GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילן אור: המחיר של כרטיס אוטובוס מיסוד המעלה לקרית שמונה הלוך-חזור עולה 50 שקלים, ואז אמרנו, חבר'ה, זה לא מוצדק, לא רק שאנחנו פריפריה ואנחנו משלמים יותר?
<אילן אור: נאבקנו בתור אשכול ולשמחתי ב-1 באפריל הרפורמה הוחלה גם עלינו ואפשר במחיר של 13.5 שקלים ביום לנסוע מאזור קדרים ועד מטולה כולל רמת הגולן, הלוך-חזור, בדיוק כמו המטרופולין.
<אילן אור: אנחנו נחשבנו לתת מטרופולין חיפה.
<אילן אור: התחבורה הציבורית.
<אילן אור: היום אנחנו, יחד עם משרד התחבורה, עובדים על תכנית שתשדרג עכשיו את קווי התחבורה הציבורית באצבע הגליל, בכל אזור האשכול, ותתחבר לחיפה, אבל בעיקר באזור האשכול.
<אילן אור: חלק מהעניין הזה זה באמת למשל קווי תחבורה של אחר הצהריים.
<אילן אור: אין שום סיבה שהורים פה ישלמו הרבה מאוד כסף כדי להסיע ילדים שלהם לחוגים בשמיר, קיבוץ שמיר, וזה בערך 2,500 שקל בשנה, שזה הרבה מאוד כסף.
<אילן אור: אז הילד יכול לקנות כרטיס חודשי, אם יהיה פה קו שייסע מראש פינה, יסוד המעלה לשמיר בעלות של - - -
<קריאה: זה בשעות אחר הצהריים.
<אילן אור: נכון, אז - - -
יעקב מרגי: הרפורמה שנעשתה אצלנו בדרום, אני רוצה לומר, לאחרונה, אתם חייבים להעתיק אותה.
יעקב מרגי: ללחוץ, להיאבק.
יעקב מרגי: אתה רואה אוטובוסים נעים בתחומי המושבים, מה שלא היה פעם, זה נקרא דן דרום, מקיף, חובק.
יעקב מרגי: אתם צריכים להיאבק ולהעתיק את זה.
<אילן אור: זה בדיוק מה שאנחנו משתדלים לעשות עכשיו, לבנות תכנית ובהמשך ליישם אותה, ובהחלט גם לשדרג את הקווים לחיפה ולתל אביב.
<אילן אור: היום, עם דרכי התחבורה הציבורית, עם ההרחבה של הכבישים, בהחלט לקרב את המרכז לצפון ואת הצפון למרכז.
<אילן אור: תראו, אני גרתי בניו יורק שלוש שנים, נסעתי כל בוקר שעה וחצי לעבודה וזה נראה לי נהדר, לא הייתה לי שום בעיה.
מירב בן ארי: עם הסאבוויי?
<אילן אור: לא, היה לי רכב, אבל אשתי נסעה למנהטן עם הסאבוויי, דור טו דור, שעה.
<אילן אור: אחת המטרות שלנו זה - - -
מירב בן ארי: תשאל אותו כמה לוקח לו כל יום להגיע לעבודה.
יעקב מרגי: מאז שיש כביש 6 אני לא מתלונן.
יעקב מרגי: יש את הפקק של שער הגיא, כשתיפתר הבעיה הכול ייפתר.
יעקב מרגי: אבל הסך הכול הכללי, היום להתנועע בארץ - - -
<אילן אור: המטרה הבאה שלנו, לעוד שלוש שנים, להביא לפה את הרכבת לעמיעד, וזה אפשרי.
<אילן אור: מכרמיאל לעמיעד, יש כבר תכנון כללי, צריך לזה מיליארד וחצי שקל.
<אילן אור: זה מה שצריך.
<אילן אור: בקנה מידה של מדינה, עם תקציב כמו שלנו, זה לא משהו בלתי הגיוני.
<אילן אור: זה דבר חשוב בהיבט של תחבורה.
<אילן אור: התעסוקה תבוא, לדעתי, יחד עם השדרוג של התחבורה והאפשרות - - - אין שום סיבה, היום באזור הצפון את יכולה לקנות בית, גם ביסוד המעלה, סדר גודל של מיליון וחצי שקל, בשכונת הארגזים או בדרום תל אביב, היום 2 מיליון שקל זה דירה של חדר וחצי, אז למה לא לבוא לגור בצפון?
<קריאה: תעסוקה, תחבורה וחינוך, בסופו של דבר - - - באיזה שהיא נקודה.
<קריאה: שאלת, צריך להסיע אותו, אז הנה, זה כבר - - -
<אילן אור: נכון, זה בדיוק העניין.
<אילן אור: זה מה שאנחנו רוצים לעשות, להביא למצב - - - יש לנו פסיליטיז, יש לנו פה את תל חי ויש את מיגל.
<אילן אור: אנחנו לא רק תל חי, יש לנו את המכללה בצפת, יש את תל חי, יש פה חמש מכללות, בית ספר לרפואה בצפת - - -
יעקב מרגי: אוהלו.
<אילן אור: נכון, יש פה בהחלט חמש מכללות.
<אילן אור: רק דבר אחרון, עוד דבר נורא חשוב לומר, אחד הדברים שאנחנו בהחלט, ופה אני רוצה להודות לחברים מהמועצה לשימור אתרים, זה על שיתוף הפעולה וההבנה ועל היכולות, לי מאוד חשוב שיתוף הפעולה הזה.
<אילן אור: אני חושב שזה בהחלט לקחת נכסים שקיימים לנו כיהודים שחיים במדינת ישראל, כתושבים של אזור הצפון ובהחלט למנף אותם למען ההיסטוריה, למען שימור ההיסטוריה, שימור המורשת ובהחלט למען עתיד הילדים ועל כך אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהודות לחברים על העשייה, על שיתוף הפעולה בכל התחומים, גם של שימור האתרים וגם החינוך, בעיקר החינוך.
<אילן אור: אני חייב לספר לכם פה רק קוריוז.
<אילן אור: במסגרת עבודות חישוף שעשינו פה גילינו שיש במושבה בית כנסת עתיק מהמאה השישית.
<אילן אור: משהו מדהים, שכנראה בתקופה הכלכותית במאה ה-11, עבר הסבה למפעל לסוכר.
<אילן אור: זה מבנה, יש מנורה עם מבנה שנראה כמו בית כנסת, מקום מדהים.
<אילן אור: יחד עם רשות העתיקות התחלנו לחפור את האתר הזה וגילינו כל מיני ממצאים וזאת חידה גדולה של איך זה עבר מבית כנסת למפעל סוכר, אבל מה שיפה בפרויקט הזה שמי שחופר שם זאת הקהילה, זה הילדים של בית הספר, יחד עם המבוגרים, יחד עם המועדון של הקשישים, יחד עם רשות העתיקות שיושבים וכל חרס שהם מוצאים, הם יושבים ושומעים את הסיפור של ההיסטוריה, של ההתיישבות במקום הזה שנקרא יסוד המעלה, שב-1883 התחילו ליישב אותו.
<עמרי שלמון: זה הקושן שלנו - - -
<אילן אור: זה הקושן שלנו מהתקופה ההיא.
<אילן אור: ואת אותו פרויקט אנחנו מממשים יחד עם החברים משימור אתרים.
יעקב מרגי: קח בחשבון שלא יקרה לך מה שקרה לאלי מלכה מרמת הגולן, שבאחד מבתי הכנסת העתיקים שם, שכחתי איך קוראים לו, נכנס אחד משוגע לדבר, רתם אותו והם נותנים לו שחזור מלא.
<עמרי שלמון: באום קנטיר.
יעקב מרגי: זה שנים שמדברים על זה ו - - -
<אילן אור: יש פה נכסים, יש פה פוטנציאל, יש פה יכולות, צריך פשוט לקחת ולמנף את זה ואני אומר עוד פעם, זה בזכות שיתופי הפעולה והעבודה המשותפת עם משרדי הממשלה.
<אילן אור: לצורך העניין אתם הכתובת, יחד עם כל הארגונים הנוספים שפועלים על מנת לשדרג את החינוך.
<אילן אור: החינוך זה בעצם העתיד, העתיד של המקום הזה, החינוך זה העתיד של המדינה והוא הבסיס גם לתעסוקה, גם לדיור ולכל מה שיקרה פה בשנים הבאות.
<אילן אור: תודה רבה.
<אלעד בצלאלי: רציתי להסב את תשומת לבכם לכמה דברים שעברתם עליהם, אבל לא בטוח כמה יצא לכם לעצור ולחשוב עליהם.
<אלעד בצלאלי: תחשבו על אתר המורשת הזה, כמו מוזיאון הרעות, או כמו אחוזת דוברובין או כמו אתרים אחרים שהייתם בהם בטח.
<אלעד בצלאלי: כמה השקעה צריך מהתצוגה, חשיבה על התצוגה, מה מופיע ומה לא מופיע, דרך העמידה של המדריך, דרך העברת החומר, דרך התאמת החומרים לגילאים שונים.
<אלעד בצלאלי: מה שאתם קיבלתם היום בהדרכה זה משהו אחר לגמרי ממה שילד מקבל בתוך אתר.
<אלעד בצלאלי: כל כך הרבה חשיבה, כל כך הרבה העמקה בפרטים והדבר הזה קורה היום ב-170 אתרי מורשת בכל הארץ.
<אלעד בצלאלי: בחבילות שקיבלתם קיבלתם את החוברת היפה עם כל 170 האתרים, מאוירת כזאת, מדרום, ממוזיאון אילת, המוזיאון הכי דרומי שלנו, ועד מוזיאון השומר.
<אלעד בצלאלי: אני מקווה שעוד מעט יפתחו חזרה את המוזיאון באיילת השחר.
<אלעד בצלאלי: פריסה אדירה של אתרים והאתרים האלה, הדבר היחידי שהם עושים זה יושבים ומחכים לקהל, עובדים ומחכים לקהל.
<אלעד בצלאלי: לצערי, אני לא יודע אם עמרי כבר הזכיר את זה, אבל אם אנחנו מדברים על פילוח מבקרים בשנה, אנחנו רואים עם השנים ירידה, איטית אמנם, אבל ירידה הולכת וזוחלת של תלמידי מערכת החינוך בעוד שאוכלוסיות אחרות - - -
יעקב מרגי: לצערי הרב הם פוקדים את המסיבות - - -
<אלעד בצלאלי: אני לא חושב שיש סתירה, דרך אגב, ילד - - -
יעקב מרגי: אין סתירה, אבל העצמה של זה לעומת זה.
<אלעד בצלאלי: אני זוכר את השיחה איתך, וגם אני זוכר את עצמי בתור ילד, עם אותן חוויות, הייתי יוצא למסיבות והייתי עושה שטויות והייתי נוסע לטיול השנתי, אבל גם הכרתי אתרים.
<אלעד בצלאלי: לא את כולם, אבל בטח ובטח את האתרים בסביבת הבית שלי.
<אלעד בצלאלי: אז היום זה מתרחק, זה מתרחק בגלל דברים שמערכת החינוך לא תמיד אשמה בהם - - -
יעקב מרגי: הבן שלי לא מקבל ממערכת החינוך מה שאני קיבלתי.
<אלעד בצלאלי: אז זה גם מורים - - -
מירב בן ארי: אני אמרתי, אני לא מצליחה להבין איך מישהו ממשרד החינוך לא נמצא איתנו פה.
מירב בן ארי: אבל בלי קשר, אנחנו נביא - - -
<אלעד בצלאלי: אני עוד מעט עשר שנים במועצה לשימור אתרים, אין שר חינוך שלא הגענו אליו ולא הצגנו לו תכנית.
<עמרי שלמון: - - - להגיד לך, בכל הוועדות נציג משרד החינוך היה - - -
<אלעד בצלאלי: המערכת יודעת לארגן את זה, זה לא שהיא לא יודעת, עם רט"ג יש כבר הסכם שש שנים, יש הסכם עם רשות הטבע והגנים, הכניסה המסובסדת, הצענו אותו דבר.
<אלעד בצלאלי: יש סל תרבות, סל תרבות לא מכיל אתרי מורשת.
<אלעד בצלאלי: למה אי אפשר להכין משהו ממוסד, שהמדינה, אנחנו מוכנים להירתם, אנחנו יכולים היום לרתום את כל האתרים לעניין הזה, כדי להנגיש למערכת החינוך את אתרי המורשת, כדי שיהיה יותר קל.
<אלעד בצלאלי: אף אחד כבר לא יכול לחייב את מערכת החינוך, מנהל בית ספר הוא עצמאי לחלוטין, אבל אם יש לו מערכת שמקלה עליו אז הוא יבוא, יהיה לו יותר קל.
<אלעד בצלאלי: זה לא שלא מגיעים היום ממערכת החינוך, מגיעים ממערכת החינוך, אבל אפשר לעשות הרבה יותר כדי לקרב אותם אלינו.
יעקב מרגי: אין ספק שזה לא אחד על חשבון השני, אבל צד אחד מועצם וזה חייב לבוא על חשבון צד שני.
יעקב מרגי: אני זוכר את הטיולים השנתיים שלי, מעט מים, אם בכלל, אבל כשבאנו לאזור בית שערים, ואם זה באזור ירושלים, אז נכנסנו לקברות הסנהדרין, מאיפה זה בא לי?
יעקב מרגי: ואני עד היום מחובר לזה.
יעקב מרגי: זה שהיום התייר הישראלי, תיירות פנים, נשארו כאלה שעושים תיירות פנים, באים לבית מלון וזהו.
יעקב מרגי: לא אומרים לו בקבלה, אין תכניות בקבלה, מקסימום מארגנים לו איזה נסיעה למפעל תכשיטים, אבל - - - זה אומר שמשהו פה, בתכנית, לא עובד.
<אלעד בצלאלי: הבעיה הייתה לנו אותו דבר עם צה"ל.
<אלעד בצלאלי: לפני שמונה שנים הייתה לנו בעיה דומה עם צה"ל, היו משהו כמו 20 אתרים בכל הארץ שהיה להם הסכם עם צה"ל וכמעט שלא הגיעו חיילים.
<אלעד בצלאלי: עשינו הסכם גלובלי עם משרד הביטחון, הורדנו מחירים, הם שוחטים אותנו עם המחירים, באמת סליחה על הביטוי, ממש הורגים אותנו ואנחנו כל שנה רק עוברים את המכסה.
<אלעד בצלאלי: בשנה שעברה הגענו ל-100,000 חיילים, שיא בכל הזמנים.
<אלעד בצלאלי: למה זה?
<אלעד בצלאלי: בגלל שעכשיו נוח להם, קצינת חינוך לא צריכה בכלל לחשוב כמה זה עולה לה, זה חינם.
יעקב מרגי: אותה חשיבה ואותה אכפתיות והתמדה מול מערכת החינוך, לא יעזור כלום, לא להתייאש.
<אלעד בצלאלי: נכון, אבל פה אנחנו צריכים עזרה.
יעקב מרגי: אחד הדברים שאני אומר בסיכום, או שנעשה ישיבה שנזמין את כל מנהלי המחוזות של משרד החינוך, או לסיור או לישיבה, כולל הנהלת המשרד, נשים את זה על השולחן.
יעקב מרגי: היום יש טרנד לנסוע לחו"ל, אתה לא מקבל יותר ממה שאתה מקבל באתרים.
יעקב מרגי: אני הולך לפעמים, לוקחים אותנו לאיזה, סליחה על הביטוי, איזה פונדק דרכים קטן, שיפרתי את מה שרציתי לומר, משקיעים שם, נסעת שעתיים וחצי להגיע לשם, אתה אומר נו, ו- ו-?
יעקב מרגי: אתה מחכה לשמוע את ה-'ו-', אין כלום.
יעקב מרגי: פה לפחות זה מתחבר אליך, מתחבר, אתה לומד.
יעקב מרגי: ילד רואה, מלווה את טקס יום הזיכרון, מלווה את יום העצמאות, מלווה חלק מתכנית הלימודים, אם נשאר בה משהו, אני לא כל כך מעודכן, לגבי המורשת ואיך קמה המדינה הזאת.
יעקב מרגי: כשהוא בא למקום כזה, מחבר את הראייה לשמיעה לקריאה ללימוד, זה עושה לו משהו.
יעקב מרגי: אין שום סיבה שזה לא יהיה.
יעקב מרגי: לא בגלל שאני יושב מולך, או כדי - - - תשמע, יש חבר'ה צעירים, יש דור שגדל פה, שחושב שזה מובן מאליו, ככה זה היה, ככה זה הגיע.
יעקב מרגי: וחבל, זו החמצה.
יעקב מרגי: יוצאים לטיולים, משקיעים, אז סל תרבות, בסדר, רוצים לתת עצמאות בסל תרבות, קבעו 30% חובה בסל, איך נקבע 30%?
יעקב מרגי: למה 30%?
יעקב מרגי: למה אני צריך לתת חופש פעולה?
יעקב מרגי: אנחנו משתחררים על המזבח הזה של עצמאות, למה המדינה לא יכולה לקבוע, כן בצניעות ומותר לה לקבוע ערכים שחשובים לה.
<אלעד בצלאלי: היא חייבת, מה זה מותר לה?
יעקב מרגי: אני אומר את זה בזהירות ואתה אומר 'חייבת', אבל זה לא בהכרח, כשאתה בא לדיונים - - -
מירב בן ארי: מרגי, אתה יודע שזה לא נכון, כי הוא קובע דברים.
מירב בן ארי: 5 יחידות מתמטיקה, הוא לקח ליד וקבע.
מירב בן ארי: ירושלים המאוחדת, שנת ירושלים, הוא קבע.
מירב בן ארי: הכול עניין של סדר עדיפויות.
מירב בן ארי: ועדת הרפרטואר, סל תרבות, הוא החליף את הוועדה, שינה את סל התרבות, העניין הוא סדר עדיפויות.
מירב בן ארי: אבל דווקא אני חושבת שיש לכם שותף, יש לכם שותף טוב.
מירב בן ארי: אגב, מה עם תנועות הנוער, ארגוני הנוער וכאלה?
<אלעד בצלאלי: תנועות נוער באותה בעיה, אפילו בעיה יותר גרועה, כי התקציב שלהם עוד יותר גרוע ויכולת ההתארגנות שלהם היא קשה מאוד וכמות היציאות שלהם קטנה כל שנה.
<אלעד בצלאלי: אני מגיע מתנועות הנוער, אני יודע כמה הקושי שלהם הוא גדול.
<אלעד בצלאלי: הם כמעט ולא יוצאים לטיולים היום, כמעט לא יוצאים.
יעקב מרגי: מה עם ארגוני הנוער?
<אלעד בצלאלי: אבל תראו גמלאים, הם מציפים אותנו.
<אלעד בצלאלי: דרך אגב, האתרים שלנו מושקעים כל הזמן, דיגיטציה, ראיתם ברעות, פה עשו רסטורציה בעשרות אלפי שקלים, בסרט חדש.
<אלעד בצלאלי: בכל האתרים, בכל הארץ.
<אלעד בצלאלי: זאת אומרת אנחנו מוכנים, שלא תבינו לא נכון, המוזיאונים שלנו לא כמו מוזיאונים באירופה שאתה נכנס והרבה פעמים אתה רואה משהו שנשאר ולא מתקדם, פה יש פיתוח ענק.
<אלעד בצלאלי: המדינה משקיעה המון, אבל את מי שחשוב לנו להביא בסופו של דבר אנחנו - - -
מירב בן ארי: זה איגום המשאבים שיד אחת נותנת ויד שנייה, במקום ל - - -
<עמרי שלמון: תראי, מירב, מה שאמרנו במהלך היום, עד שהגעת - - -
מירב בן ארי: אבל דרך אגב, אני חייבת להגיד משהו אחד, שתנועות הנוער, יש להם מיליונים, מיליונים, תאמין לי, גם ארגוני הנוער.
יעקב מרגי: הוגדל התקציב.
מירב בן ארי: הוגדל, בוא נגיד שאין להם בעיה.
<עמרי שלמון: הוא הוגדל כבר לפני ארבע-חמש שנים.
מירב בן ארי: לא, גם עכשיו, ב-2016.
מירב בן ארי: הם גם יכולים.
<אלעד בצלאלי: הם מגיעים, זה לא שלא מגיעים.
מירב בן ארי: נזמין גם את יושב ראש תנועות הנוער.
<אלעד בצלאלי: בני עקיבא מגיעים כל שנה לביריה והנוער העובד מגיע כל שנה לעתלית.
<אלעד בצלאלי: זה לא שהם לא מגיעים.
<עמרי שלמון: יש לנו בכולל, נניח במחנה המעפילים בעתלית יש 60%-65% של מערכת החינוך.
<עמרי שלמון: דיברנו על כך מהבוקר, 27%, ב-2015, ממערכת החינוך באתרים האלה.
<עמרי שלמון: אני חוזר עוד פעם, זה ועדת חקירה דבר כזה, כי האתרים האלה הוקמו בשביל הנוער, הוקמו בשביל התלמידים, לא בשביל אף אחד ממי שיושב כאן, סליחה על העברית הקלוקלת, זה לא בשביל אף אחד שהגיע פה לסיור היום.
<עמרי שלמון: זה מיועד לתלמידים והם לא מגיעים.
<עמרי שלמון: אז אלעד נתן כמה דוגמאות.
<עמרי שלמון: במשרד הביטחון אנחנו רואים בדיוק את ההצפה ואנחנו מבינים גם מאיפה היא, היא גם רמת העניין, אגב.
<עמרי שלמון: ירושלים, שהזכרת, החליטו ירושלים, עלו כולם לירושלים ולא הייתה שום בעיה עם העניין הזה.
<עמרי שלמון: רשות הטבע והגנים, דבר שנעשה כבר לפני שבע, שמונה שנים, עובד, 4 שקלים לתלמיד - - -
<אלעד בצלאלי: זה כבר עלה.
<עמרי שלמון: זה כבר עלה והמדינה משלימה.
<עמרי שלמון: אני רוצה סיפור אחד קצר, תסלח לי יהודית על לוח הזמנים.
<עמרי שלמון: יש פה קרוב, תל נעמה, תל נועימה, תל ארכיאולוגי, משהו כמו לפני 9,000 שנה, זה בצומת הגומא לכיוון כפר בלום, ליד כפר בלום.
<עמרי שלמון: יש שם תל ארכיאולוגי ושם בשנות ה-40 שתי משפחות יהודיות מיוגוסלביה הקימו שם את משק המדגה הראשון, משפחת שוורץ.
<עמרי שלמון: יש לנו תמונות מקסימות, עם שלג, עם בתים.
<עמרי שלמון: לקחו את אריה שרון, שהיה אחד האדריכלים ברמה הכי גבוהה, גם היום הוא נחשב, הוא כבר נפטר, אנחנו בקשר עם הבן שלו, והוא תכנן להם את היישוב הזה.
<עמרי שלמון: באו יהודים מיוגוסלביה ומווינה, משפחה מווינה, מאוסטריה, משפחה מיוגוסלביה, והקימו את משק המדגה הראשון, שאחר כך כל הקרפיונים והמושטים וכל בריכות הדגים, הכול התחיל פה.
<עמרי שלמון: אנחנו רצינו לשקם את הבתים האלה, לשמר אותם, להחיות אותם למרכז למוזיקה, למרכז לנוער, לפינות משחקים, וזה ניתן.
<עמרי שלמון: רשות העתיקות, בראשותו של עליו השלום אמיר דרורי, באה למנהל המחוז ואמרו 'חבר'ה, זה אתר עתיקות, אתם לא יכולים לגעת'.
<עמרי שלמון: קראנו לאמיר דרורי עם מנהל המחוז, ד"ר צביקה גל, ישבנו על התל, ככה הביאו כיסאות, כמו איזה סרט בריטי על הקולוניות, עם שמשיות, מישהו הביא בירה, לא לפרסום, לא נגעתי, אני נהגתי, ושקנאים עוברים, שומעים את הוואקום - - -
יעקב מרגי: אם אתה מדבר על התקופה של אמיר דרורי, היה מותר לשתות ולנהוג.
<עמרי שלמון: ואנחנו מדברים, תראו, משק, משק ציוני, התיישבות יהודית, שנות ה-30, שנות ה-40, הכול פסטורלי, הכול הזוי כמו איזה סרט של פליני, משהו כזה, כן לחפור, לא לחפור, כן להקים, לא להקים, כבר הקימו שם את הבתים, רק צריך לשמר אותם ולהביא להם חשמל.
<עמרי שלמון: ליד אמיר דרורי יושב הסגן שלו, הסגן שלו דאז היה פרופ' וסיליוס צפיריס, לא הלך בחיים לבית כנסת להתפלל, גוי, יווני, שבא לארץ, רצה ללמוד תיאולוגיה, גר שם ליד שער מנדלבאום, כל יום עבר ברגל לרמאללה ללמוד, ראה אחרי שנה שתיאולוגיה לא מעניינת אותו, חזר ולמד באוניברסיטה העברית ארכיאולוגיה, נשאר בארץ, התחתן, הוליד ילדים והוא ישראלי לכל דבר.
<עמרי שלמון: לדעתי הוא עוד חי, אבל לא בטוח שבארץ.
<עמרי שלמון: הוא אומר, 'תראו, איזה עם משונה אתם, אני יושב פה ואני לא מאמין לשיחה הזאת.
<עמרי שלמון: אתם, כל מה שקשור מתחת לפני הקרקע, מביאים משלחות ותקציבים ומחקרים ופרסומים וחוקים ומה לא, מה שאתם, השכבה הזאת שלכם, של הציונות, של ראשית ההתיישבות, שאתם צריכים להנחיל, על זה אתם מתווכחים?
<עמרי שלמון: ' הוא אומר ,'אני אומר לכם את זה כארכיאולוג'.
<עמרי שלמון: הוא חטף מאמיר על הראש, לא משנה, 'ואני לא מהעם שלכם, אני נוצרי יווני, אבל אתם עם משונה, אם לא תשתנו אני לא יודע לאן תגיעו'.
<עמרי שלמון: ואז אמיר דרורי אישר שם את העבודה, אבל עד היום לא עשו כלום.
<עמרי שלמון: מכל מיני בעיות אחרות.
<עמרי שלמון: אבל זה, מירב, יעקב, מציג טיפה את הדילמות שאנחנו נתקלים בהם ביום יום.
<עמרי שלמון: אני לא צלבן ואני עדיין חי והייתי שם בשיחה הזאת.
<עמרי שלמון: עד היום אני זוכר את זה, הוא נתן לנו בומבה גדולה בראש.
<עמרי שלמון: ואז, כשיעקב אומר שבכל העולם כל איזה פונדק, עושים עליו מסיבה, אני לא יודע מה, וכל העולם ואשתו באים לראות, אנחנו בתחילת הדרך.
<עמרי שלמון: אם כי, אני לא אומר, יש הישגים עצומים, יש מודעות, אבל אלעד דיבר פה על ההארד קור, שמורידים את כל הברכות ומגיעים ללב הבצל, ודיברנו על זה הרבה, יעקב, תלמידים לא מגיעים לאתרים האלה.
<עמרי שלמון: הנה, פה, דוברובין, סיפור מדהים, סיפרתי בדרך קצת לחברים שלנו.
<עמרי שלמון: הרמנו לעצמנו להנחתה, יש הרבה מה לעשות ואני נורא נורא שמח על הרוח הגבית הזאת, בעיקר, אתם יודעים מה?
<עמרי שלמון: אצל שניכם, הבנת הנקרא.
<עמרי שלמון: זה לא מובן מאליו.
<עמרי שלמון: מערכת החינוך לא תמיד - - -
<הניה – מנהלת האתר: אפשר להוסיף משהו?
<עמרי שלמון: כן.
<עמרי שלמון: אז עכשיו אנחנו ככה, עד עכשיו היו הדברים הטובים, העוד יותר טובים כשיש הרבה מה לעשות והפחות הטובים, אילן, שלא נוכל לעשות סיור, כי אנחנו בלחץ אטומי.
מירב בן ארי: לא הולכים לראות את האתרים?
<אילן אור: הולכים לשמורה?
<עמרי שלמון: לשמורה כן.
<עמרי שלמון: היסוד אולי בסוף, כשהם יוצאים, אבל לאחוזה - - -
יעקב מרגי: נעשה את זה טלגרפית.
<אילן אור: כן, רק נעבור.
יעקב מרגי: אנחנו כבר פה.
מירב בן ארי: כן, חבל.
<הניה – מנהלת האתר: בהמשך למה שהעליתם בנושא התחבורה הציבורית, אני - - -
<אילן אור: הניה מנהלת את האתר, תגידי את זה.
<הניה – מנהלת האתר: מאתמול זה 29 שנים.
<הניה – מנהלת האתר: אני מחברת את התחבורה לנושא ההגעה של התלמידים לבתי הספר.
<הניה – מנהלת האתר: בזמנו היה אוטובוס של המועצה המקומית, היה הסכם עם קרית שמונה, היו מביאים את התלמידים, ההסעה הייתה לוקחת תלמידים של יסוד להר וגיא, אוספת את הילדים של קרית שמונה, מביאה אותם לבקר במוזיאון, בסוף היום עושים שינוי.
<הניה – מנהלת האתר: אני רואה תלמידים שמגיעים אלינו, או ילדי גנים, כי יש איזה פרויקט של משרד החינוך של חינוך למוזיאונים של גני ילדים, שמועצה אזורית גליל עליון, מועצה אזורית מבואות חרמון, שהן מועצות חזקות, מביאות את התלמידים ומביאות את הילדים, אין בעיה של תחבורה.
<הניה – מנהלת האתר: מגיעים לקרית שמונה, מגיעים לחצור הגלילית, יש להם בעיה של תקציבים של תחבורה ובעקבות זה תלמידים לא יוצאים.
<הניה – מנהלת האתר: שם זה המפתח.
<הניה – מנהלת האתר: אני חושבת שגם בכנסים דיברנו על זה.
<הניה – מנהלת האתר: (המשך סיור)
<הניה – מנהלת האתר: אני מסתכלת, ניגשת לשאול מה מי מו, מסתבר שהוא רופא יהודי הולנדי שהבת שלו עלתה לארץ ישראל והוא מנסה לשכנע אותה לחזור להולנד כי הוא לא מבין מה יש לבת שלו לעשות בשממה הזאת.
<הניה – מנהלת האתר: הוא לא מצליח לשכנע אותה לחזור, הוא חוזר לאירופה, הוא חוזר להולנד.
<הניה – מנהלת האתר: מלחמת העולם השנייה, בשואה כל המשפחה בהולנד נכחדה, הנצר היחיד שנשאר זו הבת שנמצאת פה, כבר יש לה נכדים שעובדים ברפאל, איך אני אומרת?
<הניה – מנהלת האתר: תמונה אחת שווה אלף מילים, כי אנחנו ארץ שמפרידה את העליות, אין קשר בין עלייה שנייה לשואה, לעלייה שנייה, וזה פה מחבר את הכול.
<קריאה: הם תרמו?
<הניה – מנהלת האתר: הם לא תרמו כי אין להם.
<הניה – מנהלת האתר: אני הפניתי אותם לארכיון של המועצה, מה נגמר שם אני לא יודעת.
<הניה – מנהלת האתר: אחר כך הסתבר שבאותה שנה היה איזה כנס רופאים יהודיים בארץ ישראל.
<הניה – מנהלת האתר: אז הכול ככה מתחבר.
<הניה – מנהלת האתר: זה תיאור ששלמה ארצי עשה עליו תכנית שלמה ברדיו.
<הניה – מנהלת האתר: אני מחכה שהוא ילחין את זה.
<גיא פרץ: ברוכים הבאים לשמורת החולה, אנחנו מאוד שמחים שהגעתם.
<גיא פרץ: אנחנו יודעים שיש לכם לו"ז מאוד מאוד צפוף ורוצים להספיק עוד הרבה דברים אז אנחנו ניגש לחלל האופוריה.
<גיא פרץ: מכירים את האופוריה?
<גיא פרץ: שמעתם?
מירב בן ארי: אני הייתי פה.
מירב בן ארי: לקחתי את המיני גולף.
<גיא פרץ: זה לא פה.
<קריאה: שם זה קק"ל.
<גיא פרץ: פה זה רט"ג, אופי דומה, קצת שונה.
<גיא פרץ: שנינו נמצאים בעמק החולה, אגם מאוד גדול, אנחנו רק שמורת טבע, קצת יותר קשוחים בחוקים ובשמירה על הטבע, לא שהם לא עושים את זה, אבל קצת שונה באופי ובמראה.
<גיא פרץ: המקום הזה, כמו שהוא, זה משנת 58' עד 64'.
יעקב מרגי: יש עוד משהו שאתם שונים מהם, הגב הכלכלי שלהם.
<גיא פרץ: שלהם יותר.
<גיא פרץ: כן, יש הבדל.
<גיא פרץ: אז בואו נכניס אתכם לסרט, למוזיאון.
<גיא פרץ: - - - הקימו אותו, פרויקט מאוד מאוד יקר שעלה לרשות בסביבות 7 מיליון שקל.
<גיא פרץ: מבקרים אצלנו בסביבות 90,000 עד 120,000 מבקרים בשנה, שרובם זה תלמידים, בתי ספר, מכל המגזרים.
<גיא פרץ: השנה, למשל, קצת ירדנו, אבל זה קרה בכל הארץ, 90,000 מבקרים.
<גיא פרץ: מה שכן, אתם תראו, אני אתן לכם לראות את המקום, המקום הזה מאוד יפה, זה מוזיאון קצת שונה ממה שאנחנו רגילים לבוא, לעמוד מול איזה מיצג, או איזה אבן שמישהו מדריך עליה או שאתם יכולים לקרוא, הוא מאוד מוחשי, הוא בעצם נותן לכם לטעום מכל הטבע, חי וצומח שיש לנו בעמק.
<גיא פרץ: מה שיפה, אתם תתחילו בבסיס, בהיסטוריה, ההיווצרות, מה קרה אחרי הייבוש ואיך המקום נראה היום.
<גיא פרץ: יסתיים המיצג, יידלק לכם פה מאחורה במסדרון האור, אתם עוברים באופן עצמאי לחדר הבא, חדר יפה, עם ציפורים, קצת תלמדו על הציפורים, משם אתם תעברו לכל שאר בעלי החיים, בסוף יהיה משחק קצר, תחרות קטנה ביניכם, לראות מי הקשיב הכי הרבה, לא חייב, אפשר לדלג, אבל החלק האחרון של המקום הזה, שזה בעצם הסרט, זה סרט ארבעה ממדים, כיסאות זזים, ממש כאילו לשבת על גב של ציפור ולנדוד איתה את כל הנדידה, שזה אני חושב שחייב ואנחנו לא נפספס.
<גיא פרץ: אז אנחנו נתחיל.
<גיא פרץ: אני אפגוש אתכם בהמשך, אפשר לפסוח על המשחק ולעבור ישר לסרט.
<גיא פרץ: (המשך סיור)
<גיא פרץ: אם מנסים לחשוב או לדמיין מה היה פה לפני 52', תסתכלו על הרי נפתלי, תסתכלו על רמת הגולן, תסתכלו על קרית שמונה, ואם נחזור אחורה עד כורזים, כל זה היה ביצה ואגם.
<גיא פרץ: זה היה הפילטר שמנקה את המים, זה היה הדבר ששומר על המפלס של הכנרת.
<גיא פרץ: הבעיה הזאת שאנחנו היום נמצאים מולה, איזה גובה הכנרת, שהדבר הזה היה - - - בשביל לשמור על המפלס של הכנרת.
<גיא פרץ: כשהאגם הזה היה המים בכנרת היו כחולים, תמיד, כי כל המשקעים שהיו מגיעים מהירדן היו שוקעים פה בביצה ורק מים נקיים היו ממשיכים הלאה.
<גיא פרץ: אז בעצם מה שאתם רואים מולכם זה השריד של, זה מה שנשאר.
<גיא פרץ: ואם שמעתם פעם על העגולשון שחור גחון, הצפרדע ההיא, שאם אתם פותחים כל ספר, אין, נכחד, לא קיים יותר בעולם.
<גיא פרץ: בגלל השימור של ה-4,000 דונם מול 72,000 דונם שהיו פה במקום לצפרדע הזו היה סיכוי.
<גיא פרץ: אלה דברים שאנחנו מתחילים עם הילדים.
<גיא פרץ: כשפקח מסתובב פה בשנת 2011 והוא רואה צפרדע קופצת והוא אוסף אותה ובודקים ופתאום מצאו את העגולשון.
<גיא פרץ: היום אנחנו כבר אחרי מחקר, מצאנו יותר מ-120 פרטים, שחלק מהם בגודל של כף היד שלי, אנחנו קוראים להם סטייקים, 100 גרם ומעלה, שזה מרשים.
<גיא פרץ: אם זה עיטם לבן זנב.
<גיא פרץ: עיטם, רק שתדעו, זה מוטת כנפיים 2.5, אני מטר 90, אז תדמיינו לכם עוד 60 סנטימטר, עוף מרשים.
<גיא פרץ: אם הוא החליט לעוף בחזרה צפונה ולא להיות פה יותר ואחד הפרויקטים שהרשות שמים עליהם דגש זה להשיב את בעלי החיים שהיו פה והצלחנו.
<גיא פרץ: לפני שנה פעם ראשונה, פה בסוף השדרה הזו, זוג עיטמים הטילו ביצה והגוזל הזה פרח ועף.
<יהודית גידלי: שאני מקווה שטיבעתם אותו.
<גיא פרץ: דווקא לא טיבענו אותו, כי לא רצינו להתעסק איתו.
<גיא פרץ: קראנו לו ישראל דווקא.
<יהודית גידלי: למה לא רציתם?
<גיא פרץ: עכשיו יש עוד גוזל, את הגוזל הזה נטבע.
<גיא פרץ: אבל זה גרעין רבייה שמצליח.
<גיא פרץ: מ-64' מנסים להשיב אותם לטבע פה בארץ ישראל.
<גיא פרץ: זה משהו ששמים עליו דגש ברשות הטבע והגנים וזה מה שאנחנו רוצים שהילדים שבאים לפה ילמדו.
<יהודית גידלי: אתה יודע שיש תחנת ציפורים ליד הכנסת.
<גיא פרץ: בוודאי, הייתי שם, בירושלים, למדתי מהם הרבה.
<גיא פרץ: אבל שם יותר מתעסקים בטיבועים בציפורים קטנות.
<גיא פרץ: אצלנו יותר תראו עיטים, חסידות.
<יהודית גידלי: אני לא חושבת שיש בירושלים חסידות ועיטים.
<גיא פרץ: אתם רוצים סיפור יפה על חסידות לפני שאתם הולכים?
יעקב מרגי: במושב שאני גר בו, בזמן הנדידה, יש עונות - - -
<גיא פרץ: כן, נדידה.
<גיא פרץ: ראיתם סרט על נדידה וראיתם לפעמים שליש מהם לא שורדים את הדרך?
<גיא פרץ: נדידה זה דבר קשה, אף אחד לא רוצה לנדוד, ציפורים נודדות בשביל לשרוד, בלי זה אין אוכל, הם לא יכולים להישאר באירופה.
<גיא פרץ: אני אספר לכם סיפור קצר, שתיקחו אותו איתכם על החסידות.
<גיא פרץ: מאיפה באה האגדה הזו שהחסידות מביאות את התינוקות?
מירב בן ארי: קודם כל זו אחת החיות הכי קדושות בנצרות.
<גיא פרץ: החסידה והשקנאי.
מירב בן ארי: נגיד בפורטוגל יש לך כדי ענק שהם שמים על הגגות של הבית כדי שהחסידות יבואו - - - לא היה להם נעים להגיד איך באים הילדים - - - אז היו אומרים חסידות.
<גיא פרץ: דרכנו נודדות כ-50,000 חסידות לבנות, גם חסידות שחורות ורובן מגיעות מגרמניה.
<גיא פרץ: מתי הן מתחילות את הנדידה?
<גיא פרץ: בחורף.
<גיא פרץ: בגרמניה קפוא בחורף, שלג, מי שיישאר מאחורה, אין סיכוי לשרוד, לכן הן מתחילות לנדוד.
<גיא פרץ: שלושה חודשים הם יגדלו גוזלים בגרמניה ותשעה חודשים הן יהיו באפריקה, ופה נשאלת גם השאלה איפה הבית של הציפור.
<יהודית גידלי: מה משך הנדידה?
<גיא פרץ: היא יכולה לנדוד 1,000 קילומטר ביום, 2.000.
<גיא פרץ: תלוי מי.
<גיא פרץ: אם היא עושה1,000 לוקח לה שבוע, שבוע וקצת להגיע לאפריקה, אם היא מתאמצת.
<גיא פרץ: אז אמרתי שהם עוזבים בחורף.
<גיא פרץ: בחורף בגרמניה, בוא נדמיין, קפוא, קר, אין מה לעשות, נכנסים הביתה, מה עושים?
<גיא פרץ: תינוקות.
<גיא פרץ: תשעה חודשים אחרי חוזרת החסידה מה יש?
<גיא פרץ: תינוק בבית, מתי זה קורה?
<גיא פרץ: באביב.
<גיא פרץ: באביב עוד קר.
<גיא פרץ: אם נלך אחורה, כשמתחילות האגדות או הסיפורים, אז כשעדיין קר איך אתה מחמם את הבית?
<גיא פרץ: עם עצים בחורף.
<גיא פרץ: כשמגיע האביב, זה הרבה כסף, כל כך הרבה עצים, אתה מפסיק לחמם, אבל אם יש לך תינוק בבית אתה ממשיך לחמם, אתה רוצה לשמור על התינוק.
<גיא פרץ: כשחסידות מגיעות באביב הן יבחרו את הארובות החמות, כשאתה בא לבקר באביב את הכפר, אוה, שם יש לנו תינוק, שם יש לנו תינוק.
<גיא פרץ: וזה קצת על ציפורים ונדידה.
מירב בן ארי: החסידה נאמנה, היא לא מתחתנת עוד פעם.
<גיא פרץ: נכון, 75% מבעלי הכנף שומרים על בן הזוג שלהם לכל החיים.
<גיא פרץ: עגורים, במשנה, או בתלמוד מדברים על ציפור שנקראת כרוכית.
<גיא פרץ: מה זה כרוכית?