GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: אני בכוונה שואל אותך את השאלה.
יעקב מרגי: האם את יכולה לומר לי פחות או יותר חודש?
יעקב מרגי: מתי היה הבג"צ?
<אוה ורסנו יוגד: אחרי הבג"צ הגשנו לוועדת חריגים.
קארין אלהרר: באיזה חודש זה היה?
<אוה ורסנו יוגד: - - - יוני-יולי.
קארין אלהרר: הוא לא הגיע לבית הספר מהראשון לספטמבר?
נורית קורן: איך אפשר דבר כזה?
יעקב מרגי: זו השאלה הבאה.
יעקב מרגי: לא הגיע לבית הספר.
יעקב מרגי: האם מישהו מטפל?
יעקב מרגי: האם מישהו יצר איתך קשר?
<אוה ורסנו יוגד: כן.
<אוה ורסנו יוגד: צלצל קב"ס והציע לי סטודנט מתלמד להוראה ושאל אותי מה אני חושבת על הפתרון הזה.
<אוה ורסנו יוגד: אמרתי שהפתרון נהדר, ומאז לא שמעתי לא מהקב"ס ולא מאף אחד.
<אוה ורסנו יוגד: בכפר סבא.
<רויטל לן כהן: אדוני, בעלה חבר מועצה יחד איתי באותה סיעה.
יעקב מרגי: תודה על המידע.
<אוה ורסנו יוגד: זה לא ממש עוזר.
יעקב מרגי: זה לא קשור, אבל בסדר.
יעקב מרגי: רויטל לא יכולה להתאפק, מה לעשות?
<רויטל לן כהן: סליחה, התאפקתי עד עכשיו.
קארין אלהרר: מה התשובה של משרד החינוך לעניין הזה?
יעקב מרגי: משרד החינוך, קב"סים, רשויות מקומיות, נשמע אחר כך.
יעקב מרגי: אני בכוונה שאלתי אותך.
יעקב מרגי: קארין, בכוונה הלכתי לשם וזה כדי לשמוע ולהציף עוד נקודה והיא במה מתבטא תפקוד הקב"סים בסוגיה הזו?
יעקב מרגי: האם בטלפון?
יעקב מרגי: או אם בכלל, ביקורים?
<מיכל מנקס: למה קב"ס?
<מיכל מנקס: - - -
יעקב מרגי: אני לא רוצה לפתוח עוד דיון כי זה התפרצות.
יעקב מרגי: אבל אני מכבד אותך ולכן אענה לך.
יעקב מרגי: הקב"ס לא מכיר את הילד ספציפית ולמה הוא לא מגיע, נכון?
יעקב מרגי: קודם כל, צריכה להבהב נורה ברשות המקומית באגף החינוך?
<מיכל מנקס: המורה של הילד, איך היא יכולה להמשיך את השנה?
<מיכל מנקס: מנהלת בית הספר.
<קריאה: לא אכפת לה.
<קריאה: יש לה עוד עשרה תלמידים, מה אכפת לה?
<קריאה: ככה בית הספר פותר את הבעיה.
יעקב מרגי: היא צודקת בהערה שלה.
יעקב מרגי: אני יוצא מתוך הנחה שקיבלת טלפון מהמורה ומהמנהלת.
<אוה ורסנו יוגד: הם היו אצלנו בבית.
<אריאל לוי: אז אולי, מיכל, תחזרי בך במקום להגיד: המנהל - מה אכפת, והמורה – מה אכפת לו?
<אריאל לוי: אל תניחו שלמנהלים לא אכפת.
<מיכל מנקס: סליחה, לא אמרתי.
יעקב מרגי: אנחנו לא פותחים.
יעקב מרגי: מיכל, אני עדיין חושב שזה חלק מתפקידו של - - -
<קריאה: מה יעזור הקב"ס?
יעקב מרגי: לקשור קצוות.
יפעת שאשא ביטון: זאת שאלה, נכון.
יפעת שאשא ביטון: הוא מגיע והוא בודק למה לא.
יפעת שאשא ביטון: אם אין לו מענה לצורך העניין והיא מסרבת לשלוח את הילד, הפתרון - - -
יעקב מרגי: הוא חייב לקיים הליך בירור.
יעקב מרגי: שימו את הרגש בצד, בסדר?
יעקב מרגי: סמכותו של הקב"ס ותפקידו של הקב"ס לאחר שהופנתה אליו מבית הספר סוגיה של ילד שלא מגיע לבית הספר היא לבדוק.
יעקב מרגי: יש הליך פרוצדוראלי.
יעקב מרגי: את הרגש שלו הוא מנתק.
יעקב מרגי: אם הוא נדחה בוועדת ערר ועדיין לא, יש לו עדיין מה לומר ויש לו say והוא צריך לומר, זה תפקידו.
יעקב מרגי: אני יודע שהוא לא עושה את זה ואני יודע גם מה רמת התקינה וגם מה רמת השכר והמוטיבציה של הקב"ס, והכול ביחד.
יעקב מרגי: אבל זו לא הסוגיה כרגע.
<מיכל מנקס: זה לא קשור לשכר שלו בכלל.
<מיכל מנקס: אני כמנהלת אגף חינוך - - -
יעקב מרגי: מיכל, זה לא הדיון.
יעקב מרגי: אוה, תמשיכי בבקשה.
<אוה ורסנו יוגד: ועדת החריגים של משרד החינוך אמרה שהיא בודקת 80 מקרים.
<אוה ורסנו יוגד: פה היא עובדת כמו צב והיא החריגה ארבעה לפי מה ששמענו פה.
<אוה ורסנו יוגד: אנחנו כל הזמן שומעים שנוספים עוד ועוד למספרים.
<אוה ורסנו יוגד: לבג"צ ענו שיש כ-2,000 סייעות, ועכשיו יש פה 2,600.
<אוה ורסנו יוגד: מצד אחד, מדברים על 20,000 ילדים אלרגיים, במקום אחר שמענו שמדברים על 5,000 עד 8,000, וכל הזמן המספרים זזים.
<אוה ורסנו יוגד: בעידן המודרני הנוכחי של מרשמי אפיפן, איך אין נתונים מספריים?
<אוה ורסנו יוגד: איך אתם מדברים על זה ואומרים שזה כל הזמן גדל כשאגב נוספו גילאי שלוש עד חמש גם?
<אוה ורסנו יוגד: איך זה שאין נתונים מספריים שמגיעים עדכניים?
<אוה ורסנו יוגד: אנחנו כבר בוועדה שביעית או שמינית בנושא.
<אוה ורסנו יוגד: אני כבר שנתיים בוועדות.
<אוה ורסנו יוגד: הבן שלי לא פוקד את בית הספר.
<אוה ורסנו יוגד: הגשנו בג"צ ואני לא רואה פתרון.
<אוה ורסנו יוגד: הבן שלי הוא לא רק באכילה, הוא גם בשאיפה.
<אוה ורסנו יוגד: בוטנים – מספיק מישהו שפותח שקית במבה, מספיק שמישהו מביא חמאת בוטנים.
<אוה ורסנו יוגד: הוא גם בא במגע עם חלב, והוא עשה תגובות אנפילקטיות למגע עם חלב במשחקייה במגע עם משחק, לא עם האלרגן עצמו, כשמישהו נגע והוא נגע בזה.
<אוה ורסנו יוגד: אני לא רואה פתרונות, אני לא רואה שנותנים לי פתרון.
<אוה ורסנו יוגד: אתם מדברים על האחריות של מנהלים, אני לא רואה את המנהלת נצמדת לבן שלי כמו סייעת ושומרת עליו.
<אוה ורסנו יוגד: אני לא רואה את זה קורה.
<אוה ורסנו יוגד: מה לעשות, הוא בן שמונה.
יעקב מרגי: גם אנחנו לא.
<אוה ורסנו יוגד: אתם מדברים על קב"סים.
<אוה ורסנו יוגד: קב"ס זה טוב ויפה.
<אוה ורסנו יוגד: כשהוא יבוא אכבד אותו בקפה ועוגיות ונדבר, אבל מה הלאה?
יעקב מרגי: צריך להנחות אותו.
יעקב מרגי: את צודקת, השאלה היא במקום.
<אוה ורסנו יוגד: בג"צ יודע שהילדים לא לומדים.
יפעת שאשא ביטון: האם מישהו יודע לומר כמה ילדים לא פוקדים את בתי הספר בגלל בעיות של אלרגיה?
יפעת שאשא ביטון: האם יש למישהו נתון?
יעקב מרגי: אם כבר מדברים על נתונים, משרד החינוך, משרד הבריאות, בהמשך הדיון ארצה נתונים לגבי חתך האלרגיות.
יעקב מרגי: אם אתם יודעים לומר לי סוגי אלרגיות ומספרי הילדים, ובכלל כל הילדים האלרגיים שכן אושרו להם ואלה שלא אושרו להם.
<יצחק בן חמו: הם עצמם לא יודעים.
יעקב מרגי: האם חילקתי לך פעם ציונים?
יעקב מרגי: למה אתה מחלק ציונים?
יעקב מרגי: אולי הם כן, תן להם.
<יצחק בן חמו: אני לא חילקתי ציונים.
<יצחק בן חמו: כל ועדה אתה תקבל נתונים אחרים.
<יצחק בן חמו: בתקציב אתה מקבל נתונים אחרים.
<יצחק בן חמו: אני לא יודע, יכול להיות - - -
יעקב מרגי: תשאיר לי.
יעקב מרגי: האם אתה רוצה לדבר עכשיו?
<יצחק בן חמו: לא.
<יצחק בן חמו: שאלה קטנה – הדיון הזה הוא על מה?
יעקב מרגי: על ילדים אלרגיים.
<יצחק בן חמו: אז שיתנו לנו נתונים רק על הילדים האלרגיים, זהו זה.
יעקב מרגי: תשתדל, אולי הם יפתיעו אותך עם נתונים.
יעקב מרגי: חכה עד הסוף.
<יצחק בן חמו: קשה לי להאמין, קשה לי, אני כבר שנתיים מחכה.
יעקב מרגי: גם אני הייתי קופצני, אבל מניסיון שלי - - -
<יצחק בן חמו: אני לא קופצני, - - - קוראים לי איציק בן חמו, סליחה שלא הצגתי את עצמי.
יפעת שאשא ביטון: איציק בן חמו, אני חושבת שהדיון פה הוא לא רק בכדי להבין את הנתונים.
יפעת שאשא ביטון: אומר לך ביושר ואולי זה ירגיז אותך, זה לא משנה לי כרגע אם מדובר ב-5,000 ילדים או ב-8,000 ילדים.
<יצחק בן חמו: פתרון, זה מה שאנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: מעניין אותי שיינתן מענה בתוך המערכות, ומענה שהוא הרבה יותר רחב ממה שניתן היום.
יעקב מרגי: בן חמו, תודה.
<יצחק בן חמו: התרענו ואמרנו שאנחנו לא רוצים ללכת לבג"צ, אנחנו רוצים למצוא את הפתרון כאן.
<יצחק בן חמו: יושב-ראש הוועדה, אתה אמרת אם אפשר היה לבזות.
<יצחק בן חמו: מבזים את בית המשפט.
<יצחק בן חמו: אנחנו פה בכנסת ואי אפשר לבזות את הכנסת, ואתה יודע למה אני מתכוון.
יעקב מרגי: אורלי בז, תמצאי לך מקום סביב השולחן.
<אורלי בז כץ: קוראים לי אורלי בז, ואני אימא לשלו, ילד בן 7 וחצי שאלרגי לחלב ואגוזים.
<אורלי בז כץ: לצערי הרב, הוא עבר פעם אחת אכילה ופעמיים שוקים אנפילקטיים מאוד קשים.
<אורלי בז כץ: הוא כרגע בכיתה ג'.
<אורלי בז כץ: אני מבינה שבעקבות כל מה שהוא עבר יש לו סייעת רפואית צמודה בבית הספר.
<אורלי בז כץ: העניין הוא מה קורה בכיתות ד' ו-ה'?
יעקב מרגי: את כבר עלית לכיתות ד' ו-ה' – זה בסדר.
נורית קורן: בצדק, היא דואגת.
<רויטל לן כהן: תראה כמה זמן לוקח לוועדת ערר.
<אורלי בז כץ: אני אומר לך גם מדוע.
יעקב מרגי: אני לא מקל ראש, להיפך.
יעקב מרגי: אם יש אפטר שוק גם ב-ד'-ה', אז אנחנו עוד דנים ב-ג'.
יעקב מרגי: אני לא מקל.
<אורלי בז כץ: אני יכולה להגיד שאני בורכתי בבית ספר ובהורים בכיתה.
<אורלי בז כץ: בהוד השרון.
יעקב מרגי: חשבתי שגם בכפר סבא, זה ליד.
<אורלי בז כץ: באמת כולם בבית הספר מאוד מחבקים אותנו ומאוד מתחשבים בשלו, וגם הילדים בכיתה.
<אורלי בז כץ: כשיש טיולים בבית הספר אז אני יוצאת עם הילד, למרות שהסייעת אתו.
<אורלי בז כץ: תודה לאל, עוד לא נצרכנו להזריק בתוך בית הספר.
<אורלי בז כץ: הילד לא תמיד יוצא לכל הפעילויות בבית הספר.
<אורלי בז כץ: מה שמפחיד אותי הוא מה יהיה עם הילדים האלה בכיתה ד' כי כבר הודיעו לי חד-משמעית שאין לנו לשנה הבאה.
יעקב מרגי: פחד לגיטימי, בואו נשמע בהמשך.
<ערן צור: שלום, אני אבא לילד אלרגי לחלב ובוטנים כשמעורב בזה גם אסתמה.
<ערן צור: הוא בכיתה ב'.
<ערן צור: אנחנו הגשנו את הבקשה לוועדת ערר בחודש אפריל, ובחודש אפריל קיבלנו הודעה מהגברת הנכבדה שיושבת פה שהבקשה שלנו מועברת לדיון.
<ערן צור: אנחנו עוד מחכים.
יעקב מרגי: מאפריל עד היום.
קארין אלהרר: מה קורה עם הילד היום?
<ערן צור: לילד היום יש אישור לחצי סייעת.
יפעת שאשא ביטון: הוא אלרגי חצי מהזמן.
נורית קורן: מה זה אומר "חצי סייעת"?
<ערן צור: חצי סייעת זה אומר שלוש שעות ביום.
נורית קורן: שלוש שעות ביום, באיזה שעות?
נורית קורן: כלומר, היא באה מתי שהיא רוצה?
<ערן צור: לא נכנסו לרזולוציות האלה.
<ערן צור: בבית הספר מצאו איזשהו פתרון ביניים שבו לקחו ילדה שצריכה סייעת שילוב והיא גם עם חצי ואיחדו אותם לסייעת אחת שנמצאת שם כל היום והיא אחראית על שניהם
קארין אלהרר: אם כך, זה לא סייעת רפואית.
<ערן צור: סייעת רפואית זה מושג שהומצא.
יפעת שאשא ביטון: סייעת רפואית ממילא לא הוכשרה.
יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים הכשרה מאוד ראשונית.
קארין אלהרר: אבל לסייעת רפואית יש היתר ואישור להזריק אפיפן, נכון?
<ערן צור: זה אותה אישה.
<ערן צור: אותה אישה משמשת בשני - - -
קארין אלהרר: אז אנחנו מדברים כל הזמן הזה על סייעות - - -
<קריאה: סייעות רגילות, זה לא סייעות רפואיות.
קארין אלהרר: שאלתי אם זה רפואי או לא.
<קריאה: לא, אין רפואיות.
קארין אלהרר: אין רפואיות בכלל?
יפעת שאשא ביטון: רפואיים – הכשרה רפואית שהם באו עם זה המקצוע, זה לא.
יפעת שאשא ביטון: זה רק בביטוי.
קארין אלהרר: עירית, אין בכלל סייעות רפואיות לאלרגניים?
<עירית ליבנה: משרד הבריאות יענה על זה יותר טוב כי אנחנו נסמכים עליו ועל חוזר מנכ"ל משרד הבריאות.
<קריאה: הם קוראים לזה מלווה אישית.
יעקב מרגי: לפעמים ההגדרות לצורך תקצוב הן לא בהכרח מהותיות.
קארין אלהרר: אדוני היושב-ראש, בסוף המטרה של כל הורה כאן שרוצה סייעת הוא לדאוג מה קורה במקרה שלא יקרה.
קארין אלהרר: אנחנו רוצים לדעת שיש איזה יכולת להזריק ולעשות משהו.
קארין אלהרר: לפעמים האמבולנס מגיע מאוחר.
יעקב מרגי: אני נוטה להאמין שסייעת כזו עוברת הכשרה.
יפעת שאשא ביטון: הם עוברים הכשרה, לא יותר מזה.
קארין אלהרר: אז אני רוצה למקד ולדעת איזה מענה ניתן.
יעקב מרגי: אוקי, בסדר.
יעקב מרגי: אריאל ומשרד הבריאות, תתכוננו לתשובות בהמשך.
<ערן צור: כרגע המצב הוא שהסייעת שלנו משמשת גם כסייעת שילוב כדי שהיא תוכל להיות כל היום.
<ערן צור: מכיתה ג' הוא לא אמור לקבל כלום ואז כנראה שהוא יהיה במצב של הילד של אוה והוא יישאר בבית אם זה יהיה המצב.
<ערן צור: שמעתי פה שהתקציב הוא לא העניין.
<ערן צור: מכל הדיונים האחרים איתם הטענה היא שהתקציב הוא כן העניין.
<ערן צור: המציאו מושג שקראו לו "עצמאות טיפולית".
<ערן צור: אני לא יודע איך הם חושבים שילד בכיתה ג' יכול להזריק לעצמו כשהוא נמצא בשוק אנפילקטי.
<רויטל לן כהן: או בגיל 50.
<ערן צור: המצב הקיים הוא שצוות המורים לא מזריק בשום מקרה.
<ערן צור: גם כשיש כבר התקף הם לא מזריקים.
<ערן צור: הם מתקשרים להורים בתקווה שההורים יגיעו בזמן לפני האמבולנס, אם בכלל מישהו יזמין את האמבולנס כי הם גם לא מזמינים את האמבולנס - - -
יפעת שאשא ביטון: זו תקלה איומה בעיניי.
יעקב מרגי: תודה, עצור.
<ערן צור: סליחה, אדוני.
<ערן צור: עוד הערה אחת.
<ערן צור: הסתדרות המורים הודיעה שמבחינה זה לא מקובל - - -
יעקב מרגי: כנראה שלא הקשבת.
יעקב מרגי: תודה, אנחנו יודעים.
יעקב מרגי: מה אתה מחדש?
נורית קורן: זה ברור.
נורית קורן: הם לא רוצים, הם רוצים להקל על עצמם.
נורית קורן: אסור להם.
יפעת שאשא ביטון: מה זה "ברור"?
יפעת שאשא ביטון: יש פה עניין של הצלת חיים.
יפעת שאשא ביטון: הם צריכים להיות מכוסים מבחינה ביטוחית ולעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לתת להם את ההגנה.
יעקב מרגי: אסור להם, ובצדק.
יעקב מרגי: כי כל עוד זה לא מעוגן ולא מסודר אז ודאי.
נורית קורן: נכון, ודאי.
יעקב מרגי: יסלחו לי ההורים, אני הולך לעבור כרגע לנתונים מספריים כדי ללמוד.
יעקב מרגי: עזבו את הרגש.
יעקב מרגי: אריאל, עירית, משרד הבריאות, מי יכול לתת לי את הנתונים האלה?
יעקב מרגי: יכול להיות שההורים האלה סתם עושים באז ורעש.
יעקב מרגי: האם מישהו יכול להגיד לי על ילדים אלרגיים בכיתה ג' שפונו מבית הספר תוך כדי לימודים או נאלצו שיוזרק להם אפיפן?
יעקב מרגי: האם מישהו בדק ומדד את זה?
<סיגל קדוש: אנחנו בדקנו בשבילם.
יעקב מרגי: אחר כך אשמע אותך.
נורית קורן: אתה מדבר רק על השנה האחרונה?
יעקב מרגי: לפחות שנה-שנתיים, מה שיש.
יעקב מרגי: האם מישהו בדק את זה?
<יצחק בן חמו: מתחילת השנה.
יעקב מרגי: בן חמו, אם אני לא עושה את עבודתי יש יושב-ראש הכנסת.
יעקב מרגי: תגיד: שמתם יו"ר ועדה "על הפנים".
יעקב מרגי: כל עוד אני עובד, תן לי.
<יצחק בן חמו: אין לי דיבור אתו.
יעקב מרגי: אתה יכול לשלוח לו מכתב או מייל.
<ליזה רובין: אנחנו בדקנו גם אשפוזים בגין אלרגיות.
<ליזה רובין: אתחיל בזה שהמצב של אלרגיה אינו בר דיווח, ולכן אין למשרד הבריאות נתונים על מה ההימצאות של אלרגיה ולא אלרגיה למזון.
קארין אלהרר: אין דיווח על פינוי של ילדים?
<קריאה: בטח שיש, הם לא טרחו לבדוק.
<ליזה רובין: אנחנו בדקנו באשפוזים ובביקורים במיון, אני פותחת את המספרים כרגע.
<ליזה רובין: ביקורים במיון – המספרים האלה הם לפי מה שרשום לנו ברישומים של סיכומי מחלה שמגיעים למיון.
<ליזה רובין: תיכף אפתח את זה ואגיד לכם.
<ליזה רובין: יש נתונים על זה.
<ליזה רובין: האם הם נתונים שמשקפים את כל האמת?
<ליזה רובין: זה כמובן תלוי במה שרשום בחדרי המיון ובאשפוזים.
<ליזה רובין: אבל באשפוזים זה גם כן פחות מ-400 לשנה.
<ליזה רובין: אנחנו בדקנו גם כן ביקורים במיון בגין אלרגיה, אירועים אנפילקטיים בזמן הלימודים והם פחות מאשר מחוץ לזמן הלימודים וגם הם פחות מ-200.
<ליזה רובין: אבל אני לא זוכרת ואני אפתח את המחשב ואעביר לכם את הנתונים הללו.
<ערן צור: בהקשר הזה מאחר ובית הספר לא תמיד מזמין את האמבולנס, לפעמים אין להם דיווחים כי ההורים בסוף צריכים להזמין ואז זה לא מופיע בדיווחים.
<ערן צור: דבר אחרון, נושא של הסייעת הרפואית או המלווה האישית, או איך שלא נקרא לזה – הטענה היתה שמלכתחילה זה אמור להיות פתרון זמני עד שיהיה פתרון כולל.
<ערן צור: העניין הוא שאין פתרון כולל, לפחות לא בינתיים.
<ערן צור: גם אם יהיה הוא ייקח כמה שנים כנראה.
<ערן צור: המצב הקיים הוא שילדים שאין להם מלווה אישית, אין מי שיטפל בהם ואין מי שיציל אותם מלמות בבית הספר, תסלחו לי.
<ערן צור: לכן, צריך - - -
יעקב מרגי: אני רוצה לשאול אותך שאלה ואם אינך יכול לענות על זה אז אוה תענה, בסדר?
יעקב מרגי: הבן שלך בכיתה ב' היום עם סייעת.
יעקב מרגי: כמה פעמים בממוצע בשנה הוקפצתם לבית הספר בגלל האלרגיה?
<ערן צור: אנחנו מוקפצים כי הוא סובל מכמה דברים.
<ערן צור: יש לו רק אסטמה נשימתית אלא גם אסטמה של העור שזה Atopic dermatitis מאוד חריף שעליה הוא מקבל גם תרופות כימותרפיות.
<ערן צור: הרבה פעמים מזעיקים אותנו כי הוא לא מסוגל להישאר בכיתה כי הוא כולו מגורד.
<מיה צור: הוא מקבל כל יום פנסטיל על-ידי הסייעת שלו בבית הספר.
<מיה צור: אחרי שהוא כבר יצא מהבית הוא מקבל - - -
<ערן צור: לפעמים גם קוראים לנו בגלל איזשהו דבר שהוא לא היה בחשיפה ישירה.
<ערן צור: לפעמים זה משהו שאנחנו לא יודעים ממה זה קורה ואז קוראים לנו פשוט לבוא ולקחת אותו.
יעקב מרגי: בתדירות של?
<מיה צור: פעם בשבוע.
יעקב מרגי: יש ילדים שהם מפריעים ולכן קוראים להורים שלהם לבוא פעם אחת בשבוע ולקחת אותם, אני אומר את זה בהומור.
יפעת שאשא ביטון: אם זה פעם בשבוע סימן שאין פה מניעה כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא להגיע למצב של טיפול.
נורית קורן: שניכם בני זוג, נכון?
נורית קורן: האם שניכם עובדים?
<מיה צור: עבדתי בעבר.
<מיה צור: הפסקתי לעבוד כי אני חייבת להיות זמינה.
נורית קורן: זה קורה להרבה משפחות.
<רויטל לן כהן: אולי מישהו יבדוק את הצד הכלכלי של זה.
יעקב מרגי: עמי ברבר, בבקשה.
יעקב מרגי: דבר מהר וקצר מבלי לחזור על דברים שהם אמרו.
<עמי ברבר: שלום לכולם, כבוד יושב-ראש הוועדה, שמי עמי ברבר.
<עמי ברבר: מישהו צריך לקחת אחריות על החיים של הילדים שלהם.
<עמי ברבר: אם הילדים האלה נמצאים במסגרות של משרד החינוך, משרד החינוך צריך לקחת אחריות על החיים של הילדים האלה.
<עמי ברבר: אין שום צורך בסייעת, לדעתי.
<עמי ברבר: אותו אחד שיכול להזריק לילד או לתת לילד מענה של דפיברילטור שזה חוק שמשרד החינוך מתעלם ממנו לחלוטין, זה יכול להיות המורה.
יעקב מרגי: יש לי הצעת חוק בקנה.
יעקב מרגי: משרד החינוך, ראו, הוזהרתם.
יעקב מרגי: כמו שמקומות עבודה ומקומות ציבוריים מחויבים, בתי ספר ממספר מסוים של תלמידים יחויבו בחוק.
<עירית ליבנה: בחקיקה הוחרגו מוסדות החינוך.
יעקב מרגי: אני הולך להוריד את ההחרגה, תודה.
נורית קורן: אנחנו נחזיר אותם.
נורית קורן: זה נראה לכם הגיוני שזה לא יהיה ושמורים לא יגישו עזרה ראשונה?
יעקב מרגי: עירית, אני לא מבין למה זה מקפיץ אותך.
יעקב מרגי: לא באתי בטענות.
יעקב מרגי: אני אוריד את ההחרגה.
<עמי ברבר: הבנתי שקיבלתם הודעה עכשיו מהגננות שלא יפילו עליהן את התיק.
<עמי ברבר: על מישהו התיק הזה צריך ליפול.
<עמי ברבר: הרי יש חוק השומרוני הטוב שמקובל על רוב מדינות העולם שבו בן-אדם שיגיש עזרה רפואית לבן-אדם לא ייתבע פלילית.
<עמי ברבר: בישראל השכילו ועשו חוק "לא תעמוד על דם רעך" שיכול לגרום לתביעה פלילית לאותו אחד שלא הגיש עזרה.
<עמי ברבר: זאת אומרת, אותו מורה שלא יזריק לילד אפיפן עלול להיתבע.
יפעת שאשא ביטון: בוא לא נציג את המורים כך.
יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה לראות מורה שרואה ילד בהתקף והוא לא יעשה הכול כדי להציל אותו.
יעקב מרגי: יושב-ראש הסתדרות המורים הנחה את המורים בהנחיה מפורשת לא להזריק ולא - - -
<עמי ברבר: חברת הכנסת שאשא ביטון, הגננות לא הסכימו להתקשר אחרי שעה ולהרים טלפון על ילד שהוא לא מגיע שזו הצעה של חברת הכנסת שאשא ביטון.
יפעת שאשא ביטון: הם עושים את זה עכשיו, צריך להגיד ביושר.
יעקב מרגי: מה אתה רוצה מהוועדה?
<עמי ברבר: שמשרד החינוך ייקח אחריות, יפסיק לירות בתוך הנגמ"ש.
<עמי ברבר: יש פה ילדים שלומדים בבית ספר והם צריכים לקבל - - -
נורית קורן: שייתן הנחיות ויפקח עליהן שהן מתקיימות בחוזרי מנכ"ל.
יעקב מרגי: אודליה אלבו, בבקשה.
<אודליה אלבו: בוקר טוב, יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת יעקב מרגי, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.
<אודליה אלבו: אני כן רוצה להתמקד בשני נושאים: הגיל הוא לא פקטור.
<אודליה אלבו: אגב, אני אודליה אלבו, נעים מאוד.
<אודליה אלבו: אני אימא לאיתן, בן 10, אלרגי לבוטנים ברמת הערכה.
<אודליה אלבו: סליחה, אני מתרגשת.
<אודליה אלבו: אנחנו מדברים על גיל או על אלרגן ועל מודעות, עבודה שאני עושה כבר כמה שנים בגן יבנה והצלחתי לנקות את גן יבנה בעזרת עבודה, בעזרת הסברה – זו הדרך.
<אודליה אלבו: אבל, יש גם אבל, יש לנו בעיה עם הנושא הרפואי.
<אודליה אלבו: מי כן נותן את העזרה הרפואית, מי מגיש אותה.
<אודליה אלבו: זה לא משנה שהבן שלי הוא בן 10 היום והוא מודע.
<אודליה אלבו: זה בדיוק מה שקורה היום גם - - - בביטוח לאומי.
<אודליה אלבו: נכון, הילד מודע.
<אודליה אלבו: הוא יודע שהוא אלרגי לבוטנים והוא יודע שלא כדאי שהוא יאכל או ייגע בבוטנים.
<אודליה אלבו: אבל יש לנו בעיה עם אלרגן סביבתי.
<אודליה אלבו: זה לא מספיק שהוא יודע שהוא אלרגי לבוטנים.
<אודליה אלבו: גם אם תפתח במבה, הוא לא שולט בזה, כמו שאמרו חבריי.
<אודליה אלבו: נושא האלרגיה לא ניתן לשליטה, ואנחנו צריכים לפתור את זה כן לגבי המרחבים בבתי הספר כי זה לא מספיק לקחת ילד ולהגדיר אותו למרחב מסוים ולהגביל את החופש ואת התנועה שלו כי הוא אלרגי כי זה גורם לאפליה והדרה.
<אודליה אלבו: אי-אפשר להתנהל בצורה כזו.
<אודליה אלבו: כן צריך לגרום למרחבים נקיים בבתי ספר.
<אודליה אלבו: לכן, כשישבנו אז בישיבה וביקשתי כן להשתמש במילה "איסור", לא באופן גורף כי זה כן יוצר אנטגוניזם, אבל כדי להטמיע מודעות, צריך לעשות צעד קדימה.
<אודליה אלבו: והצעד קדימה לצורך העניין זה איסור הכנסת בוטנים ואגוזים לבתי הספר.
<אודליה אלבו: אם עסקנין בבריאות, בוטנים, לצורך העניין, הוא שומן ואין בו צורך.
<אודליה אלבו: אז כן אפשר לעשות את הצעד בשילוב הבריאות כי אני בעד בריאות.
<אודליה אלבו: אבל לבוא לקראת הילדים, בהסברה, ובפורים, בדיוק כמו הפעולות שאני עושה.
<אודליה אלבו: זה ללמד אותם מה זה מידע על אלרגנים.
<אודליה אלבו: כמו כן, להכניס בשיעור מדעי או בכל שיעור חברתי או חינוכי אחר את נושא "האחר הוא אני" הלכה למעשה יחד עם הילדים וההורים, ולא להשתמש בסיסמאות של ערבות הדדית, ואהבת לערך כמוך.
<אודליה אלבו: כמו כן, ליצור וליזום יום פעילות יום האלרגיה כמו שיש יום הבריאות ולעבוד יחד עם הורים ולגרום להם לשתף פעולה כדי שנוכל להגן על הילדים האלה.
<אודליה אלבו: נושא התרופות, למשל – הילד שלי נחשף בבית הספר לא בגלל שהוא נגע בבוטנים אלא בגלל שילד שהגיע עם קורנפלקס שהכיל בוטנים והוא רק דיבר אתו.
<אודליה אלבו: לא היתה פה כוונת זדון , אבל איתן התנפח והגיע למצב שהוא כן קיבל התקף.
<אודליה אלבו: זה דבר שכן צריך לטפל בו.
<אודליה אלבו: לגבי המורים - הם מודעים.
<אודליה אלבו: נכון שהמורים היום עם הזמן מודעים, אבל הם פוחדים לקחת את האחריות כי אין להם את הסמכות הרפואית ואין להם את הידע.
<אודליה אלבו: דיברנו על הנושא שהם עוברים איזושהי הכשרה.
<אודליה אלבו: למיטב ידיעתי, בשנתיים האחרונות, לפחות אצלי, מורים לא עברו הכשרה של עזרה ראשונה.
<אודליה אלבו: אמרה פה האימא קודם שאחרי שהילד שלה קיבל את ההתקף האנפילקטי הוא גם היה צריך החייאה.
<אודליה אלבו: הם לא יודעים להחיות, הם לא יודעים לעשות את הדברים האלה.
<אודליה אלבו: אי-אפשר להאשים אותם, צריך להעביר להם את ההדרכה.
יעקב מרגי: מנהלת מעון יום, אין לה 1,200 ולא 600 ולא 300 אלא יש לה כיתת מעון אחת או שתיים והיא עוברת הדרכה בהחייאה, היא עוברת קורס עזרה ראשונה, המטפלות עוברות קורס עזרה ראשונה.
יעקב מרגי: אנחנו לא ממציאים מדע בדיוני.
יפעת שאשא ביטון: גם מורים עוברים.
יפעת שאשא ביטון: הבעיה שלא אוכפים את זה.
נורית קורן: לגבי ההכשרה – צריך כל שנה לעשות עוד פעם.
<אודליה אלבו: דיברנו על הנושא הזה של ביטוח תאונות אישיות.
<אודליה אלבו: אם אנחנו מדברים על כלל הילדים אנחנו צריכים לבטח גם את הילדים האלה בתאונות אישיות.
<אודליה אלבו: לא יעלה על הדעת שילד שמגיע בגלל תחלואה בריאותית שהוא לא בחר אותה והוא לא רצה אותה, ולצורך העניין המוסד החינוכי לא נגיש עבורו והוא נחשף באלרגן הסביבתי בתוך בית הספר שלא באשמתו, הוא גם יוחרג בביטוח התאונות האישיות.
<אודליה אלבו: אנחנו לא יכולים לשאת בעול הכספי הזה.
<אודליה אלבו: אני עשיתי את הבדיקה.
<רויטל לן כהן: כן, אין להם ביטוח.
<אודליה אלבו: בעבר הייתי סוכנת ביטוח וכן ידעתי לשאול את השאלות.
<אודליה אלבו: שאלתי: אם ילד נחשף בבית הספר והוא קיבל שוק אנפילקטי, האם הוא מבוטח בביטוח תאונות אישיות?
<אודליה אלבו: דיברתי עם המסלקת בחברת איילון והיא אמרה לי חד-משמעית: אנחנו לא מבטחים ילדים עם אלרגיות למזון.
יפעת שאשא ביטון: אבסורד, זה שערורייה בעיניי.
יעקב מרגי: מיכל בודקת את זה.
<אודליה אלבו: יש לי עוד הרבה, אבל מפאת הזמן - - -
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, כבוד היושב-ראש, אני רוצה שורד כרמון ממשרד הרווחה תתייחס מגיל לידה עד 3.
יפעת שאשא ביטון: אם נצטרך ונידרש נרחיב את הדיון לדיון נוסף.
<ורד כרמון: תודה רבה על זכות הדיבור.
<ורד כרמון: את אודליה פגשתי ביום מודעות שהיא עשתה בגן יבנה.
<ורד כרמון: למדתי ממנה הרבה מאוד דברים.
<ורד כרמון: אומנם שמעתי שהבעיה היא אפילו במתבגרים בשלב החיזור שבו נפגשים ובאירועים חברתיים.
<ורד כרמון: כעובדת סוציאלית וכיושבת-ראש ועדת השילוב במשרד הרווחה אני בכל זאת רוצה לייצג את הסוגיה של הילדים שלא יכולים לדבר בעצמם והם ילדים מחצי שנה ועד גיל שלוש שצריכים להשתלב בתוך המעונות.
<ורד כרמון: בשלוש השנים האחרונות עבדנו בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות ועם משרד הכלכלה, היום לחבריי למשרד עם האגף למעונות יום.
<ורד כרמון: מיסדנו איזשהו תהליך של סטטוס-קוו שנותן מענה זמני.
<ורד כרמון: אנחנו נותנים מענה של סייעת שילוב לפעוטות שמשתלבים במעונות להשגחה בזמן הארוחות כאשר להבדיל ממערכת החינוך במשרד הכלכלה או באגף הגיעו בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות למצב שבו יש צוות בתוך מעון היום שעובר את ההכשרה והוא זה שאמור גם להכין את הסביבה הנקייה לעבוד עם הורים ולנקות.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, בכל מעון יש צוות שעבר הכשרה.
<ורד כרמון: אני אומרת את זה, אבל יש פה את חגי מהאגף.
<ורד כרמון: אני ריכזתי את הנושא, אבל - - -
<רויטל לן כהן: - - - יושבת פה, והיא אומרת שזה לא נכון.
יעקב מרגי: אני יכול לומר לך בוודאות, מעונות ששייכים לאותם מפעילים גדולים, כולם, כמעט בוודאות, עוברים את ה- - -
<ורד כרמון: אני יודעת.
<ורד כרמון: לפני ארבע שנים היו כעשרה ילדים שקיבלנו לתת להם איזשהו פתרון.
<ורד כרמון: היום פחות מארבע שנים אחרי, יש מעל 300 ילדים שמגיעים לפתחנו.
<ורד כרמון: תחשבו, אנחנו משרד הרווחה וההורים האלה צריכים לפתוח תיק ברווחה והם צריכים להגיע אלינו והעובדים הסוציאליים.
<ורד כרמון: זה בהחלט צריך להיות מענה שהוא שילוב בין בריאות למסגרת חינוכית.
<ורד כרמון: אני באתי היום לדיון על מסגרות חינוכיות.
<ורד כרמון: אנחנו כן קיימנו ועדה בין-משרדית ומיסדנו שיתוף פעולה ייעוצי עם משרד הבריאות.
<ורד כרמון: אבל אני חושבת שהמענה שאנחנו נותנים של סייעת הוא לא בהכרח המענה המיטבי.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, זו הנקודה שאני רוצה לחדד פה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא נאמר, אבל סך השעות המרבי הוא סדר גודל של עשר שעות, נכון?
<ורד כרמון: שעתיים ביום - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא שעתיים ביום.
יפעת שאשא ביטון: זה יוצא עשר שעות בחמישה ימים, עד 12 שעות.
יפעת שאשא ביטון: צריך לקחת בחשבון שהשעתיים האלה לא באמת מכסות לצורך העניין את ארוחת הבוקר וארוחת הצהריים כי אף סייעת לא באה לשעה בבוקר ושעה בצהריים.
יפעת שאשא ביטון: יוצא שהיא נמצאת באיזה זמן אוויר במירכאות ולא ניתן מענה בזמן שבאמת צריך.
יעקב מרגי: אבל לא ניתן להשוות את הגיל הרך לבתי הספר מבחינת עצמאות הילדים.
יפעת שאשא ביטון: שם בכלל אין מה לדבר.
יפעת שאשא ביטון: אבל דווקא כאן במקום הזה אני חושבת שעניין הכשרת הצוות ושמירה על סביבה סטרילית הוא דבר אקוטי שאנחנו חייבים להקפיד בו.
יפעת שאשא ביטון: הוא יוכל לתת את המענה לאותן שעות חסרות שבהן הסייעת לא נמצאת.
יפעת שאשא ביטון: צריך לקחת בחשבון שרק 23% מכלל הילדים נמצאים במסגרות כאלה.
<ורד כרמון: בגלל שעד גיל 3 אין חוק חינוך חובה כמו שיש היום מגיל 3 - זה הורחב - זאת אומרת שגם בקטע התקציבים מול אוצר ומול בריאות אין מחויבות של המערכת הבריאותית להיות שותפה לאותם ילדים שהם הכי בסיכון גבוה והם צעירים בגיל.
יפעת שאשא ביטון: לעניין המחויבות אומר כאן בהזדמנות מעבר לתקציב מה זה אומר.
יעקב מרגי: חבר הכנסת מקלב, ברוך הבא.
אורי מקלב: תודה רבה ושיהיה חורף בריא.
אורי מקלב: יש לי שאלה למשרד הרווחה.
אורי מקלב: יש ילדים שהרגישות שלהם לא מאפשרת להם בכלל להגיע למעון ולהיות בסביבת ילדים בגלל החשש של הידבקות בזיהומים וכד'.
אורי מקלב: אם הם נמצאים במעון שיקומי במשרד הרווחה הם מקבלים סייעת הביתה כי הם לא יכולים להשתלב.
אורי מקלב: אבל אם הוא ילד רגיל שיש לו אותן רגישויות אבל הוא לא נמצא במעון יום שיקומי כי הוא בסדר, אז אין לכם מענה.
אורי מקלב: האם יש לכם מענה?
<ורד כרמון: זה בדיוק העניין של החוק.
<ורד כרמון: כי במעון יום שיקומי ילדים משתלבים על-פי חוק - - -
יפעת שאשא ביטון: על-פי חוק, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: לידה עד 3 הם לא בחוק, וגם רק רבע מהילדים נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: זה העניין של המסגרת החינוכית, והמסגרת החינוכית היא על-פי חוק ומתוקף זה ניתן לו סיוע כזה או אחר.