GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: אני אומר לכם גם כמי שמכיר את השלטון המקומי, וואלק – סליחה על הביטוי הלא פרלמנטארי – הכלביות זה לא כיכר העיר, עם המזרקה שרואים אותה.
יעקב מרגי: הן חצר אחורית וככה זה נראה, ככה מתייחסים לזה, כחצר האחורית.
יעקב מרגי: אני אומר לכם כמי שנכנס לעתים לשם ומבקר שם, אני מרגיש, אני רואה את המבטים בעיניים, את הצער, את הצמרמורות שמקבלים הכלבים כשהם מגיעים לאזור הזה בכלל.
יעקב מרגי: אז אני חושב שטוב שחברות הכנסת העלו את הנושא הזה.
יעקב מרגי: חברת הכנסת יעל כהן-פארן שנמצאת איתנו מתוך כלל המציעים, ויש לי תמיד ויכוח עם מנהלת הוועדה, כשאנחנו מתכננים את הלו"ז – תראה, זה תלוי במציעים, אם יסתדר להם.
יעקב מרגי: אז אנחנו מתחשבים במציעים שיסתדר להם, ולמזלנו יעל כהן-פארן הצילה את כבודם.
יעל כהן-פארן: קודם כל תודה רבה.
יעל כהן-פארן: אני מודה ליושב ראש הוועדה ולמנהלת הוועדה שבאמת קיימו את הדיון בלוח זמנים כזה צפוף.
יעל כהן-פארן: הגשנו את ההצעה רק לפני כשבועיים ובאמת הגענו לדיון מאד מהר.
יעל כהן-פארן: זה לא טריוויאלי ואני מודה לכם.
יעל כהן-פארן: טוב, המצוקה של הכלביות היא כפולה.
יעל כהן-פארן: למעשה יש מצד אחד את הכלביות העירוניות, שתיכף אני אקריא משהו, איזו שהיא עדות שנכתבה אצלי בתגובה לפוסט בפייסבוק, שפשוט צמררה אותי ואני פשוט חושבת שראוי לספר לכם עליה.
יעל כהן-פארן: מצד אחד יש את הכלביות העירוניות, שמחזיקות כלבים לתקופה מסוימת ולאחר 10 ימים, אם לא נמצאו בעליהם, אם לא הגיעו בעליהם - ומרבית הכלבים לא מגיעים בעליהם – ממיתים אותם או פונים לעמותות שייקחו אותם.
יעל כהן-פארן: מאחר שנוצרה סיטואציה של לחץ ציבורי חיובי ומצוין להפסיק את ההמתות חסרות התוחלת האלה של כלבים בריאים, שלא צריכים להיות מומתים, אז נוצר עכשיו מצב שבכלביות יש 200% תפוסה ומעלה, והן לא עומדות בעומס.
יעל כהן-פארן: עכשיו השאלה היא איך פותרים פה את העניין ואיפה המדינה לוקחת אחריות.
יעל כהן-פארן: איפה המדינה, כשיש כל כך הרבה כלבים שננטשים על ידי בעליהם – שזו זוועה, פשוט בלתי נתפס ואנחנו רואים את זה הרבה בתקופת הקיץ.
יעל כהן-פארן: אנשים נוסעים לחו"ל ולא חושבים על זה שיש גם כלב, אז עוזבים אותו איפה שהוא.
יעל כהן-פארן: פשוט נורא ואיום.
יעל כהן-פארן: כמובן יש כלבים שפשוט אין להם דורש.
יעל כהן-פארן: אבא ואמא יש להם, אבל אין להם בית, וכך הם מגיעים לכלביות כשהם נתפסים.
יעל כהן-פארן: אז קודם כל אני באמת רוצה לתת לעמותות כאן גם לספר מדם ליבם ולאנשים שמתעסקים עם זה ביום יום, המצוקה בכלביות של העמותות היא אדירה והם פשוט כבר לא יודעים מה לעשות.
יעל כהן-פארן: וזה לא רק מהכלביות העירוניות והרשותיות שמגיעים אליהם, גם פשוט כל אחד ברחוב.
יעל כהן-פארן: יש קבוצות ווטסאפ רבות שמנסות להציל בעלי חיים ופשוט הם כבר חסרי אונים כי כבר אין להן לאן להכניס את הכלבים המסכנים שנמצאים וכולנו רוצים שיימצא להם בסופו של דבר בית והשאלה היא מה נעשה בעניין.
יעל כהן-פארן: אני מניחה שנמצאים כאן גם נציגי משרד החקלאות.
איתן ברושי: למי מופנית השאלה?
יעל כהן-פארן: מה נעשה בעניין?
יעל כהן-פארן: מופנית השאלה למשרד החקלאות.
יעל כהן-פארן: איתן, סליחה, אני ברשות דיבור.
יעל כהן-פארן: אני בטוחה שגם ברשות דיבור שלך אתה תדבר.
איתן ברושי: רק שאלתי למי מופנית השאלה.
יעל כהן-פארן: השאלה מופנית למשרד החקלאות – מה נעשה בעניין.
יעל כהן-פארן: אנחנו הפנינו שאלות שיצאו מהוועדה גם למרכז השלטון המקומי וגם למשרד החקלאות לקבל נתונים, הרבה מאד מידע שחסר היום לגבי כלביות, לגבי המימון, לגבי עיקור וסירוס ואני מבינה שממשרד החקלאות לא הגיע מענה.
יעל כהן-פארן: ממרכז השלטון המקומי כן הגיע מענה ואני מברכת אולם על כך, ותוך 45 יום הם גם אמורים להפיק דו"ח יותר מקיף של מצב הכלביות וכמות הכלביות ברשויות שלהם.
יעל כהן-פארן: לפני שאני אסיים אני חייבת לקרוא לכם משהו שאני לא חושבת שמישהו או מישהי תמציא דבר כזה כשהיא כותבת: "אוי, הכלביות העירוניות, איזה עצב, איזה בכי, לא ניתן לי לעזור אז אני לא יכולה להתמודד.
יעל כהן-פארן: בחורף עברתי להציץ בהסגר עירוני קריית ארבע.
יעל כהן-פארן: ראיתי גורים קפואים ורטובים, ללא אוכל וללא מים, על רצפה קפואה ורטובה, רעבים ורועדים מקור נורא.
יעל כהן-פארן: זה היה כך תדיר 10 ימים עד המתה.
יעל כהן-פארן: נאספו מהשדות, משדי אימותיהם ונשארו כך.
יעל כהן-פארן: אחד מהם קם על שתי רגליו ובכה לי במיוחד, לא עזב.
יעל כהן-פארן: התחלתי להילחם.
יעל כהן-פארן: לדבר בעירייה ובמי שעבד בהסגר ואחראי להרעבה ולשטיפה בצינור כיבוי אש יום יומי, שלאחריו נשארו אחרי לילה קפוא, רועדים מקור, רטובים עד לשד עצמותיהם כל בוקר שעות רבות, מיותר.
יעל כהן-פארן: כששטף את הרצפה".
יעל כהן-פארן: "פניתי למשרד הבריאות והם פנו לווטרינרית המועצה.
יעל כהן-פארן: היא לא מגיעה לכלבייה אך הכחישה שהם מורעבים ומוצמאים.
יעל כהן-פארן: השטיפות הופסקו.
יעל כהן-פארן: המשכתי להציץ.
יעל כהן-פארן: ראיתי רעב תדיר.
יעל כהן-פארן: עילפון עד מוות.
יעל כהן-פארן: גורים ללא אוכל ואף ללא מי ברז.
יעל כהן-פארן: הם סגרו את המחיצה למקום, שלא אראה.
יעל כהן-פארן: הייתה מלחמה גדולה.
יעל כהן-פארן: לא עזר, כי הממונה מהעירייה לא איכפת לו, הוא במילא יורה בהם אחרי 10 ימים".
יעל כהן-פארן: אני לא אמשיך.
יעל כהן-פארן: זה ממשיך.
יעל כהן-פארן: אז אני באמת פונה כאן גם בשאלה למשרד החקלאות – מה המצב בכלביות העירוניות.
יעל כהן-פארן: האם יכול להיות שכזה מצב מחפיר, שכזאת התעללות אכן מתקיימת בכלביות העירוניות.
יעקב מרגי: איתן.
איתן ברושי: אני מוכן לשמוע.
איציק שמולי: תודה רבה, אדוני יושב הראש ותודה ליעל וליוזמים על עצם קיום הדיון.
איציק שמולי: אני רוצה להגיד מה העמדה העקרונית שלנו ואיפה אנחנו עומדים ביחס לזה.
איציק שמולי: אדוני יושב הראש, בכנסת הזאת יש כבר 60 וכמה חברי כנסת שחתומים על הצעת חוק שאומרת No kill.
איציק שמולי: זה אומר שתעשיית ההרג שמתרחשת, נכון, גם בכלביות הציבוריות, אבל צריך להגיד גם ביושר, אדוני יושב הראש, הכלביות העירוניות זה החלק הקטן של הבעיה.
איציק שמולי: הקטסטרופה של הבעיה זה מה שקורה מעבר להרי החושך, בכלביות הפרטיות ובחלק מהעמותות, שפשוט תעשיית המוות שם היא בלתי נגמרת.
איציק שמולי: משרד החקלאות יבוא ויגיד זה מה שהוא דיווח לנו והשר במליאה, על כמה אלפים בודדים של בעלי חיים שמומתים בשנה.
איציק שמולי: זו כמובן בדיחה.
איציק שמולי: למה זה בדיחה?
איציק שמולי: כי אין דיווח.
איציק שמולי: אין חובת דיווח.
איציק שמולי: אין מעקב אמיתי של אף אחד מגורמי הממשלה וגם כמובן לא של הרשויות המקומיות, שלא לדבר על מה שקורה באותם מקומות שאמרתי שהם מעבר להרי החושך.
איציק שמולי: הרי איך עובדת תעשיית ההרג?
איציק שמולי: הכלביות הציבוריות יודעות שיש עליהן פיקוח ציבורי.
איציק שמולי: אז מה הן עושות?
איציק שמולי: הן פשוט מעבירות את זה לכלביות הפרטיות או לחלק מהעמותות, ושם כולם חיים עם ההסדר בשלום.
איציק שמולי: הווטרינר העירוני יודע שאף אחד לא ידפוק לו על הדלת ויגיד לו מחר בבוקר אתה המתת אלפי כלבים השנה וכמובן שגם משרד החקלאות נוח לו עם המצב, כי הוא יכול להראות מספרים שהם יחסית נמוכים.
איציק שמולי: ואתה יודע מה?
איציק שמולי: יש אפילו מי שמרוויח מזה.
איציק שמולי: כי כאשר אתה מעביר כלב מכלבייה או ממקום מסוים לכלבייה פרטית, אז אם אני לא טועה אתה צריך, אתה נדרש לשלם ב-10 ימים הראשונים בגין ההחזקה, ואחרי זה נגמרה התועלת הכלכלית, אז אפשר להרדים את הכלב.
איציק שמולי: ברור לנו ש-No kill זה עיקרון והוא לא יקרה ביום אחד.
איציק שמולי: זה ברור לנו.
איציק שמולי: אנחנו לא חיים על הירח, אבל צריך להגיד גם עוד דבר, שבינתיים, בכל שנה שאנחנו אומרים את זה ואומרים את זה, המצב נהיה רק יותר גרוע כי אנחנו לא עושים מספיק.
איציק שמולי: ובגלל שהאמירה הזאת No kill משתקת פה את כל הנוגעים בדבר, אז זה כאילו תירוץ לשבת על הכיסא ולא לעשות שום דבר.
איציק שמולי: ואפשר לעשות.
איציק שמולי: אפשר לקבע בחקיקה את העיקרון הזה ולקדם חקיקה שתומכת בזה.
איציק שמולי: להגדיל את תקציב העיקורים והסירוסים במקום להשתעשע ברעיונות הזויים של לשלוח בעלי חיים לחו"ל.
איציק שמולי: להגדיל ולתמוך בעמותות על ימי אימוץ.
יעקב מרגי: יש מדינה שלישית שמוכנה לקלוט אותם?
איציק שמולי: נראה לי, במצב שלנו, אפילו את החתולים מישראל לא רוצים לקלוט.
איציק שמולי: להגדיל את התמיכה בעמותות בימי האימוץ והכל.
איציק שמולי: להגדיל ולשפץ ולהרחיב את מספר המקומות בכלביות, להחיל חובת דיווח.
איציק שמולי: זה לא עולה כסף לאף אחד, גם על כל מי שנמצאים בתחומי בעלי החיים.
איציק שמולי: והדבר אולי הכי חשוב, להתחיל להיכנס באופן נחוש למלחמה מול המגדלים הפיראטיים.
איציק שמולי: כי היום, אדוני יושב הראש, אם אני כבר רוצה בעל חיים, יכול מאד להיות שאני אכנס לאחד מאתרי האינטרנט או אלך לאיזה מגדל גורים בקריות או אני לא יודע איפה, שמגדל חתולים או כלבים בקרטון ואני אתן לו 1,000 שקלים.
איציק שמולי: ובמקום ללכת לכלבייה הציבורית או לעמותה ולקחת משם גור, אני אלך ואקנה ב-1,000 שקלים ואת הגור בכלבייה ימיתו.
איציק שמולי: למה קליפורניה יכולה להעביר חוק כזה לפני שבועיים ואנחנו לא?
איציק שמולי: על מי אנחנו מגנים?
איציק שמולי: על המגדלים שמעלימים מס?
איציק שמולי: הכל שם זה תעשייה שחורה.
איציק שמולי: לא משלמים מס.
איציק שמולי: מתעללים.
איציק שמולי: האופן שבו הם מגדלים את בעלי החיים זה צער בעלי חיים לשמו, ועל כל הצלחה שלהם יש כישלון מהדהד בכלבייה העירונית או בעמותות.
איציק שמולי: אז אני מסכם ואומר, זה נכון ש-No kill זה עיקרון, זה אידיאל, אבל אנחנו צריכים לשאול את עצמנו כבר מה אנחנו מתחילים לעשות כדי להתקדם לעבר האידיאל הזה ולא כמה אנחנו אומרים לעצמנו כל שנה שזה אידיאל רחוק מדי, אז אנחנו נשב על התחת ולא נעשה שום דבר.
יעקב מרגי: תודה איציק.
יעקב מרגי: המציעה השלישית, בבקשה.
יעל גרמן: קודם כל שוב אני חייבת להודות לך, אדוני יושב הראש, על ההיענות הבאמת בלתי רגילה ונדירה במחוזותינו לבעיה שאנחנו מעלים כאן.
יעל גרמן: למעשה אנחנו רואים שהמצב בקלפיות - - -
איתן ברושי: בקלפיות או בכלביות?
יעל גרמן: כן, אני חוזרת דרך אגב מחוק הפריימריז, אז הקלפיות אצלי בראש.
יעל גרמן: המצב בכלביות הולך ומחמיר.
יעל גרמן: במקום שאנחנו נראה באמת שאותה גישה של No kill, לאסור על ההרג ועל ההמתות של הכלבים, במקום שאנחנו נראה שהיא נושאת תוצאות, אנחנו לא רואים זאת.
יעל גרמן: לא רק זאת, אלא שבפניות החוזרות ונשנות למשרד החקלאות, אנחנו רואים שהם שוב ושוב דוחים את התשובות.
יעל גרמן: בפעם האחרונה הם באו ואמרו שבתוך 45 יום יהיה להם דו"ח והם יוכלו למסור לנו.
יעל גרמן: אני חושבת שזה היה בפברואר, או אז הם אמרו שבתוך כמה חודשים הם ימסרו בפברואר.
יעל גרמן: עד היום עברו כבר שישה חודשים.
יעל גרמן: אני חושבת שזה די זמן והותר כדי שאנחנו נבוא ונראה ונדע בדיוק את כל האינפורמציה, את כל המידע שנמצא באמת.
יעל גרמן: כמה כלביות, כמה כלבים, כמה מומתים, איך הם מומתים – כדי שאנחנו נוכל פה בוועדה הזו שלך, שדואגת באמת לצער בעלי חיים, כדי שאנחנו נוכל כאן לבוא ולתכנן ולדעת איך ובתוך מספר שנים – שלוש, ארבע, חמש שנים - אנחנו מגיעים ליעד הזה.
יעל גרמן: אני מבקשת שמכאן תצא קריאה קודם כל למשרד החקלאות וגם לרשויות, לכל הרשויות, למרכז השלטון המקומי.
<דגנית בן דב: קודם כל לרשויות.
יעל גרמן: אני מסכימה איתך, דגנית, גם לרשויות.
יעקב מרגי: אני לא יודע מי קרא את קריאת הביניים, אבל מבחינתי רשויות זה משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות, כל מי שבחוק מוטלת עליו החובה, אם כבר התפרצת וקראת קריאת ביניים.
יעל גרמן: כן, אבל אני יודעת שדגנית פתוחה לרשויות המקומיות - - -
יעקב מרגי: בסדר, גם אני הבנתי אותה אבל אני לא זורק הכל על הרשויות המקומיות.
יעקב מרגי: צריך שילוב ידיים, ואמרתי בתחילה, נכון, אנחנו מטילים לפעמים מטלות על הרשויות המקומיות, נכון שהכלביות זה לא המזרקה בכניסה לעיר וזה לא כיכר העיר המטופחת, זה כמו חצר אחורית, אבל אנחנו צריכים לתת להם כלים.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים לדעת מה אנחנו רוצים מעצמנו.
יעקב מרגי: האם אנחנו כמדינה, כפי שאמר חבר הכנסת איציק שמולי, עוד לא כתבנו את נייר העמדה שלנו, איך הנושא הזה צריך להתנהל.
יעקב מרגי: אנחנו מגבירים את המודעות וטוב שכך.
יעקב מרגי: מגבירים את המודעות לחמלה וטוב שכך, ומצד שני אנחנו עושים מעשים שהם יותר קשים ממה שעשינו תחילה.
יעקב מרגי: איך יכול להיות?
יעל גרמן: ואני רוצה באמת לסיים ברוח הדברים של יושב הראש ולומר שאנחנו קבענו יחד עם משרד החינוך שולחן עגול, יחד עם העמותות, יחד עם חברי הכנסת, לשבת.
יעל גרמן: אחת הפגישות הקרובות שלנו היא לדעתי כבר ביום ראשון הקרוב ושם, סביב השולחן העגול הזה, אני באמת קוראת למשרד החקלאות שבאמת ייקח על עצמו מחויבות לשבת ולהכין את אותה תכנית, שחברי שמולי דיבר, שאתה כרגע דיברת ושאנחנו מדברים.
יעל גרמן: תכנית ברורה, שבצידה משאבים.
יעל גרמן: משאבים לעיקור ולסירוס כלבים.
יעל גרמן: משאבים להקמת כלביות נוספות.
יעל גרמן: משאבים שיעברו לעמותות, שלמעשה נושאות בעול.
יעל גרמן: אנחנו רואים שלמעשה עמותות אזרחיות, עמותות שהן באמת מלכ"ריות, אבל הן למעשה עמותות פרטיות שבאות מכספים פרטיים, מתרומות, הן אלה שנושאות בעול, הן אלה שלוקחות את הכלבים, מעקרות אותם, שולחות אותם לאימוץ.
יעל גרמן: זה לא צריך להיות ואם הן עושות את זה הן לפחות צריכות לקבל את התמיכה הממשלתית.
יעל גרמן: אני מאד מאד מקווה שמכאן תצא הקריאה ושבפעם הבאה כבר יהיו לנו נקודות לתכנית רב שנתית.
יעקב מרגי: תודה יעל.
איתן ברושי: זה לא מכת מצרים, ריבוי הכלבים והחתולים.
יעקב מרגי: אבל זו מכת מדינה.
איתן ברושי: ולכן אפשר להשתלט על זה.
איתן ברושי: יעל גרמן, בתור ראש עיר, וגם אני הייתי ראש מועצה, אני הייתי מחלק את הבעיה לשניים.
איתן ברושי: בכלל הייתי אומר שהציבור מתחלק לשניים, ממש חצי חצי.
יעל כהן-פארן: אוהבי כלבים ושונאיהם?
איתן ברושי: חצי מגדל כלבים וחצי פוחד מהם.
איתן ברושי: וכשהייתי ראש מועצה – היו אנשים – יעל – אני מסתכל גם על האנשים ולא רק על הכלבים עכשיו – היו אנשים שפחדו ללכת ביישובים משום החשש מהכלבים והיו אנשים גם כל היום טלפנו אלי להסיר את הצואה של הכלבים מהדשא הפרטי שלהם.
איתן ברושי: זאת אומרת יש פה שילוב - - -
יעקב מרגי: רגע, והלכת לאסוף את זה?
איתן ברושי: אתה יודע שהייתי ראש מועצה טוב.
יעקב מרגי: תשובה לעניין.
איציק שמולי: איתן הצנוע במיטבו.
איתן ברושי: כן, הצנוע הידוע.
איתן ברושי: את השילוב הזה כדי לקחת בחשבון ולכן גם האחריות מתחלקת.
איתן ברושי: הרי אמרתם פה ואני מכיר את זה, במיוחד בהתיישבות.
איתן ברושי: אתם יודעים, פעם אמרו שהקיבוצים לא יכולים ליפול.
איתן ברושי: כי האורחים לא יתנו להם.
איתן ברושי: עכשיו אני אומר גם היישובים במרחב הכפרי הם עיר מקלט להרבה בעלי חיים וכלבים.
איתן ברושי: קל לזרוק כלב בפתח מושב הקיבוץ, מישהו ייקח אותו.
איתן ברושי: ובסופו של דבר מישהו מניח את הכלב הזה שם והמישהו הזה זה מישהו שאולי אפילו קנה אותו וגידל אותו.
איתן ברושי: ויש חוקי עזר, דרך אגב, חוקי עזב מאד נוקשים.
איתן ברושי: כשאני באתי די הופתעתי לראות חוק עזר מאד קשוח של השרות, שהיא יכולה גם להשמיד כלבים שאין להם בעלים ואחרי ימים אם לא לוקחים אותם, ובעל הכלב צריך לשלם את העלות שלהם.
איתן ברושי: אדוני יושב הראש, חייבת להיות הפרדה בין כלבים שאין להם בעלים ובין בעלים שאין להם לב, או שהם הזניחו את הכלבים ו/או שבשוגג.
איתן ברושי: צריך להגיד יותר מזה - - -
יעקב מרגי: אין שוגג.
יעקב מרגי: איך יכול להיות שוגג?
איתן ברושי: כמי שהיה פעם רפתן בילדותי, אני זוכר שקיבלתי פעם זריקות נגד כלבת.
איתן ברושי: הכלבים מובילים גם מחלות וצריך לומר שיש כאן בעיה שמחייבת גם הגנה.
איתן ברושי: לכן הכלביות הן לא האויב.
איתן ברושי: צריך לקבוע את הכללים הנכונים.
איתן ברושי: והזכירו פה גם את הגידול של החתולים.
איתן ברושי: לכן לפי דעתי חייבים לומר שמי שבעל כלב יש לו אחריות על הכלב שלו.
איתן ברושי: לרשות יש אחריות לחיסונים ויש היום את השבבים שמונחים ויודעים גם את הזהות וצריך להבחין בין כלב שאין לו בעלים וכלב משוטט ולעתים גם מסוכן, ובין בעלים שהם צריכים לנהוג על פי הכללים.
איתן ברושי: לכן, כשדנים בסוגיה הזאת, כדאי לראות את התמונה בשלמותה.
איתן ברושי: אני חושב ופה אני לא יודע מי ממשרד החקלאות יכול להציג את השאלה של הריבוי, כי הדבר העיקרי לפי דעתי הוא מתחלק לשניים.
איתן ברושי: א' שהריבוי לא יהיה בלתי מוגבל, ב', שהאחריות תהיה ברורה מה הוא בעל כלב ועל מה הוא אחראי ומה התפקיד של הרשות, שלא מחליפה את האזרח.
איתן ברושי: לא מחליפים את האזרח אלא משלימים את האחריות.
יעקב מרגי: ד"ר אבי צרפתי.
<אבי צרפתי: בוקר טוב לכולם.
<אבי צרפתי: תודה רבה על זכות הדיבור.
<אבי צרפתי: ראשית, אני מברך את - - -
יעקב מרגי: הזכות עומדת לך.
יעקב מרגי: רשות הדיבור.
<אבי צרפתי: אוקיי, תודה.
<אבי צרפתי: אני מברך את הוועדה באמת על העלאת הנושא החשוב.
<אבי צרפתי: במסגרת הנוכחית אני מייצג את ארגון הרופאים הווטרינריים ברשויות המקומיות, אותם ארגונים או אותן עיריות שמחזיקות את הכלביות העירוניות.
<אבי צרפתי: שמענו פה איזו שהיא עדות מצמררת מהתהליך הזה ואני רוצה רגע להגיד שבסוף יום הכלביות העירוניות מהוות את התחנה הסופית והמנקזת של כל הדברים האחרונים, בין אם זה הזנחת בעלים, בין אם זה לעתים הרבה פעלים סירוב עמותות לקבל כלבים אליהן, בין אם מדובר על כלבים שהם כלבים שחיים בתחומים פתוחים, גליליים, תחומים שבהם בעצם המדינה, ומשום מה לא רואים שום פעולה שמתבססת בהם.
<אבי צרפתי: ובמסגרת הזו, בערך על 40-45 כלביות בכל המדינה, רובן הן כלביות עירוניות אמיתיות, חלקן הן כאלה שרשויות מקומיות, בחוסר מענה אחר משתמשות בהן, אבל זה כלביות פרטיות לחלוטין, הם אמורים לתת את המענה לכל כמות הכלבים הכל כך גדולה פה.
<אבי צרפתי: במסגרת הזו אין מצב שבו עיריות יוכלו לשאת על גבן את כל התהליך הזה.
<אבי צרפתי: אנחנו רואים פה - - -
<קריאה: אז מי צריך לשאת?
<אבי צרפתי: העניין הוא עניין כלכלי ועניין של סדר חשיבות במערך העירוני.
<אבי צרפתי: אנחנו - - -
יעקב מרגי: אתה יכול להרחיב בבקשה?
<אבי צרפתי: בוודאי, בטח.
יעקב מרגי: בסדר החשיבות של המערך.
יעקב מרגי: איך הגדרת את זה?
<אבי צרפתי: בוודאי.
<אבי צרפתי: תראו, להקים כלביה במסגרת העירונית דורש הקצאת קרקע מתאימה, דורש השקעה כספית לא מבוטלת, נע בין מיליון וחצי שקלים במקרה הטוב, בהתאם לתנאי השטח האידיאליים, עד שלושה מיליון שקלים בתנאים פחות.
יעקב מרגי: ד"ר אבי צרפתי, אתה לא ראש רשות, אבל אני מדבר באוויר, בסדר?
יעקב מרגי: אני רוצה לשאול – לאותו חוף ים מדומה בעיר שהיא רחוקה מים, או בכיכר עם פירוטכניקה, אתה יודע כמה קרקע צריך להקצות?
יעקב מרגי: ואתה יודע כמה עולה ההקמה והתחזוקה?
יעקב מרגי: אז אני שואל אותך שאלה – האם עיר או מועצה מקומית שמכבדת את עצמה, הרי זה בסדר גודל פחות או יותר באותו יחס שווה לגדולה של עיר.
יעקב מרגי: למה אנחנו חושבים שהארנונה היא קודם כל מגיעה ואני צריך לעשות חינוך, קצת רווחה והרבה טיפוח כדי שתהיה לי חזות נאה, ושאר הצרכים של החברה באותה רשות מקומית זה לא מהארנונה, זה צריך לבוא ממשהו אחר.
יעקב מרגי: גם אני חסיד גדול, יש לך פה את הרשויות המקומיות, על מה שמטילים עליהם בנוסף, אבל אני לא יכול מצד אחד לבוא ולהגיד תשמע, אתה רוצה שאני אעשה כלביה, אז תדאג לי.
יעקב מרגי: אני צריך שטח ואתה צריך לתת לי תקציב והתחזוקה מאה אחוז והפעלה.
יעקב מרגי: סדרי עדיפויות נכונים, בסוף קובע אותם ראש העיר והמועצה שלו, אבל עם כל הכבוד זה לא יכול להיות משהו תוספתי.
יעקב מרגי: זה חלק מהקיום של המועצה.
איציק שמולי: שלא לדבר על זה שאם התושבים היו יודעים מה קורה בתחום הזה, תאמין לי, היו הופכים את הכלביות, גם את הציבוריות וגם את העירוניות.
איציק שמולי: היו הופכים את הכלביות.
איציק שמולי: היו באים לכלביות והיו הופכים לכם אותן.
<אבי צרפתי: וודאי.
<אבי צרפתי: רגע, נוצר פה איזה שהוא רושם שאני מייצג את ראשי הערים, להיפך.
<אבי צרפתי: אני מייצג את - - -
יעקב מרגי: לא, לא, הקדמתי ואמרתי לך אתה לא ראש רשות, אבל חשוב שייאמר מה שנאמר כאן.
<אבי צרפתי: אני מייצג את א ותם רופאים שמגיעים לראש העיר או מגיעים לגזבר או למזכיר המועצה ומבקשים סיוע או כלים.
יעקב מרגי: הוא לא שואל אותך סליחה מי אתה?
<אבי צרפתי: לעתים כן.
יעקב מרגי: כמעט לא מכיר אפילו.
<אבי צרפתי: לעתים כן, אבל אנחנו נמצאים שם כאשר באופן עקרוני אין לנו הקצאת משאבים מתאימה, הכלביות הנוכחיות שקיימות היום, פרט לבודדות, הן כלביות מתקופת המנדט כמעט והתחזוקה שלהן היא תחזוקה מאד מורכבת ומאד יקרה, לבין החובה שהמדינה מטילה עלינו לאסוף את הכלבים האלה, לטפל בהם, לתת להם תנאים וכדומה.
<אבי צרפתי: ואני אומר, בהעדר תכנית ממשלתית שמסתכלת על הכל בצורה מלאה, הן מבחינת הנושא של קידום עיקורים וסירוסים, הן מבחינת הנושא של הקמת כלביות, בשיפור התנאים בכלביות הנוכחיות היום בצורה הזו, אנחנו לא רואים את הממשלה.
<אבי צרפתי: איפה הממשלה?
<אבי צרפתי: מפקירים אותנו.
יעקב מרגי: אבי צרפתי, תודה.
יעקב מרגי: שאלת שאלה במקום ובכוונה הקדמתי אותך לפני משרדי הממשלה, כדי להציף זאת במרכז השולחן ואני חושב שהדברים חייבים להיאמר כדי לדעת שאנחנו לא עובדים ביחד.
יעקב מרגי: הרשויות לא מתואמות.
יעקב מרגי: הרשויות לא מדברות באותו קול, ואם מדברות באותו קול, לא עושות ביחד מה שצריך לעשות כדי להביא למצב אופטימאלי בסוגיה הזאת.
דב חנין: תודה על כינוס הדיון - - -
איתן ברושי: הגיע השר הממונה.
יעקב מרגי: אני מקבל בברכה את שר החקלאות שהגיע ממש בעיתוי הנכון.
דב חנין: תודה, אדוני יושב הראש ותודה על כינוס הדיון הזה.
דב חנין: מה שקורה בכלביות בישראל זה אכן בלתי נסבל.
דב חנין: אנחנו מדברים על סבל, על כאב ועל פגיעה בחוק.
דב חנין: בעצם בסופו של דבר, מכיוון שצורה מסוימת של התייחסות לכלבים היא מנוגדת לחוק שעוסק בצער בעלי חיים בישראל.
דב חנין: השאלה היא איך אנחנו משנים את המצב הזה וכאן אני רוצה לומר שאני מצטרף לקריאתו – חבר הכנסת שמולי יצא – אבל אני מצטרף לקריאתו של חבר הכנסת שמולי לציבור לפעול מול הרשויות המקומיות.
יעקב מרגי: אה, לא להפוך את הכלביות.
דב חנין: לא, לא, לפעול מול הרשויות המקומיות.
איתן ברושי: ממתי פה ממליצים על אלימות בכנסת?
דב חנין: ולהפעיל לחץ על הרשויות המקומיות.
איתן ברושי: גם לא הכללה.
איתן ברושי: אני מכיר רשויות שהכלביות - - -
יעקב מרגי: איתן, איתן - - -
איתן ברושי: אל תעשו מכולם לא בסדר.
איתן ברושי: כולם לא בסדר?
יעקב מרגי: איתן, אנחנו מדברים על אלה שלא בסדר.
דב חנין: לא, לא, לא אמרתי.
איתן ברושי: אז כדאי להגיד שיש גם כאלה שבסדר.
דב חנין: אני לא אומר שכולם לא בסדר.
דב חנין: אני מצטרף לקריאה להפעיל לחץ מצד הציבור על הרשויות המקומיות, כדי שהן יעשו את מה שצריך ומה שנדרש בתחומי האחריות שלהן, אבל ברמה הריאלית, מתוך היכרות עם מצבו של השלטון המקומי בישראל, אני אומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, שאם אנחנו נחשוב שהפתרון פה יבוא מהשלטון המקומי, אנחנו לא נתקדם.
יעקב מרגי: אתה היית פה שקפצתי בעקבות קריאת ביניים על הרשויות?
דב חנין: לא, לא הייתי בקטע הזה.
יעקב מרגי: זה בדיוק ככה.
יעל גרמן: לכן יש לנו את השולחן העגול.
יעקב מרגי: זה לא נכון לזרוק את זה.
יעקב מרגי: צריך לוודא שהרשויות עושות מה שמוטל עליהן בחוק, אבל גם צריך לוודא שהם נותנים להם את הכלים ואת ההנחיות המתאימות.
דב חנין: א' את הכלים, ב' את הסמכויות, גם את ההוראות הנורמטיביות, היותר ברורות וכאן אדוני השר, אני מברך על הצטרפותך, כי אני חושב שההובלה בנושא הזה חייבת להיות של משרד החקלאות.
יעקב מרגי: יעל ארקין, בבקשה.
<יעל ארקין: שלום.
<יעל ארקין: תנו לחיות לחיות.
<יעל ארקין: יש לנו גם מצגת קצרה.
<יעל ארקין: כמה מילים.
<יעל ארקין: מבטיחה לך שזה יהיה קצר.
<יעל ארקין: כמה תמונות רק מהשבועות האחרונים, מהימים האחרונים של גורים וכלבים משוטטים ברחובות מדינת ישראל, בבסיסי צה"ל, בכל מקום אפשרי.
<יעל ארקין: אנחנו מדינה של פרו ורבו לכלבים ולחתולים.
<יעל ארקין: בהעדר תקציבים, בהעדר כספים, המצב הזה רק הולך ומחמיר ולכן גם המצוקה בכלביות ובהסגרים העירוניים רק הולכת וגדלה.
<יעל ארקין: אנחנו מציעים פתרונות, כי לבוא ולהגיד המצב לא טוב, יושבות פה כל העמותות, אנחנו כולנו יודעים מה אנחנו חווים.
<יעל ארקין: יושבים פה גם הווטרינרים הרשותיים שמפוצצים.
<יעל ארקין: צריך למצוא פתרון, כי לקטר זה לא יעזור.
יעקב מרגי: מה לדעתך הפתרון?
<יעל ארקין: יש כמה דרכים לפתור את הבעיה.
<יעל ארקין: אחת מהדרכים שאנחנו מציעות ויש לנו גם תמיכה של רוב העמותות פה, זה הנושא של עקר החזר, שהבאנו אותו בפני משרד החקלאות לא פעם ולא פעמיים.
יעקב מרגי: פרט, נמק, הרחב.
<יעל ארקין: אוקיי.
<יעל ארקין: עקר החזר זה פרויקט של עיקור וסירוס.
<יעל ארקין: חיסון של כלבים בפריפריות, כלבים משוטטים מה שנקרא בשפה העברית, שהיום בעצם הפתרון שמציע משרד החקלאות להתמודדות עם אותן בעיות, זה הרג של הכלבים.
<יעל ארקין: מה שמדינת ישראל עושה כבר 68 שנים – היא הורגת כלבים.
<יעל ארקין: או יורים בהם, או מרעילים אותם בסטריכנין, או שלוכדים אותם ומעבירים אותם להסגרים עירוניים, שלהם כמובן אין מה לעשות עם הכלבים והם מרדימים את הכלבים.
<יעל ארקין: אז בעצם בפועל מה שאנחנו עושים זה הורגים.
<יעל ארקין: אבל אנחנו רואים, הבעיה לא נפתרת.
<יעל ארקין: כלומר הכלבים ממשיכים לשוטט ברחובות.
<יעל ארקין: לכן הפרויקט והמודל למדינות עולם שלישי כמו מדינת ישראל, זה נכון, יש לנו פצצת אטום, אבל בנושא - - -
יעקב מרגי: את בטוחה?
<יעל ארקין: אני - - -
איתן ברושי: או כמו שתמיד אומרים – לפי מקורות זרים.
יעל כהן-פארן: לפי פרסומים זרים.
<יעל ארקין: לפי מקורות זרים יש לנו, אבל בנושא כלבים וחתולים לצערי הרב אנחנו לא מטפלים בבעיה ויש לנו מה ללמוד ממדינות אחרות, וזה לא בושה.
<יעל ארקין: זה בסדר לאמץ מודלים שפועלים במדינות אחרות וזה אחד המודלים שאנחנו מציעים.
<יעל ארקין: אחת הבעיות הכי קשות זה שמשרד החקלאות עד עכשיו, למרות שאני כבר שנה מנהלת משא ומתן מול משרד החקלאות, טוענים שהפרויקט הזה הוא לא חוקי.
<יעל ארקין: עכשיו אני שואלת אותך שאלה, כבודו, אם - - -
יעקב מרגי: מאחר שאת מנהלת משא ומתן עם משרד החקלאות, מן הסתם הם יודעים מה הפרויקט.
יעקב מרגי: אנחנו עדיין לא יודעים מה המודל ומה הפרויקט.
<יעל ארקין: אוקיי, סליחה.
<יעל ארקין: זה פרויקט דרך אגב שמתנהל בכמה מדינות בעולם כרגע, על ידי עמותות גדולות כמו ה-Human Society בארצות הברית.
<יעל ארקין: זה פרויקט שמדבר על לכידה של כלבים משוטטים, חיסון כלבת.
<יעל ארקין: מכיוון שאנחנו מדינה שגם מוכת כלבת, אנחנו מחסנים את הכלבים כלבת.
<יעל ארקין: בעזרת הפרויקט הזה אנחנו גם נוכל לרדת בכמות המקרים של הכלבת עד לאפס והחזרה של הכלבים אחרי עיקור וסירוס וסימון שלהם וחיסון שלהם, לאותם מקומות שבהם הם נמצאים.
<יעל ארקין: מה אתה עושה בעצם בפרויקט הזה?
<יעל ארקין: אתה מייצב את האוכלוסייה, גורם בעצם לכך שתהיה, כמו שעושים דרך אגב עם חתולים.
<יעל ארקין: יש TNR לחתולים, שעושים אותו ומבצעים אותו בתקציב של 4.5 מיליון בקול קורא שיוצא כל שנה ממשרד החקלאות מאז שנת 2008 - - -
<קריאה: שירד מ-12 מיליון שקלים, חשוב לציין זאת.
<יעל ארקין: לא, לא ירד.
יעקב מרגי: סליחה גברתי, לא להפריע.
<יעל ארקין: ובעצם מה שאנחנו מבקשים זה את אותו פרויקט לעשות בכלבים, בפריפריות, בבסיסי צה"ל.
<יעל ארקין: אחת הבעיות הקשות היא בבסיסי צה"ל.
<יעל ארקין: זה בלתי יתואר מה שקורה בבקעה, ביהודה ושומרון, בדרום, ברחובות באר שבע, שזה לא בסיס צה"ל.
יעקב מרגי: במושבים ראית מה קורה?
<יעל ארקין: אני יודעת.
<יעל ארקין: אז לכן אנחנו אומרים.
<יעל ארקין: עכשיו תראה, יבואו ויגידו לך המתנגדים, מעבר למשרד החקלאות שטוען שזה לא חוקי ועד עכשיו, למרות כמה וכמה מכתבים שלי אליהם, ביקשתי לדעת איזה סעיף בחוק – נכון – כשאומרים לך לא חוקי – אתה רוצה לדעת איזה סעיף בחוק אומר שזה לא חוקי.
<יעל ארקין: תשובה אין כבר חודשים רבים.
<יעל ארקין: בינתיים גם התחלף מנהל השירותים הווטרינריים בשדה.
<יעל ארקין: אני לא מקבלת תשובה.
<יעל ארקין: אני רוצה לדעת למה זה לא חוקי.
יעקב מרגי: רגע יעל, פנית לייעוץ משפטי פרטי לשאול?
<יעל ארקין: לנו יש חוות דעת, כן, בהחלט.
יעקב מרגי: שזה חוקי?
<יעל ארקין: חוקי בהחלט, כן.
יעקב מרגי: את יכולה לשאול את היועץ המשפטי לממשלה אם חוות הדעת הזו מקובלת עליו.
יעקב מרגי: הוא ישיב לך.
יעקב מרגי: אם הוא לא ישיב לך, תקבלי סעד מאיתנו.
<יעל ארקין: אז זה פרויקט עקר החזר.
<יעל ארקין: אחת הבעיות הנוספות זה נטישות של בעלי חיים.
<יעל ארקין: על פי חוק צער בעלי חיים, נטישה היא עבירה על החוק.
<יעל ארקין: עכשיו אני שואלת אותך שאלה, כבודו, ואת כל הנוכחים פה.