GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: אז זאת ההתרשמות שלי מאופק, אני רוצה לתת ליוסי, לא בגלל שהייתי אצלו בביקור למרות שדיברתי עליו עכשיו הרבה, כי הוא פשוט צריך ללכת לישיבה חשובה לגבי עולי צרפת בנתניה ולאור העובדה שאני גם נתנייתית וגם היה לי משברים גדולים עם עולי צרפת שם, עם הנערים שלי, אז אני יודעת כמה הישיבה חשובה אז אני אתן ליוסי ואחרי זה כמובן למשרדים, פשוט הוא צריך ללכת והבטחתי לו, בבקשה.
מירב בן ארי: כל אחד שמדבר רק שיגיד את השם והתפקיד שלו.
<יוסף מלכה: יוסי מלכה, מנכ"ל המרכז מעשה.
<יוסף מלכה: אז גברתי יושבת הראש, אני מאד מאד מודה לך א', שאת מאפשרת לי לדבר, ב', שאת מפגינה באמת מחויבות וזה לא בשביל להתחנף, אנחנו חדשות לבקרים נמצאים פה בוועדה, את מאד נגישה, מאד אכפתית, מחויבת בצורה בלתי רגילה ואני פשוט מביע את הערכתי הגדולה לעניין הזה.
<יוסף מלכה: אני רוצה גם להגיד תודה, אני יודע שזה לא אופייני כי בדרך כלל משרדי ממשלה עם טרגט לביקורת, אבל אני חושב שהתקנה שתיקון משרד החינוך היא תקנה סופר סופר חשובה.
<יוסף מלכה: אנחנו צריכים לברך עליה, היא מייצרת אפיק לצעירים שאילולי מכינת אופק לא היו מגיעים בשום פנים ואופן למכינה או לשנת התנדבות.
<יוסף מלכה: הגם שמדובר במוצר חדש על המדף, תכנית חינוכית חדשה, שמוקדם לדבר על האימפקט הלאומי שלה, צריך לומר כעמותה שיודעת לחקור את עצמה ואת העבודה שלה אז צריך לומר שייקח עוד כמה שנים כדי להבין מה האימפקט האמתי של מכינות אופק, אבל נדמה לי שאפשר להגיד כבר כמה דברים או להצביע על כמה אינדיקציות מאד חשובות שאולי ילמדו על החשיבות ולדעתי גם הפתיח שלך הצבעת על זה.
<יוסף מלכה: אז נתחיל בזה שבאמת רבים רבים רבים, לא כולם, אבל רבים, רוב מכריע של הצעירים שמגיעים למכינות אופק לא מגיעים וגם לא יגיעו למכינות שנתיות, בין אם הם רואים בזה סוג של, תסלחו לי, בזבוז זמן כי ההורים אומרים להם חבל על הזמן ובין אם מאד רוצים להגיע למכינות השנתיות אבל פשוט לא יקבלו אותם, צריך גם להגיד את זה.
<יוסף מלכה: הביקוש למכינות שנתיות הוא ביקוש מטורף ואם הם יגיעו למכינות השנתיות רוב הסיכויים, לצערי, שהפרופיל הזה של הצעירים לא יתקבל למכינות ואת זה אנחנו גם מכירים, כי היו פה דיונים בעניין הזה.
<יוסף מלכה: לגבי האינדיקציות הנוספות, אני רוצה לספר על המחזור הראשון שלנו בטבריה, "מעשה בגליל" - - -
מירב בן ארי: מתי זה התחיל?
<יוסף מלכה: בשנה שעברה.
<יוסף מלכה: הוא סיים ברמץ, התחילו 20 חבר'ה, סיימו 18.
<יוסף מלכה: 16 מתוך ה- 18 הם בוגרים שלנו, התגייסו ליחידות קרביות.
<יוסף מלכה: רובם המכריע לא היו מיועדים לשם, רובם המכריע נאבקו בצבא בשביל להעלות פרופיל ולהתגייס ליחידות האלה למרות הקב"א הלא מפרגנת, לחלקם צריך לומר.
<יוסף מלכה: אבל 16 מהם הגיעו ליחידות קרביות כמו שהם רצו וזה הישג גדול.
<יוסף מלכה: השנה אנחנו מנהלים מכינת בדווים, רוב מכריע של הבדווים כמו שאתם יודעים מיועד לגדס"ר הבדווי ולשח"ם, זה החלום הרטוב שלהם ואנחנו היום סך הכל התחלנו באוגוסט את המכינה, יש לנו כבר קבוצה מאד גדולה שרוצה להגיע ליום סיירות, רוב מכריע לא רוצה להגיע לגדס"ר הבדווי, רוצה להגיע לצנחנים וגולני וגבעתי.
<יוסף מלכה: יש משהו, איזה סוויץ' שהם עברו מבחינת תחושת המסוגלות שלהם ומוטיבציה ענקית להצליח ולהוכיח לעצמם, למשפחות ולקהילה שהם יכולים.
<יוסף מלכה: הם אכן יכולים.
<יוסף מלכה: אני לא מכיר הרבה תכניות שבטווח קצר יודעות להחזיר השקעה כמו התכנית הזו, חד משמעית.
<יוסף מלכה: הצבא הוא התחנה הראשונה הוא לא התכלית, הוא ממש לא התכלית.
<יוסף מלכה: הוא המרוויח הגדול בתחנה הראשונה, הוא עוגן, אבל הוא בוודאי לא התכלית.
<יוסף מלכה: התכלית זה החברה הישראלית, התכלית זה הצעירים האלה שרובם הגדול, אתם יודעים?
<יוסף מלכה: בעצבות אני אומר את זה, בראיונות קבלה לצעירים הבדווים, חלק ניכר מהם החלום הרטוב שלהם זה להיות מאבטח בשלב ראשון בקניון ובשלב שני להיות ממונה על מאבטחים.
<יוסף מלכה: זה החלום הרטוב, זה האופק שהם הציגו לנו והיום הם מדברים אחרת והם ידברו עוד יותר גבוהה כשהם יסיימו את המכינה.
מירב בן ארי: זו שנה ראשונה?
<יוסף מלכה: זו שנה ראשונה, כן, זו מכינה בדווית ראשונה שיש.
<יוסף מלכה: לכן לטעמי מדובר בתכנית מאד משמעותית, אני לא רוצה לעשות השוואת - - -
מירב בן ארי: יוסי, זו המכינה היחידה של בדווים בארץ?
<יוסף מלכה: כן.
<יוסף מלכה: כן כן.
מירב בן ארי: מכינה רגילה לבדווים?
<יוסף מלכה: לא.
<אודי דרור: יש עבודת מטה כדי להקים אבל זה מאד מאד מורכב בתוך העדה שם, המון פוליטיקות, משרד הביטחון מוביל איזו שהיא עבודה ואנחנו מקווים ששנה הבאה תוקם המכינה הראשונה, קדם צבאית השנתית.
<יהודית גידלי: שנתית, ומי הדובר בבקשה?
<אודי דרור: אודי דרור.
מירב בן ארי: אודי דרור, משרד הביטחון.
<יוסף מלכה: אז אני יכול לומר, גברתי, שבאמת מדובר בתכנית חשובה, ערכית, משמעותית ושבאמת המרוויח הגדול, אבל רק התחנה הראשונה שלה זה הצעירים וצבא ההגנה לישראל.
<יוסף מלכה: בפן הכלכלי, אנחנו בברוך קשה וגם את זה צריך לומר.
<יוסף מלכה: אנחנו משקיעים במרכז מעשה בחניך, במכינה רגילה, מכינה רגילה זה אומר מכינה לצעירים יהודים, בכוונה אני עושה הבדלה מהבדווים כי הבדווים זה סיפור יותר מורכב.
<יוסף מלכה: אנחנו משקיעים בין 35 ל- 45 אלף שקלים על חניך.
<יוסף מלכה: אנחנו מקבלים מהמדינה, עוד לא קיבלנו אבל נקבל, סדר גודל של בין 11 ל- 11.5 אלף שקלים לחניך.
<יוסף מלכה: אנחנו לא מצפים מהמדינה שיתנו את מלוא התקציב פר חניך, כי אנחנו מבינים שיש פה שותפות עם פילנתרופיה וזאת שותפות חשובה ופילנתרופיה רוצה להיות שותפה וזה בסדר גמור.
<יוסף מלכה: אבל הפער הוא מדובר הוא בלית נסבל ובלתי סביר.
<יוסף מלכה: אני כבר לא מדבר על הצעירים האתיופיים ששם אנחנו משקיעים קרוב ל- 50 אלף שקלים אבל זה באמת סיפור יותר מורכב, אודי הצביע עליו על קצה המזלג, אתמול היה לנו דיון במשרד הביטחון.
<יוסף מלכה: הסיפור של הבדווים הוא סיפור לאומי קשה והם גם מגיעים מרקע מאד מאד מאד מוחלש.
<יוסף מלכה: אני לא מצליח להבין, גברתי, מדוע מכינת אופק בפן הכלכלי שלה, במינימום בדבר האלמנטרי לא צריכה להיות מושווית לתקצוב של המכינות השנתיות.
<יוסף מלכה: כמו שאמרת, התקציב של המכינות השנתיות הוא 26 אלף שקלים בשנה, בפועל המכינות עובדות עשרה חודשים גם את זה אנחנו יודעים, התקציב החודשי הוא סדר גודל של 2,500, 2,600 שקל לחניך במכפלת החודשים.
<יוסף מלכה: אנחנו מדברים על נוער בדרך כלל יותר מוחלש, הרקע שלו הוא הרבה יותר קשה, סבוך ומורכב, מה שמחייב הקצאה של כח אדם עודפת, כח חינוכי עודף, היחס הוא שונה בין מספר החניכים למספר המדריכים וגם צריך להוסיף נקודה שאולי רובנו אוהבים להתעלם ממנה, אבל מכינות שנתיות, לא המכינה שאני מנהל, אבל רבות מהמכינות גובות בין 1,000 ל- 1,600 שקל מההורים מידי חודש בחודשו.
<יוסף מלכה: בסדר?
<יוסף מלכה: מידי חודש בחודשו, את זה לא רק שאנחנו לא יכולים לעשות, זה רחוק מרחק שמים וארץ.
מירב בן ארי: כמה אתם מצליחים לגבות?
<יוסף מלכה: 150 שקל לחודש אצל הצעירים היהודים ולבדווים אנחנו משלמים 300 שקל בחודש, אנחנו משלמים, הבדווים לא משתתפים בשקל.
<יוסף מלכה: כי אם לא נשלם להם, אז לא ההורים ולא הם יסכימו להיות במכינה הזו ולכן, זה דבר בלית בלתי סביר.
<יוסף מלכה: לטעמי הישיבה היום, בישיבה היום צריך לקום צוות, אין בעיה עם האוצר, בלי האוצר, מה שתחליטו אבל שיסגור על איזה שהוא מספר סביר, על איזה שהוא פער סביר בין עלות אמתית לבין מה שהמדינה צריכה, יכולה וחייבת לתקצב.
<יוסף מלכה: מילה אחת אני רוצה לומר לחבריי ממשרד הביטחון, אני רוצה להיות זהיר ובעיקר לא חצוף.
<יוסף מלכה: אני לא מצליח להבין את ההתנהלות של המשרד הזה, לא מצליח להבין.
<יוסף מלכה: גם ההתחייבויות שהוא לוקח על עצמו הוא לא עומד בהן, ראי מקרה הש"ש.
<יוסף מלכה: הוא הנהנה המרכזי משנת ההתנדבות של הצעירים, כלומר צבא הגנה לישראל שהשנה פרסם שיש ירידה בכמות הצעירים שהולכים ליחידות קרביות וגידול בנשר מהצבא וקושי לגייס צעירים בחברה הישראלית, מקבל פה בוננזה ערכית, חיילים לעילא ולעילא, ליחידות קרביות, מחויבים, מסיימים שירות במקום הכי טוב, בפרונט של הפרונט, עם דיבידנדים מוכחים כי אנחנו בקשר עם הצבא ואנחנו יודעים מה החיילים האלה יודעים לתת.
<יוסף מלכה: משרד הביטחון לא מוצא לנכון להיכנס מתחת לאלונקה הזו ולהיות חלק מהמאמץ הלאומי בתקצוב.
<יוסף מלכה: עכשיו זה לא אודי, כי אם זה היה תלוי באודי זה היה קורה מחר בבוקר, אני בטוח, אבל הבוסים של אודי עם כל הכבוד, גם מנכ"ל משרד הביטחון, גם שר הביטחון, חייבים להבין שמדובר בנושא לאומי ושמשרד הביטחון / צה"ל הם הנהנים המרכזיים ולכן לא יעלה על הדעת, שגם בשנת שירות שתרומתם אגב לא פחותה מבוגרי המכינות ואולי אפילו יותר לפי חלק מהמחקרים וגם המכינות, קרי מכינות אופק, זה משהו שהם חייבים לשים בו כסף.
<יוסף מלכה: אני לא מזלזל באף שקל, אבל משרד הביטחון זה אחד המשרדים הכי כבדים מבחינה תקציבית, למעלה מ- 60 מיליארד שקל, כאילו מעברים פה רזרבות של מיליארדים בוועדת הכספים לתכניות חשובות ואני לא מזלזל, חס וחלילה, אבל מדובר פה בעניין לאומי וחוסן לאומי ואי אפשר לזלזל בו, כי הצעירים האלה אם הם לא נכנסים למכינות הם נושרים.
<יוסף מלכה: ואם הם לא נושרים אז כמו שאמרת, אני לא מזלזל בטבחים ובשומרים וכו' אבל זה מה שהם יעשו בצבא והצבא מרוויח ולכן משרד הביטחון חייב להירתם ולתת, מה זה?
<יוסף מלכה: מה אנחנו מדברים?
<יוסף מלכה: משרד החינוך שם 7 מיליון שקל?
<יוסף מלכה: אז מה אנחנו מדברים שמשרד הביטחון ישים מצ'ינג של 7 מיליון שקל?
<יוסף מלכה: זה הסיפור הלאומי של משרד הביטחון?
<יוסף מלכה: על זה אנחנו מנהלים מאבק?
<יוסף מלכה: יש ועדה שקבעה את מה שהיא קבעה ביחס לש"ש, שנה שעברה משרד הביטחון נתן את הכסף והשנה, מי כמוך יודע, אנחנו צריכים לזחול כדי שמרד הביטחון יעמוד על מחויבותו האלמנטרית?
<יוסף מלכה: זה בלתי נתפס מבחינתי.
<יוסף מלכה: בלתי נתפס.
<אודי דרור: לא, זה לא מדויק מה שאתה אומר, לא מדויק.
<יוסף מלכה: אה, לא מדויק?
מירב בן ארי: אודי, אתה תענה, תרשום לך ואתה תענה לכל.
<יוסף מלכה: אז לסיכום, אני חושב שזה דיון מאד מאד חשוב, אני חושב שפעם אחת ולתמיד צריך לייצר פה משולש של המשרדים אוצר-חינוך ומשרד הביטחון בדגש על משרד הביטחון, אסור לוותר למשרד הביטחון, ביחד עם ארגוני מגזר שלישי שיודעים להביא את הפילנתרופיה לעניין הזה ולעשות עבודה חינוכית.
<יוסף מלכה: בואו פעם אחת, נטה כתף בלי מאבקים, בלי למי נותנים את הקרדיט, לבנט או לליברמן, לכולם יינתן הקרדיט המגיע, כי בצדק מגיע לכולם ונעשה פה עבודה שהיא מוכחת כבודה סופר סופר חשובה למדינת ישראל 2016.
<יוסף מלכה: תודה.
מירב בן ארי: דני רוזנר, משרד החינוך?
מירב בן ארי: דני, תן לנו איזושהי סקירה, גם יהודית פה שאלה, קצת מתי זה התחיל, כמה שנים, כמה מכינות יש, אתה פשוט חלק בלתי נפרד, כי עוד לא היה דיון על אופק אז כמה מילות רקע לפני.
<דני רוזנר: את כל סיפור ההקמה אני אשמור לאוריאל אחר כך שגם זכות ראשונים מגיעה וליונתן.
<דני רוזנר: אבל אנחנו מדברים על צמיחה, על תקנה חדשה סך הכל - - -
מירב בן ארי: משנת?
<דני רוזנר: במשרד היא שלוש שנים, נכון?
<דני רוזנר: שלוש שנים.
<דני רוזנר: הפעילות הזאת היא בת 4, 5, שנים - - -
<יוסף מלכה: 6.
<דני רוזנר: 6 שנים.
<דני רוזנר: אנחנו רואים את אחד המקומות שבאמת הצמיחה בו היא הכי מהירה, ביחס פר השקעות מדינה למול התוצאה שקורית בשדה.
<דני רוזנר: שנה שעברה ישב שר החינוך עם ראשי אופק, אמר להם אני מכפיל את התקציב צאו לדרך, תעבדו והשנה אנחנו רואים גידול דרמתי לעומת שנה שעברה.
<דני רוזנר: אודי ידע לומר את התמונה הכוללת כי לא כל תכניות אופק, זאת אומרת דחויי גיוס למרץ הם בהכרח מתוקצבים בתקנה, זה דומה למה שאנחנו מכירים בשנת השירות.
<דני רוזנר: ביחס לנתמכים בתקנה אנחנו מדברים השנה, תשע"ז, על סדר גודל של 570 חבר'ה, שנה שעברה היינו בפחות מ-400, אזור ה- 390 שסיימו שנה.
<דני רוזנר: אין לנו עדיין, בגלל שזו תכנית חדשה ובעצם חבר'ה התחילו להשתחרר בשנתיים האחרונות ומשרד החינוך רואה תפקידו גם בשנת המלש"ב והכנה לשירות אבל גם בחיים האזרחיים שאחר כך ואיפה אנחנו רואים את החבר'ה בבגרותם, אז אין עדיין בסיס נתונים ארוך טווח כמו שיש בעולם המכינות ובעולם שנות השירות, אבל לפחות הפידבק משלב השרות הצבאי שאותו כבר יש, שאנחנו מקבלים מצה"ל הוא פידבק טוב.
<דני רוזנר: גם בשירות הקרבי, גם בשירות המשמעותי, גם בפיקוד, גם בשרידות בשירות, בכל הפרמטרים האלה אנחנו רואים תוצאות טובות בשירות הצבאי.
<דני רוזנר: ואני חושב שאת אמרת את זה בשנה שעברה אני הלכתי לבקר במקווה ישראל יחד עם אוריאל, ישבנו שם בחדר עם 32 חבר'ה ושאלתי אותם, מי פה, זה היה בערך חודש פברואר, חודש לפני הגיוס שלהם, מי פה באפריל שנה שעברה כשהוא היה לקראת סיום י"ב היה הולך למכינה שנתית?
<דני רוזנר: הצביעו ארבעה אנשים בחדר.
<דני רוזנר: אמרנו בשלב ההוא, זה בכלל לא היה באופק, לא חשבנו על דבר כזה.
<דני רוזנר: חצי שנה היה נשמע לנו טוב, אמרתי להם טוב, פברואר עכשיו, מי עכשיו אם אני מאפשר לו להמשיך עוד ארבעה חודשים מי ממשיך וכל החדר הרים ידיים.
<דני רוזנר: המשמעות המרכזית היא שאנחנו בהחלט מרוויחים פה קהל יעד חדש, שלא היה חשוף לעולם הזה של שנת ה-י"ג, לא שנות שירות ולא מכינות וגם אם היה חשוף לא היה בוחר בהם והורדת החסם המאיים הזה שנקרא דח"ש והאמירה, בסדר, זה חצי שנה, אני בתוך השנתון, מורידה חששות, הם עולים על הרכבת הזאת, הם מרוויחים, יש חלק מהתכניות עושות שישה חודשים, רובן עושות שבעה חודשים, יש כאלה שמאריכות את זה אפילו לשמונה ועשרה חודשים, מה שהתקנה מאפשרת, אבל אנחנו בהחלט מרוויחים פה קהל יעד חדש.
<דני רוזנר: הסיפור של תשלומי הורים הוא בהחלט נכון.
<דני רוזנר: אני רוצה קצת לתת נתונים שאספנו בכמה ימים האחרונים, אז אין לי את התמונה המלאה של כל ה- 570 אבל יש לי 448 מתוכם.
<דני רוזנר: אבל זה בהחלט משקף את תמונת המצב כמו שהיא נקראת בשטח.
<דני רוזנר: אז מתוך 448 שהיה לנו נתונים עליהם, בפילוח של בנים בנות, 161 בנות, 247 בנים.
<דני רוזנר: מבחינת הרקע, מאיפה הם הגיעו אז חמישה מהחינוך החרדי, 369 מהחינוך הממלכתי ו- 47 מהממלכתי דתי, יש אגב בימים האלו עבודה בחמד להקמה גם של תכניות אופק לשנה הבאה, לקהלי יעד דומים.
<דני רוזנר: מבחינת - - -
<קריאה: יש רק 16 במכינה החרדית, משהו שם מוזר.
<דני רוזנר: אני מדבר מול הנתונים שהיו לי.
מירב בן ארי: הוא לא התייחס לכל ה-590.
<דני רוזנר: אני לא מקיף את כל ה- 590, אלא את הנתונים שקיבלתי.
מירב בן ארי: כן, 448.
<דני רוזנר: מבחינת האזורים הגיאוגרפיים שמהם הם מגיעים, 128 ממחוז הדרום, 79 ממחוז הצפון, 21 ממחוז חיפה שהוא מחוז קטן מלכתחילה, 87 מירושלים, 37 מתל אביב ו- 96 ממחוז המרכז.
<דני רוזנר: מבחינת בתי הספר שמהם הם באו 8 מבתי הספר בדווים, 22 מבתי הספר הדרוזים, 415 מבתי ספר יהודים ו- 3 מבתי ספר ערבים.
<דני רוזנר: פילוח לפי חמישונים סוציו אקונומיים, לקחנו בעצם את עשרת עשירוני למ"ס, איחדנו אותם לחמישה חמישונים, 37 מהחמישון הגבוה העליון, 9-10, 103 מהחמישון השני, 88 מהחמישון השלישי ו- 220 מהחמישון הרביעי, זאת אומרת ליבת העניין הזה מגיעה מהחמישון השני מלמטה, זה בהחלט מצביע על קהלי היעד ומאיפה הם מגיעים ויש פה את פירוט המכינות, פחות חשוב כרגע.
מירב בן ארי: חבר הכנסת איציק שמולי הצטרף אלינו לדיון.
<דני רוזנר: זהו, הדבר המרכזי שאני יכול להגיד שקרה מהר, זה ההחלטה לפני עשרה חודשים להכפיל את הכסף ומיד ראשי אופק יצאו לדרך, התחילו לעבוד, התחילו לגייס.
<דני רוזנר: הם נמצאים באותה סיטואציה בדיוק עכשיו.
<דני רוזנר: זאת אומרת עכשיו מתחילים הגיוסים לשנה הבאה - - -
מירב בן ארי: למכינות הקיימות.
<דני רוזנר: נכון, למול המצב הקיים האמירה שלהם והיא אמירה הוגנת.
<דני רוזנר: הם לא יוכלו להמשיך לצמוח ואני חושב - - -
מירב בן ארי: לא יוכלו להמשיך לצמוח.
<דני רוזנר: נכון, כי היום הם בעצם, הם הכניסו אותם למצב של שחיקה.
<קריאה: הדרוזי, הבדווי, ערבים נוצרים שמבקשים לפתוח מכינות, יש לי על השולחן עשר קבוצות שפנו אלי, נותנות מקום, רוצות, רשויות, קבוצות וקיבלנו החלטה כל ראשי המכינות - - -
מירב בן ארי: תכף אנחנו נשמע את החבר'ה מ - - -
<יהודית גידלי: כמה מכינות יש?
מירב בן ארי: כמה מכינות יש היום של אופק?
<דני רוזנר: בתקנה הנתמכת?
<דני רוזנר: 17.
מירב בן ארי: 17.
<יוסף מלכה: עשר תכניות לצורך העניין ב- 24 מוקדים.
<דני רוזנר: לא בהכרח הנתמכים.
<יוסף מלכה: לא נתמכים בכלל, מקצה לקצה.
מירב בן ארי: רגע, יש עשר מכינות?
<יוסף מלכה: נכון, 24 מוקדים ברחבי הארץ.
מירב בן ארי: אבל הוא אומר שיש 17.
<יוסף מלכה: נכון, הוא מסתכל על הנתמכות.
<דני רוזנר: - - - גוף אחד שמפעיל שלושה מוקדים.
מירב בן ארי: אוקיי, אז אני רוצה רגע לשמוע את חבר'ה מאופק.
מירב בן ארי: תגידו רק את השמות שלכם.
<אוריאל אלדד: אהלן, אני אוריאל אלדד, אני ראש עמותת שחר שמפעילה 4 מכינות כאלה היום.
מירב בן ארי: 4 מכינות?
<אוריאל אלדד: כן.
<אוריאל אלדד: כלומר זה פחות או יותר מה שאמרו, יש פה - - -
<אוריאל אלדד: במקווה ישראל, איפה שדני היה שנה שעבר, המכינה החצי שנתית הראשונה, זכיתי להיות זה שחשב על הרעיון החצי שנתי, כלומר איך אנחנו פונים אל קהל היעד - - -
מירב בן ארי: אתה מהמקימים של אופק?
<אוריאל אלדד: אני הקמתי את המכינה הראשונה.
<קריאה: הוא המקים הראשון.
מירב בן ארי: הוא המקים.
מירב בן ארי: למה החלטת להקים את המכינה הזו?
<אוריאל אלדד: כי הסתכלתי, ניסיתי לצאת מדלת אמות הרגילות שלנו, של איך אנחנו חושבים רגיל ורואים שמכינות שנתיות לאו דווקא פונות לציבור הזה, הוא ירא מדחייה של שנה.
<אוריאל אלדד: הסתכלתי שיש מחזורי גיוס אחרים, אפשר להיעצר בחצי שנת מכינה, אם היא אינטנסיבית ובנויה נכון, להעביר אותם תהליך דומה החניכים לא חוששים מזה - - -
מירב בן ארי: מאיזה כסף עשית את זה בהתחלה?
<אוריאל אלדד: אני מיליונר בעברי, לא, גייסתי אנשים שתרמו כסף בשלוש שנים הראשונות.
מירב בן ארי: הכל מהכסף של פילנתרופיה?
<אוריאל אלדד: לגמרי, כן.
<אודי דרור: חשוב להגיד שהוא היה ראש מכינה רגילה, בעין גדי.
מירב בן ארי: באתי לשאול אותו מאיזה מכינה הוא גדל.
<אוריאל אלדד: לא לא, אז אני מדייק.
<אוריאל אלדד: המכינה הראשונה שקמה לפני 8 שנים היתה מכינה שנקראת "מלח הארץ" בעין גדי, שמה עשינו פיילוט ראשון שאגב גם משרד הביטחון, גם משרד החינוך, ראו בו דבר מבורך אבל לא סייעו הרבה מעבר לסייע לנו מעט עם דח"ש ולבוא ולתת שיחה חשובה.
<אוריאל אלדד: אחרי עין גדי, כשהבנו שאנחנו לא מצליחים, הוועד המנהל שלי אמר לי "גדול עלינו", אנחנו לא מצליחים לעמוד זה פילנתרופית לגמרי, בוא נכנס למסלול של מכינה שנתית, עזבתי את העמותה הזאת והקמתי עמותה חדשה שהמטרה שלה היא להקים מכינות חצי שנתיות, כמה שיותר כי את רואה את התוצאות היום, את רואה כמה הביקוש הוא רב.
<אוריאל אלדד: מתוך ההבנה, כמו שעלה וצף פה ברמה הכי פשוטה, יש צורך מהותי בחברה הישראלית לחבר'ה שיעשו את זה וכשזה שנתי, זה מאיים עליהם מדי.
<אוריאל אלדד: אז אם אתה מציע להם תכנית חצי שנתית, הם מתגייסים עם השנתון שלהם, חלקם אפילו לא צריכים לדחות דחיית גיוס ופתאום זה הופך מאד מאד נגיש, אחרי שנה שאחד עושה את זה ומספר לבן דוד שלו, לשכן שלו על זה, זה כבר הופכת להיות מגיפה אם אפשר להשתמש - - -
מירב בן ארי: כמה חבר'ה כאלה עברו אצלך כבר?
<אוריאל אלדד: מאות רבים, אני לא יודע להגיד מספר.
<אוריאל אלדד: הרבה מאד אנשים, כלומר אם יש לנו היום ארבע מכינות, פלוס מינוס כל שנה יש משהו כמו 40 חניכים במכינה, אנחנו עוברים את המאות.
<אוריאל אלדד: השנה יש כנס של כל הבוגרים לדורותיהם, אני אזמין את חברי הכנסת.
<אוריאל אלדד: אני רק אגיד, אני לא רוצה להאריך, הדברים שנאמרו פה הם דברים טובים ופשוטים.
<אוריאל אלדד: בסופו של דבר את ראית, ראית את האור בעיניים של החבר'ה, ראית איך התופעה הזאת עושה, אני חושב גם שהמספרים מדברים עד כמה הדבר הזה ראוי ומבורך.
<אוריאל אלדד: יש לנו בקשה, אנחנו האנשים הפשוטים שבשטח מבקשים אם אפשר תסייעו לנו במה שאפשר.
<אוריאל אלדד: כלומר, אנחנו כמו שאמרתם, היה גידול ועמדנו במספרים האלה, תכפילו ונעמוד במספרים האלה.
<אוריאל אלדד: כלומר, עד אשר יבואו ויגידו לנו לצורך העניין, המכסות שמשרד הביטחון בא ואומר, יתכן שאנחנו נדרש לסוגיה הזאת יום אחד כשהמסכות יתחילו לשחק בעיה, למרות שזה גיוס מרץ שהוא קל יותר בדחייה, יבוא יום, בואו נגיע למשוכה הזאתי אבל עד אז, אנחנו צריכים עזרה גדולה יותר מהמכינות השנתיות, זה לא העשירונים של המכינות השנתיות, אנחנו צריכים עזרה פה מה שאפשר.
מירב בן ארי: בסדר גמור, מיכל ברקאי ברודי, מייסדת, ראש מכינת "עלמה" למנהיגות נשים.
<מיכל ברקאי-ברודי: אהלן.
<מיכל ברקאי-ברודי: קודם כל חבר הכנסת שמולי אתה הוצאת את כל עם ישראל מהבתים, לגור באוכל ולבקש צדק חברתי, צדק חברתי מתחיל מהיכולת לחלום.
<מיכל ברקאי-ברודי: אני יכולה לספר לכם שכשאני הקמתי את המכינה שלי, דפקתי על הדלת של תיכון השלום במצפה רמון, היו שם שתי כיתות, אחת מהן כיתת מב"ר.
<מיכל ברקאי-ברודי: 50% מהתלמידים מוגדרים ככיתת מב"ר, אני לא יודעת מה המצב היום.
<מיכל ברקאי-ברודי: דפקתי על הדלת של תיכון השלום ושל עוד הרבה בתי ספר ואמרתי תנו לי לדבר עם המנהיגות שלכם.
<מיכל ברקאי-ברודי: מה היתה התשובה?
<מיכל ברקאי-ברודי: תודה.
<מיכל ברקאי-ברודי: התשובה היתה אין לנו פה מנהיגות, על מה אתה מדברת, זה לא סוג בית ספר כזה.
<מיכל ברקאי-ברודי: אני גדלתי בתל אביב, כששאלו אותנו מי מנהיגה כולנו הרמנו את היד, היה לנו מאד ברור שיש לנו גישה ליכולת הבסיסית הזאת לחלום וכשאנחנו נכנסים בגיוסים שלנו את החניכים ואת החניכות, הדבר הראשון שאנחנו שואלים אותם זה מה החלום שלכם.
<מיכל ברקאי-ברודי: מה רוב החניכים שלנו עונים?
<מיכל ברקאי-ברודי: את יודעת בטוח מירב, מה הם עונים?
<מיכל ברקאי-ברודי: הם עונים "אין לי חלום".
<מיכל ברקאי-ברודי: הם עונים אין לי חלום כי אף אחד לא דיבר איתם בכלל על היכולת לחלום.
<מיכל ברקאי-ברודי: בסוף המכינה, הילדים האלה, כולם דיברו על שירות קרבי אבל הבנות ברובן לא הולכות לשירות קרבי, הם מוותרים על הזדמנות מאד מרגשת לבלות שנתיים מהחיים שלהם באפסנאות, במטבח, הנקייה ובשק"ם, במקום זה הן מקדישות את החיים שלהן כדי להיות מפקדות בצה"ל, כדי להיות לוחמות, כדי להיות קצינות, כדי להיות חובשות, כדי להיות בחוד החנית של המנהיגות של צבא ההגנה לישראל וכשהן יוצאות מהשירות הזה ויוצאים מהשירות הזה, הכל פתוח בפניהם, זה צדק חברתי.
<מיכל ברקאי-ברודי: כשאני צריכה להסתכל בעיניים של ילדה כזאת ולהגיד לה שאין לה מקום במכינה שלי, כי מדינת ישראל עדיין לא מצאה את הפתרון איך לתקצב אותה ואמא ואבא שלה בטוח לא יתקצבו אותה, כי לא רק שהיא לא יכולה לשלם היא גם מפסיקה לעזור בבית, אני מתביישת בשם מדינת ישראל ואני רוצה להגיד שאני גאה בשם מדינת ישראל שיש אנשים שעכשיו מובילים את זה ובאמת תודה מירב, לא יכולנו למצוא פרזנטורית טובה ממך לנושא.
מירב בן ארי: פרזנטורית זו מילה בעייתית פה בכנסת.
<מיכל ברקאי-ברודי: סליחה, לוחמת אור טובה ממך, אני רוצה שתשמעו את אפרת.
מירב בן ארי: כן, בדיוק, אמרתי אפרופו לוחמת, אז בואי נשמע רגע.
<מיכל ברקאי-ברודי: למרות שהיא לא לוחמת.
מירב בן ארי: תשמעי, היא לוחמת כי היא עשתה כאן תהליך ארוך, אז בלי קשר עכשיו לתפקיד בצבא.
מירב בן ארי: אני מניחה שלחמת בכמה דברים לפני שהגעת לשם.
מירב בן ארי: אז את אפרת, שם משפחה מלכה, בוגרת מכינת עלמה.
<אפרת מלכה: כן.
<אפרת מלכה: אז אני אתחיל קצת כאילו למה הגעתי למכינה.
<אפרת מלכה: בעצם איך שהגעתי למכינה היינו בטיול מבית הספר, רצו לדחוף אותנו למקום של מכינות דווקא חצי שנתיות.
מירב בן ארי: מאיפה את בארץ?
<אפרת מלכה: מירוחם.
<אפרת מלכה: שמו אותנו ממש דגש על המכינות החצי שנתיות שבאמת להגיע לשירות משמעותי, כי ראו שאחוזי הגיוס שלנו לא בשמיים, אני יכולה להגיד שחברות הכי טובות שלי רובן אמרו "לא רוצות להתגייס, בטח לא לעשות מכינה, אם כבר נתגייס אז בואו נסיים עם זה".
<אפרת מלכה: הגענו למכינה של מיכל וכמו שהיא אמרה - - -
מירב בן ארי: איך הגעת?
מירב בן ארי: מהבית ספר באו?
<אפרת מלכה: מהבית ספר.
<אפרת מלכה: הדבר הראשון שהיא שאלה אותנו זה "מה החלום שלך", לי, החלום שלי מאז שאני ילדה קטנה זה להיות טייסת וכל פעם שאמרתי את זה למישהו, תמיד כזה הרימו גבה, יאללה בהצלחה כאילו, גם ירוחם, בואי.
<אפרת מלכה: בואי תתאפסי.
<אפרת מלכה: אמרתי את זה גם למיכל והיא הסתכלה עלי במבט של, כאילו, וואלה אני מאמינה בך ומהרגע ששמעתי את הסיפור שלה, על איך היא הקימה את המכינה, ואיך היא לקחה את החלומות שלה והגשימה אותם, אמרתי שזה המקום בשבילי ואני יכולה להגיד שבסופו של דבר הגעתי למכינה הזאת והבנתי שזה המקום הכי מושלם בעולם מבחינתי, שדוחפים את החלומות שלי שמישהו מאמין בחלומות שלי, שלא מזלזלים בו ובסופו של דבר גם אחרי עבודה קשה גם עם מיכל הצלחתי להשיג זימונים לקורס טיס ואני עדיין במיונים, אני מקווה שאני אגיע לשם ואני לא חושבת שהייתי מצליחה לעשות את התהליך הזה בלי המכינה.
<אפרת מלכה: גם מהבחינה של לדחוף אותי, של לפתח את האישיות וגם מבחינה של, אפילו סתם לתת לי את האמונה שאני יכולה.
מירב בן ארי: מה את עושה עכשיו?
<אפרת מלכה: עכשיו אני מפקדת טירונים, בניצנים.
<אפרת מלכה: גם, תפקיד שקיבלתי הרבה בעזרת מיכל, הרבה בעזרת לבנות את הביטחון שלי, לבנות כאילו את ההערכה עצמית הזאת שזה משהו שלי אישית היה קצת חסר.
<אפרת מלכה: אז הגעתי לתפקיד הזה, אני מרגישה באמת שאני מתפתחת בתפקיד הזה ושעדין אני אלחם על החלום שלי להיות טייסת.
מירב בן ארי: היית יכולה לממן מכינה שנתית?
<אפרת מלכה: לא.
<אפרת מלכה: לא הלכתי למכינה שנתית גם בגלל שפשוט לא יכולתי לממן את זה, לא שאני מגיעה מאיזה משפחה ממצב כלכלי מאד קשה, פשוט זה משהו שכן היה גדול עלי.
<אפרת מלכה: מעצם העובדה שההורים שלי גרושים, אמא שלי מממנת אותי לבד, לא משהו שהייתי יכולה להגיע למכינה שנתית.
מירב בן ארי: יש עוד מישהו אצלך שהלך למכינה הזו?
<אפרת מלכה: כן, שתי החברות הכי טובות שלי מהבית באו מהמכינה, אחת מהם בכלל לא רצתה להתגייס והיום היא בעוקץ, השנייה כן רצתה שירות משמעותי והיא עכשיו במשטרה, היא עושה קורס שוטרים.
<אפרת מלכה: גם, הן מגיעות ממצב כמו שלי, שתיהן לא כל כך רצו מכינה שנתית, גם לא היה להם את האפשרות להגיע למכינה, שלושתנו גם אני יכולה להגיד היינו גם על מלגות במכינה הזאתי, אז זה כן משהו שהקל, בסופו של דבר אני רואה את השינוי - - -
מירב בן ארי: נתנו לך מלגה כדי שתהיי במכינה?
מירב בן ארי: כן, כאילו גם את זה לא יכולתי לממן.
<אוריאל אלדד: אני רוצה להוסיף חצי משפט על מה שהיא אמרה ועל עיר הולדתך.
<אוריאל אלדד: ירוחם זה דוגמה למה המהפכה הזאת יכולה לעשות, לפני חמש שנים היית מגיע לירוחם, גם הילדים וגם ההורים היו הודפים אותך במקלות או באמרות קרירות, על הרצון לקחת את הילד שלהם ולדחות לו גיוס במקום שיתגייס לצבא ויגמור עם זה.
<אוריאל אלדד: זאת היתה האמירה הרווחת והיום, אנחנו מגיעים, כשאנחנו מגיעים לדבר באורט ספיר ירוחם, זה שטיח אדום, זה לא פחות משטיח אדום וההתלהבות היא מטורפת.
<אוריאל אלדד: אפשר לעשות את זה בעוד מקומות, תלוי היכולת שלכם לעזור לנו.
מירב בן ארי: דנה זקס, הסוכנות היהודית, בבקשה.
<דנה זקס: אנחנו השנה יש לנו בסוכנות היהודית 14 מכינות חצי שנתיות, מתוכן 9 מכינות אופק.
<דנה זקס: יש לנו מכינה לנוער חרדי שמיכה הוא המנהל.
מירב בן ארי: אתה מנהל של המכינה?
מירב בן ארי: החרדית?
<מיכה פרל: כן.
<דנה זקס: כדאי לשמוע אותו, כי אני חושבת שהסיפור שלו מדהים והסיפור של הנערים שלו מדהים.
<דנה זקס: יש לו מכינה שחצי מהחניכים בה הם דרוזים וחצי מהחניכים הם חניכים יהודים שמדברים על זהות של כל אחד מהקבוצות אבל על הזהות הישראלית המשותפת.
<דנה זקס: יש לנו את מכינת עלמה שיחד אתנו - - -
מירב בן ארי: כמה, איך זה הולך המימון?
<דנה זקס: אני רוצה להגיד כמה דברים.
<דנה זקס: אחד, אני חושבת שיוסי אמר מאד יפה את הדברים ואני לא רוצה לחזור עליו, אז אני אוסיף דברים.
<דנה זקס: אחד, אני אגיד איפה האתגרים שלנו היום.
<דנה זקס: האתגרים שלנו היום ברמה אחת הם ברמה פרוצדורלית, שזה מצחיק להגיד את זה אבל יש לנו בעיה שאנחנו נמצאים עכשיו בסוף חודש נובמבר, שנה שעברה הסיפור הזה חזר על עצמו בדיוק וטרם קיבלנו מימון לחודש.
<דנה זקס: המשכורות, האוכל, החניכים מקבלים כל חודש כסף בין אם המשרד ובין אם לא.
<דנה זקס: שנה שעברה קיבלנו תשלום עבור שנת 15', קיבלתי אותה במרץ 16'.
<דנה זקס: כלומר, הסוכנות מעמידה פה הלוואה בתזרים שוטף של שנה שלמה של פעילות, שהעלות של מכינה נעה בסביבות 1,200 שקל לחודש.
<דנה זקס: עכשיו, אני רוצה להגיד, המכינות שלנו מאד רזות, אנחנו מאד מאד מצמצמים, אין לנו שום לוקסוס.