GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איציק שמולי: זאת חכמה קטנה מאוד כאשר אנחנו כחברה זקוקים לתמיכה מכם בכל מיני אירועים שאנחנו עושים, אז אנחנו יודעים להרים את הטלפון, אבל כאשר מדובר בפרנסה שלכם, כאשר מדובר במעמד שלכם, קל מאוד להשכיח ולשכוח את האמנים הוותיקים מאחור.
איציק שמולי: אני מקווה מאוד, אדוני היושב ראש, שהוועדה הזאת שתחום התרבות כמובן נמצא בסמכותה, מכאן תצא השנה בשורה.
איציק שמולי: אני מבטיח לכם שכמו שאני וחברים אחרים כאן מסתערים על משימות אחרות בכנסת הזאת, ותראו כמה בשורות הצלחנו רק בשבוע אחד, גם עבור אזרחים ותיקים – היום יעלו כאן כמה הצעות חוק טובות עבור אנשים עם מוגבלות, להבדיל אלף אלפי הבדלות כמובן – אפשר לעשות.
איציק שמולי: כאשר הכנסת כולה מתגייסת ומסתערת במשותף על משימה מהסוג הזה, אני חושב שבהחלט זאת משימה שאנחנו יכולים לעמוד בה.
איציק שמולי: אני באמת מעריך אתכם, מוקיר אתכם, מעריץ אתכם ויותר מכל – אני אעשה את הכול כדי שהמעמד, הרווחה והגישה למרכז ההוויה והתרבות שהייתה לכם במשך עשרות שנים תישמר גם כאשר אתם מגיעים לגיל גבורות.
איציק שמולי: כך זה צריך להיות במדינה מתוקנת וכך זה גם יהיה.
יעקב מרגי: לפני שאני מעביר את רשות הדיבור ליעקב פרי, אני מעדכן אתכם שתוך כדי דיון תהיו שותפים לחוויה הפרלמנטרית עת נעשה איזה הליך של הצבעה, רביזיה שהייתה בדיון הקודם וקבענו אותה לאמצע הדיון הזה.
יעקב מרגי: לא להיבהל עם כמה חוצנים ייכנסו לדיון באמצע הדיון.
יעקב מרגי: זה כמובן נאמר בהומור, באווירה בה אנחנו נמצאים כאן.
יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת יעקב פרי ולאחר מכן חבר הכנסת נחמן שי שגם הוא יושב ראש השדולה במשותף.
יעקב פרי: תודה אדוני היושב ראש, בוקר טוב לכולם, ברוכים הבאים לכנסת.
יעקב פרי: כמו חברי איציק שמולי, גם אני מתרגש לראות אתכם כאן.
יעקב פרי: זה לא דבר טריביאלי בנוף היום יומי ובחוויות - אפשר לשים אותן במירכאות – שאנחנו עוברים בבית הזה.
יעקב פרי: אין בכלל ספק שרבים מהאומנים הוותיקים שדורות שלמים, כולל עבדכם הנאמן, גדלנו עליהם, סובלים ממצוקה כלכלית והכנסת לא יכולה להיות אדישה לכך.
יעקב פרי: באירוע שאני יזמתי של השדולה למען הזמר העברי, יוצריו ומבצעיו, שמענו, אמנם על קצה המזלג, מאומנים, מבכירי תעשיית המוסיקה, על המון אתגרים שעומדים בפני דור האומנים הבוגר, ותסלחו לי על הביטוי אבל אני יכול לומר זאת כי אני נמנה עליכם, לא כאומן בוגר אבל כבוגר.
יעקב פרי: די לציין כמובן את המקרה הטרגי של הזמר גבי שושן זכרו לברכה כדי להמריץ או להבין עד כמה פעולות סיוע בנושא הזה דרושות.
יעקב פרי: כמו שציין יושב ראש הוועדה, יש את אותה הצעת חוק – שחבר הכנסת מרגי מיוזמיה - שנמצאת בשלבים די מתקדמים בדיון בוועדת הכלכלה.
יעקב פרי: אני עובד כרגע על הצעת חוק שתשנה, אני מקווה, את המצב הקיים בכל הנוגע לזכויות מבצעים.
יעקב פרי: על אף שמדינת ישראל הצטרפה לאמנת רומא – אני לא רוצה להלאות אתכם – ב-1961, מדינת ישראל אשררה את ההסכמות בדמות חוק זכויות המבצעים רק בשנת 1984.
יעקב פרי: רק בשנת 1984 הכירה מדינת ישראל לראשונה בחוק ישראלי כי היא נדרשת להגן על זכויותיהם של מבצעי יצירות החל משנת חקיקתו, דהיינו, החל מ-1984.
יעקב פרי: משמעות הדבר היא – בסופו של דבר לא צריך להיות כאן מחוקק גדול – שאמנים רבים שאתם נמנים עליהם ובאמת ללא מירכאות, מהווים את נכסי צאן הברזל של התרבות הישראלית משנותיה המוקדמות של המדינה, לא זכאים לתמלוגים, בעוד שהמקורות האחרים – תסלחו לי על המלים – התייבשו או הולכים ומתייבשים.
יעקב פרי: מעמד המוזיקאים – ואני כן מוצא את עצמי די בקי ואני אומר את זה בעדינות רבה - בישראל, איננו מזהיר וזה בלשון המעטה.
יעקב פרי: יהיה זה מלחין, יהיה זה משורר, יהיה זה רקדן, יהיה זה זמר, יהיה זה נגן, המוזיקאי הישראלי, היוצר הישראלי, נאלץ להיאבק על מנת להצליח ולשרוד בתחום, להמשיך ליצור ולעסוק בתחום עיסוקו כיוצר וכמבצע.
יעקב פרי: בשל כך – וזה לא חדש, זה כמובן לא התחיל היום – עולם היצירה הישראלית, עולם הזמר הישראלי, נמצא היום בפרשת דרכים והמדינה צריכה לפעול.
יעקב פרי: אני אומר לכם מראש, תשמעו כאן הבטחות, תשמעו כאן הצהרות, כולל ממני, אבל היישום לפעמים קשה, לפעמים עד בלתי אפשרי, אבל אי אפשר להתחיל בלי באמת רצון טוב, בלי דחיפה, בלי דו שיח ובלי החלפת דעות ורעיונות כי יש דברים שכן ניתן לעשות.
יעקב פרי: צודק חברי איציק שמולי, הדבר האחרון שאנחנו רוצים זה שתחיו על חשבון או המעמד יהיה כאילו מקרי סעד או רווחה.
יעקב פרי: חס וחלילה.
יעקב פרי: אבל אנחנו צריכים להוקיר.
יעקב פרי: זה תפקידנו כנבחרי ציבור, להוקיר את הערך הרוחני ואת הערך החומרי של היצירות ושל התרומה של כל אחד ואחת מכם לתרבות ולהוויה הישראלית.
יעקב פרי: לכן השינוי כאן מתבקש ואני בהחלט מברך את חברי איציק שמולי ואת יושב ראש הוועדה ומנהלת הוועדה על עצם הדיון הזה.
יעקב פרי: צריך להחיל את החוק גם על יצירות שבוצעו לפני 1984, כך שכל הקלאסיקות, ואני לא אמנה כאן את כל שמות גדולי המבצעים, המלחינים והתמלילנים, כי מגיע לכם בדין ולא בחסד שתקבלו תמורה עבור ההשמעה של השירים שלכם והתרומה הבלתי רגילה שאתם תורמים לדור הזה ולדורות הבאים.
יעקב פרי: ברוכים תהיו ואני מאוד מקווה שהדיון הזה יהיה יריית פתיחה לעשייה ברוכה שבסופו של דבר תיטיב את מעמדם ותדמיתם של אומני ישראל.
נחמן שי: תודה רבה ליושב ראש.
נחמן שי: תודה רבה לחברי איציק שמולי, לחברי יעקב פרי, לחברי כנסת אחרים שהצטרפו, ולכל האורחים שהגיעו אלינו היום.
נחמן שי: אנחנו מתכוונים לעשות שינוי תודעתי בחברה הישראלית.
נחמן שי: 900 אלף אזרחים ותיקים ובעוד שנה או שנה וחצי יהיו מיליון, הם גורם משמעותי מאוד בחברה הישראלית.
נחמן שי: זה לא יכול להיעשות רק בפרטים כמו המפגש הזה שתכף אדבר עליו אלא מוכרח להיות שינוי גדול שיחייב את מדינת ישראל להתמודד בשמחה, לא מתוך אילוץ, בשאלה איך ייראו חייהם של מיליון אנשים שחצו את גבול גיל ה-62 לנשים ו-67 לגברים, ונשארים אתנו ברוך ה' להרבה שנים.
נחמן שי: עכשיו ראיינו אותי בתכנית רדיו והשדרים הם כמובן פחות מחצי הגיל שלי, ואחד מהם אומר לי: אני מבין שגיל המוות התרחק.
נחמן שי: אמרתי לו: אתה קורא לזה גיל המוות ואני קורא לזה תוחלת חיים.
נחמן שי: הבנת את השינוי?
נחמן שי: זה בדיוק העניין.
נחמן שי: אצלם זה גיל המוות ואצלנו זאת תוחלת החיים.
נחמן שי: זה כל ההבדל.
נחמן שי: אנחנו פיצלנו את היום הזה לכל מיני נושאים וכאן בוועדה איציק ואני בחרנו להביא את הסוגיה של האמנים הוותיקים.
נחמן שי: אני מכיר אותה היטב, אחדים מכם פגשו אותי, הייתי פעם גם מנכ"ל משרד התרבות ועסקנו הרבה בשאלה.
נחמן שי: אני מצטער לראות שלא הייתה התקדמות רבתי.
נחמן שי: היו התקדמויות קטנות.
נחמן שי: אני גם קורא בתזכירים, יש כאן קרן ושם יש קרן, אבל זה לא הדבר העיקרי.
נחמן שי: אנשים כמוכם ואחרים שאתם מייצגים שליוו אותנו ומלווים אותנו עד היום – אין גיל פרישה מאומנות, זאת לא פנסיה אלא אנשים ממשיכים לייצר וליצור, לרקוד, לביים, לשיר ולהופיע גם בגילים יותר מאוחרים.
נחמן שי: זה לא נעצר.
נחמן שי: הכישרונות לא נעצרים בשום גיל – הם רשאים, זכאים ואנחנו מחויבים לסייע להם בשנים שיותר קשה להם ויש לזה מחויבות מיוחדת כי הם היו, כי אתם הייתם, מנהיגים במקומות שלכם והובלתם קהילות שלמות וציבורים שלמים אתכם.
נחמן שי: זה לא עמך.
נחמן שי: זה בכל זאת משהו יוצא דופן.
נחמן שי: תיכף תגידו אליטות.
נחמן שי: אבל זה בכל זאת, אלה מנהיגים.
נחמן שי: יש מחויבות אחרת.
נחמן שי: כך אני חושב וכך אני מרגיש.
נחמן שי: העניין הוא לחפש דרכים ואנחנו נעשה את זה.
נחמן שי: אני מצפה שנעשה את זה יחד עם השדולה ונעשה את זה איציק ואני.
נחמן שי: זה מהווה מרכיב מאוד חשוב בסדר היום שלנו, הציבור, לא רק האומנים אלא בכלל האזרחים.
נחמן שי: יש כאן דברים מיוחדים לציבור שלכם שצריך לבחון אותם.
נחמן שי: למדנו את נושא הזכויות, למדנו את הנושאים של קרנות ממשלתיות שקיימות במדינות אחרות.
נחמן שי: זה צריך לבוא בסופו של דבר מהמדינה.
נחמן שי: המדינה צריכה להבין שמדובר כאן באוכלוסייה אחרת, קטנה אבל מאוד משמעותית.
נחמן שי: לא רק בעבר אלא גם בהווה.
נחמן שי: אני אומר לכם, גם אנשים שעוסקים היום בתרבות ובאמנות, הם יגיעו לשלב הזה של חייהם ואם הם לא צברו משאבים, ולא תמיד אפשר – אמנות היא בדרך כלל להיות עני, כמו שאנחנו יודעים, והם לא צברו את המשאבים ויום אחד זה מגיע – והם אומרים, איזה מין חיים מחכים לנו.
נחמן שי: זאת המחויבות שלנו ואני אומר לכם שאני לוקח את זה על עצמי יחד עם חבריי שנמצאים כאן.
יעקב מרגי: נמצאים אתנו נציגי משרד התרבות והמשרד לשוויון חברתי, אבל אני חושב שנכון, כפי שהציע לי חבר הכנסת שמולי, לשמוע קודם את האורחים שלנו כדי שגם יהיו התייחסויות.
יעקב מרגי: מאחר והאורחים לא נרשמו, אני אשאל ביעף מי רוצה לדבר.
יעקב מרגי: ננסי, אתה רוצה לומר משהו?
<ננסי ברנדס: אני רוצה לומר לכם ממש בכמה מלים.
<ננסי ברנדס: יש לי איזשהו נאום שהוא משהו כמו 24 דקות.
יעקב מרגי: אנחנו נסתפק בעשרה אחוזים ממנו.
<ננסי ברנדס: אני לא צבר, למרות שזה לא נשמע כך, ואני רוצה להגיד לכם שאני בא מתרבות – אני בא מרומניה – ושם, כמו בכל אירופה, יש הרבה כבוד לאומנים ותיקים.
<ננסי ברנדס: השאלה שלי היא למה יש אומנים כמו פול אנקה, כמו שרל אזנבור, כמו אדמו, שבאמת מתייחסים אליהם כמו שצריך.
<ננסי ברנדס: אני רוצה להגיד לך שכל אומן במדינת ישראל שעובר את גיל חמישים – עליו השלום.
<ננסי ברנדס: לא קיים.
<ננסי ברנדס: אנחנו אוהבים בטלוויזיה פנים צעירות.
<ננסי ברנדס: תסתכלו איזה תכניות ומי שורד, חוץ מירון לונדון ומסכן, מוטי.
<ננסי ברנדס: אני חושב שלמיליון אנשים שנחמן דיבר עליהם מגיע להם תכניות טלוויזיה.
<ננסי ברנדס: זה לא הכול הישרדות ולא הכול ריאליטי.
<ננסי ברנדס: אני חושב שיש מיליון אנשים שלא כל כך נהנים ממה שרואים בטלוויזיה וממה ששומעים ברדיו.
<ננסי ברנדס: מכאן, תבינו, אנחנו לא מצפים למענק ואנחנו לא מצפים למתנות מצד הממשל.
<ננסי ברנדס: אנחנו רוצים לעבוד.
<ננסי ברנדס: אם אתה לא נמצא בתכנית טלוויזיה ואתה לא נמצא ברדיו, אתה סוס מת.
יעקב מרגי: אני חושב שביטאת את זה יפה.
יעקב מרגי: גם אמרת ביושר והצעת הצעה פרקטית.
יעקב מרגי: גבי, תכניס לנו קצת חיוך.
יעקב מרגי: תגיד לנו מה אתה רוצה.
<גבי עמרני: אני לא רוצה שום דבר.
<גבי עמרני: אני רוצה עבודה.
<גבי עמרני: זאת אומרת, אני מדבר בשם אומנים שבעצם לא עובדים והם רוצים לעבוד.
<גבי עמרני: לעבוד.
<גבי עמרני: לא צריכים מתנות.
<גבי עמרני: צריך לפצות את הגיל שעוד מסוגל לעבוד.
<גבי עמרני: מה שאתה עושה, אתה לא עובד ואתה יכול לעבוד ואז אתה מאכזב את הגיל שיכול עוד לעבוד, ואז אתה נשאר באמת על אבוס ריק, כמו אותו סוס, ואומר מה יכולתי לעשות, לא נתנו לי עבודה.
<גבי עמרני: הגוף רוצה לעבוד, יכול לעבוד וצריך לתת לו לעבוד כדי לא לאכזב את הגיל, כדי לא לבייש אותו.
<גבי עמרני: את הגיל אני אומר, לא את האיש.
<גבי עמרני: את הגיל שהוא הגיע אליו.
<גבי עמרני: לכן אני אומר שכל אלה שמסוגלים ויכולים לעבוד עדיין, אני לא מדבר על האחרים אלא על אותם אמנים שרוצים לעבוד ויכולים לעבוד ויכולים עוד לתת, אבל היום המנהג הוא לא להסתכל עליהם, אז אתה לא רואה אותם אלא אתה רואה רק את הצעירים.
<גבי עמרני: כל הכבוד לצעירים, זה בסדר, גם להם מותר לעבוד, אבל אנחנו – ואני מדבר בשם כולם – צריכים עבודה כי אנחנו יכולים עוד לתת ואולי לתת יותר מהרבה אחרים.
<עודד קוטלר: אני רוצה להעלות שלוש נקודות קצרות.
<עודד קוטלר: אחת השחקניות הגדולות של ישראל בשנים עברו הייתה רחל מרכוס שבין יתר התכונות האישיות והמשפחתיות שלה, הייתה גם אלמנתו של נתן אלתרמן.
<עודד קוטלר: היא הייתה שחקנית בקאמרי ובגיל 65 ודקה היא קיבלה מכתב:
<עודד קוטלר: אנחנו מודים לך על תרומתך לתיאטרון, השעון בדרך.
<עודד קוטלר: זהו.
<עודד קוטלר: כך אחרי שלושים-ארבעים שנים של תיאטרון, נפרדו ממנה מתיאטרון הקאמרי ומאותו רגע היא חיזרה על פתחי מקומות והיכלי תרבות כדי להופיע.
<עודד קוטלר: מנגד, הייתה שחקנית גדולה מאוד באנגליה שאני חושב שרבים מכירים אותה, אולי הציבור הרחב יותר בצופי הטלוויזיה, אדית אוונס.
<עודד קוטלר: שחקנית ענקית, מגדולות השחקניות.
<עודד קוטלר: בגיל 85 ה-BBC פנה אליה ואמר לה: תראי, לכבוד יום הולדתך אנחנו רוצים לעשות למענך משהו.
<עודד קוטלר: היא אמרה: תעשו מה שאתם מבינים.
<עודד קוטלר: הם אמרו: לא, את תגידי לנו מה את רוצה לשחק לקראת גיל 85.
<עודד קוטלר: אתם לא תנחשו מה היא בחרה.
<עודד קוטלר: היא בחרה קטע ידוע מאוד שנקרא קטע המרפסת מרומיאו ויוליה.
<עודד קוטלר: יוליה בת ה-14 במחזה, שבדרך כלל משחקות אותו שחקניות יותר מבוגרות, היא רק לא יכולה לעמוד על המרפסת כבר, ולכן היא ביקשה לשבת בשדרה.
<עודד קוטלר: אמרו לה, מי יהיה הפרטנר שלך, גילגוד?
<עודד קוטלר: היא אמרה: לא.
<עודד קוטלר: בחור צעיר בן עשרים.
<עודד קוטלר: כך שיחקה.
<עודד קוטלר: כשאני אומר את זה, העור סומר לי.
<עודד קוטלר: היא עשתה את אחת היוליות הנפלאות שאני ראיתי בחיי, שרק אישה בת 85 יכולה לעשות.
<עודד קוטלר: זה ההבדל בין רחל מרכוס ואדית אוונס וזה לא היה רק בעניין של כישרון אלא תרבות.
<עודד קוטלר: זאת תרבות של התנהגות.
<עודד קוטלר: לפני שנה ומשהו אני קורא מודעה בעיתון שהתיאטרון הקאמרי עורך ערב מיוחד לגיוס כספים לטובתו של אחד משחקני הקאמרי הוותיקים.
<עודד קוטלר: אני הכרתי את השחקן.
<עודד קוטלר: אני מכיר את תרומתו האדירה לתרבות התיאטרון הישראלי.
<עודד קוטלר: על גבו בנה מחזאי גדול חלק מהמחזות שלו.
<עודד קוטלר: בכוונה אני לא רוצה להגיד שמות למרות שהניחוש לא מסובך.
<עודד קוטלר: אני מטלפן למנהל הקאמרי ואני שואל אותו, תגיד לי, מה יש?
<עודד קוטלר: למה צריך לגייס כסף לאדם שיצא מהשורות שלכם והגיע לפנסיה?
<עודד קוטלר: הוא אומר, כי הוא צריך לעבור תהליך ריפוי מסוים בגילו ותהליך הריפוי דורש עוד כסף.
<עודד קוטלר: אמרתי, תסביר לי, אדם שעבד בתיאטרון שלכם ארבעים-חמישים שנים, צריך לעמוד ולגייס נדבות כדי להתרפא?
<עודד קוטלר: הוא אומר לי, כן.
<עודד קוטלר: זה המצב.
<עודד קוטלר: אני אומר שאני מתבייש לא בשמי, לא בשמו, אלא בשם חברה שלמה שמסוגלת להגיע לרגע הזה.
<עודד קוטלר: אני רוצה להגיד לכם משהו אישי ובזה לסתום את הפה.
<עודד קוטלר: אני נהנה מחיים טובים מאוד.
<עודד קוטלר: אני חייתי בתיאטרון הישראלי הרבה.
<עודד קוטלר: התחלתי כשחקן, עברתי לבימוי ואחר כך עברתי למקור כספי שהצליח להחזיק אותי עד היום וזה ניהול תיאטרון.
<עודד קוטלר: בניהול תיאטרון הרווחתי משכורת יפה מאוד.
<עודד קוטלר: יפה לעומת בימוי כי במאי לא יכול לחיות מעבודתו ולא כשחקן שלא יכול לחיות כשחקן במידה נאותה ממשחקו.
<עודד קוטלר: זה כבר מקום אחר.
<עודד קוטלר: לא ותיקים אלא גם צעירים לא יכולים לחיות.
<עודד קוטלר: אבל אני כמנהל עשיתי לי קרן פנסיה טובה ואני עם מקורות נוספים שאספתי ממשפחתי, אני מצליח לחיות יפה.
<עודד קוטלר: כאן אני רוצה להגיד לכם משהו אישי ובזה לסגור את הפה.
<עודד קוטלר: אילו הייתי היום כשחקן או כבמאי צריך לחיות מפנסיה, הייתי כנראה רעב ללחם.
יעקב מרגי: אני חושב שמוניטין של תיאטרון נבנה לא מהמנהל ולא מהבעלים.
יעקב מרגי: אני תמיד שואל את עצמו איך לא חשבו לפני כן.
יעקב מרגי: אנחנו במדינה עוד מעט שבעים שנים ואני חושב שהצדק מחייב – תחשבו, יכול להיות שאני אומר דברי הבל ואם אלה דברי הבל, קפלו את הנייר וזרקו לפח, אבל אם לא, אנחנו המחוקקים צריכים לעשות עם זה משהו – אם מישהו יוצר את המוניטין, אלה המבצעים, הכותבים, היוצרים וכל השותפים, אני חושב שצריכה להיות איזו אמנה, איזה חוזה שנותן להם אחוזים מאותו מוניטין.
יעקב מרגי: הקאמרי הוא הקאמרי בזכות שחקניו, בזכות התכנים וגם בזכות הציבור.
יעקב מרגי: אני זורק את זה באוויר.
יעקב מרגי: חכמים, ראו, זה נזרק לפתחנו.
יעקב מרגי: יהודה קיסר, בבקשה.
<יהודה מיכאל קיסר: אני הייתי נותן את זכות הדיבור לדני גוטפריד ויוסי.
<יהודה מיכאל קיסר: אני רוצה שהם ידברו בשמי.
יעקב מרגי: אושיק לוי.
<אושיק לוי: כל מה שאמרו עד עכשיו, זה נכון.
<אושיק לוי: נכון מה שאמר פרי, ואני מדבר על חוקים.
<אושיק לוי: אילו היו חוקים כמו שקיימים באירופה – סתם כדוגמה, חוק הקלטות עליו אנחנו מדברים כבר שלושים שנים שקיים באירופה ומביא את מרבית הכסף לכל האומנים, למבצעים, ליוצרים ולמוזיקאים – אילו במשרד המשפטים, במקום להקשות עלינו היו מחוקקים את החוקים שקיימים באירופה, זה היה עוזר הרבה.
<דורין פלורנטין: אני יכולה להשלים את דבריו של אושיק לוי?
יעקב מרגי: הוא לא ידע לומר את דברו כמו שצריך?
יעקב מרגי: בכנות.
<דורין פלורנטין: הוא אמר נהדר.
<דורין פלורנטין: אני רק רוצה לחדד.
יעקב מרגי: אני קודם בשלב של האומנים ולא של בעלי המקצוע.
יעקב מרגי: אילן דר.
<אילן דר: אני אילן דר, כל הזמן צועקים לי ברחוב "פתוח".
<אילן דר: עוד חצי שנה אני בן שמונים.
יעקב מרגי: עד 120, כן ירבו.
<אילן דר: אני לא צריך 120.
<אילן דר: מאה מספיק.
<אילן דר: רציתי להגיד שאני מתפרנס בסדר, אני לא רעב ללחם, אני נוסע לחוץ לארץ בעוד שבועיים, לשמחתי אני עובד.
<רינה שיינפלד: שחצן.
<אילן דר: אני?
<אילן דר: לא נכון.
<אילן דר: אני רואה אומנים שבסוף מתאבדים.
<אילן דר: לא הרבה, אבל מתאבדים בסוף כי הם בצרות גדולות.
יעקב מרגי: בוא לא ננציח אותם עכשיו כגיבורי תרבות.
<אילן דר: לא ננציח.
<אילן דר: חס וחלילה.
<אילן דר: אני רואה בזמן האחרון הצפה ענקית של מופעים מחוץ לארץ.
<אילן דר: כל הזמן מופיעים אמנים מחוץ לארץ.
<אילן דר: כל שבוע מופיעים ואנשים משלמים 300 ו-400 שקלים לכרטיס למופע ש-3,000 אנשים צופים בו.
<אילן דר: אני מציע להקים קרן קטנה, לא גדולה, ועל כל כרטיס שמישהו גובה כסף מחוץ לארץ, לקחת שני שקלים ולשים בצד עבור קרן לאומנים נזקקים.
<אילן דר: זה הכול.
יעקב מרגי: גברת שיינפלד.
<רינה שיינפלד: אני לא עסקנית.
<רינה שיינפלד: אני רקדנית.
<רינה שיינפלד: בשטח הריקוד, בטח כולם יודעים, ראיתם עכשיו את הנבחרת של ההתעמלות, בגיל עשרים ומשהו אתה נזרק לרחוב.
<רינה שיינפלד: אני כנראה כבר בגיל מאוד צעיר הבנתי שזה לא נכון ולא צודק ולא מתאים.
<רינה שיינפלד: אני זוכרת שלמדתי בארצות הברית בג'וליארד, ראיתי הופעה של אחד מגאוני הדור בבלט, בריקוד, שעלה על הבמה בגיל שישים-שבעים והוא עמד על הבמה ולידו רקד רקדן אחר והרקדן השני היה צעיר.
<רינה שיינפלד: אתם יודעים מה זה שפגט באוויר?
<רינה שיינפלד: הוא נתן קפיצה ושתי הרגליים שלו היו באוויר ו לידו עמד האיש הזקן הזה, מרס סקנינגהם, וסימן את הקפיצה.
<רינה שיינפלד: הוא לא קפץ.
<רינה שיינפלד: אמרתי לעצמי, ילדה אחרי הצבא, בגיל 20-21: רינה, שימי לב, הקפיצה של הזקן היא הקפיצה האמיתית, זאת קפיצה טכנית-פיזית.
<רינה שיינפלד: כבר אז הבנתי לקראת איזה מלחמה אני הולכת בחיים שלי והייתי רק בת עשרים.
<רינה שיינפלד: אני מוכרחה להגיד שאחת ההופעות הנפלאות שראיתי בחיים שלי הייתה של איש בן שמונים, קאוזו אונו, הרבה מכירים אותו, מיפן.
<רינה שיינפלד: כשהופעתי ביפן, הייתי הכי צעירה ואז הייתי למעלה משישים.
<רינה שיינפלד: היו שם אנשים בגיל שבעים ושמונים ושם יש הערכה לאיש המבוגר כפי שצריך להיות ולא כפי שיש לנו את זה כאן בארץ שלנו.
<רינה שיינפלד: אני הכנתי משהו כתוב ואני חייבת להקריא את זה.
<רינה שיינפלד: אתם תעצרו אותי באמצע אם תרצו.
<רינה שיינפלד: אני לוקחת מאוד ברצינות את הנושא.
יעקב מרגי: אני מקווה שזה משהו לא ארוך.
<רינה שיינפלד: אני מרגישה שליחות בנושא הזה כי בשנים האחרונות יש לי המון קהל נפלא ואני רואה כמה העובדה שאני עוד רוקדת ועוד יוצרת עושה לאנשים את החיים, שמחת חיים, וגם לי כמובן.
<רינה שיינפלד: אני מרגישה שליחות.
<רינה שיינפלד: בשנת 1980 התקיים בלונדון פסטיבל הגיל הבוגר, שישים עד תשעים.
<רינה שיינפלד: ה-ניו יורק טיימס יצא בכתבת ענק שחשוב לכם לשמוע.
<רינה שיינפלד: אומנות האומן הבשל היא אחד ההישגים הגדולים ביותר של האנושות.
<רינה שיינפלד: העבודות האחרונות של תציאן, רמברנדט, הקוורטטים האחרונים של בטהובן, פסלי הברונזה המאוחרים של הנרי מור, פיקסו, מוזיקות של בך, טבסיס, טרבינסקי, שוסטקוביץ', המחזות האחרונים של שייקספיר, איבסן, הסרטים האחרונים של קורסאו, הצ'פלין, היצ'קוק, ברגמן והריקודים האחרונים של מרס סקנינגהם, אריק הוקינס ומרתה גרהם.
<רינה שיינפלד: למרות זאת, בארץ אומרים לי שהעולם שייך לצעירים.
<רינה שיינפלד: לאומן הוותיק לא ניתן ביטוי והכרה ולא ניתנת תמיכה ראויה.
<רינה שיינפלד: הוא נדחק לשוליים והופך לפריפריה של המדינה.
<רינה שיינפלד: ההכרה באומן הוותיק צריכה להיעשות לא מתוך רחמים אלא מתוך הבנה והכרה בערכו הרב ובתרומתו העצומה לחברה ולאנושות.
<רינה שיינפלד: בתנאים הקיימים בלתי אפשרי להמשיך ליצור.
<רינה שיינפלד: מהדור שלי אני היחידה ששרדתי ולא פלא.
<רינה שיינפלד: היחס לזקן בחברה שלנו חייב תיקון גם באומנות.
<רינה שיינפלד: האומן הבשל מוצא עצמו נזרק מהמרכז.
<רינה שיינפלד: הממסד והחברה מפנים לו את הגב.
<רינה שיינפלד: יש לתמוך ולטפח באומנים בשלים בסוף הדרך כפי שמטפחים ומעודדים אומנים בראשית דרכם.
<רינה שיינפלד: היום אין מסגרות תומכות ופסטיבלים לאומן ותיק כפי שיש מסגרות רבות לאומן הצעיר ואחד לא צריך לבוא על חשבון השני.
<רינה שיינפלד: יש לתת לאומן הבשל את האפשרות להמשיך ליצור ולהופיע בתנאים הולמים ולהשפיע על החברה למען בריאות החברה.
<רינה שיינפלד: הוא מבטא את החיים מנקודת ראות בשלה ואחרת והיא חייבת להישמע כי אנחנו לא שומעים את קולו, ביוצר, את הקול שלו כי יש לו מה לומר, הוא דרך כאן על האדמה הזאת הרבה שנים ויש לו מה לומר.
<רינה שיינפלד: אסור לתת לדעות קדומות להדחיק או להשתיק את קולו.
<רינה שיינפלד: בכך תדאג החברה לעצמה.
<רינה שיינפלד: אני רוצה להגיד לכם מה עושה רקדן כוריאוגרף.
<רינה שיינפלד: לא רק שהוא לא מתפרנס מהמחול, הוא חייב לעסוק בעבודות נוספות על מנת לממן את האומנות שלו כי בריקוד זה באמת לא כמו בתיאטרון או במוסיקה.
<רינה שיינפלד: הרקדן יוצר גם את הריקוד שלו, הוא הכוריאוגרף, הוא המחזאי, הוא חייב לעשות את זה.
<רינה שיינפלד: היום זאת הדרך.
<רינה שיינפלד: לכן הוא חייב להקים עמותה, הוא חייב לנהל אותה, להפיק אותה, אם הוא גם רקדן וגם יוצר.
<רינה שיינפלד: על מנת לקיים את האמנות שלי, מלבד מליצור ריקודים חדשים, אני צריכה לשמור גם את הישנים, לשווקם, להקים ארכיון.
<רינה שיינפלד: לכן אני רוקדת, מלמדת, מנהלת בית ספר, נותנת הרצאות בעולם ובארץ וההכנסות נכנסות לתיאטרון.
<רינה שיינפלד: לכן, לפי זה אני מציעה שתעבדו.
<רינה שיינפלד: אני רוצה לומר משהו על זכויות יוצרים.
<רינה שיינפלד: בסופו של דבר אני משלמת זכויות יוצרים לאומנים האחרים.
<רינה שיינפלד: אני אומרת, תבקשו את הסכומים האלה מהחברות המפרסמות ולא מהאומנים האחרים.
<רינה שיינפלד: מי מממן את האומנים?
<רינה שיינפלד: האומנים.
יעקב מרגי: נמצאת אתנו אהובה עוזרי.
יעקב מרגי: את רוצה לומר משהו?
יעקב מרגי: עד כמה שתוכלי.
יעקב מרגי: ניסינו לשים מיקרופון צמוד ואת תנסי.
<אהובה עוזרי: (אינה נשמעת).
מאיר כהן: בכל אני מסכים אתך אבל למה להקים תחנת רדיו רק לוותיקים?
מאיר כהן: הצעירים צריכים לשמוע אתכם.
מאיר כהן: אתם המורשת.
מאיר כהן: האומנות שלכם, הילדים צריכים לגדול עליה ולא לעשות לה איזה משהו שהוא נמצא שם.
<אהובה עוזרי: לא.
<אהובה עוזרי: אני מתכוונת לתחנת רדיו, כל יום שעתיים.
מאיר כהן: לעשות תיקון ברשת ב'.
יעקב מרגי: מאיר, אני אומר לך.
יעקב מרגי: הם נמצאים בתנאי תחרות בלתי אפשריים בכלל.
יעקב מרגי: יש כוחות שוק ואני אומר, אני לא פוחד מהשאלה שלך, שתקום תחנת רדיו ייעודית ותאמין לי שיהיה לה רייטינג מהצעירים לא פחות.
יעקב מרגי: לכן אני לא נרתע בקטע הזה.
נחמן שי: איזה סוג של תחנה?
יעקב מרגי: אני לא נכנס לזה.
יעקב מרגי: היא הציעה ואני התייחסתי.
יעקב מרגי: אי אפשר להוריד אותם מהבמה.
יעקב מרגי: רבותיי, לא רק אי אפשר אלא זה לא נכון.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים על הפסד לחברה הישראלית.
יעקב מרגי: הדור הצעיר מפסיד מכך.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני יליד 1960, והשמות האלה ידועים לי מילדותי, אושיק לוי, ננסי, גבי עמרני, יהודה קיסר.
יעקב מרגי: רבותיי, אני אומר לכם שהחבר'ה הצעירים מפסידים.
יעקב מרגי: כוחות השוק כאן מנצחים.
יעקב מרגי: לא כוחות התרבות אלא כוחות השוק ויש כאן כשל שצריך לטפל בו.
יעקב מרגי: אם אנחנו מדברים על זכויות יוצרים ואנחנו יודעים לשלם את התמלוגים לאותו אומן שהזכרת ששר, ביצע או הפיק, אני חוזר לקטע של שחקני התיאטרון.
יעקב מרגי: כל עוד אותו תיאטרון נהנה מהמוניטין שלו, שישלם זכויות יוצרים למי שיצר לו את המוניטין.
<דן גוטפריד: אני יושב ראש איגוד המוזיקאים ומנכ"ל עמותת התמלוגים של המוזיקאים שנקראת עילם.
<דן גוטפריד: שני דברים עיקריים שצריך לשים לב, אם לא רוצים רק לשבת כאן ולבכות.
<דן גוטפריד: דבר אחד הוזכר כבר בקצרה והוא הנושא של הגנה על השמעת שירים מלפני 1984.
<דן גוטפריד: חוק זכויות מבצעים מגן אך ורק על ביצועים שבוצעו והוקלטו החל משנת 1984, יולי 1984, ואילך.
<דן גוטפריד: כל האנשים שיושבים כאן עשו את מיטב היצירות שלהם לפני כן ואם לא ירחיבו את הגנת החוק, הם לא יראו תמלוגים.
<דן גוטפריד: התמלוגים, זאת הפנסיה שלהם.
מאיר כהן: הנה רעיון להצעת חוק של הוועדה.
<דן גוטפריד: לא צריך שהמדינה תיתן כסף.
<דן גוטפריד: מספיק שיתקנו עוול וייווצר כסף מהמשתמשים.
<דן גוטפריד: דבר שני שאיש לא דיבר עליו כאן אבל אנחנו עדים לו ועדים לו כל היוצרים בישראל בנושא התמלוגים וזאת ההשמעה של מוסיקה ישראלית במרחב הציבורי הישראלי.
<דן גוטפריד: מה שקורה זה שבארבע השנים האחרונות, אתם אולי לא כל כך שמים לב, אם תיכנסו לקניון, לא תשמעו מוסיקה ישראלית.
<דן גוטפריד: מתוך 300 קניונים במדינת ישראל, 15 משמיעים מוסיקה ישראלית.
<דן גוטפריד: ברשתות הגדולות במדינת ישראל, אני לא רוצה לנקוב בשמות כי לא נעים, כל הרשתות הגדולות במדינת ישראל, בעסקים שלהן, לא משמיעות מוסיקה ישראלית.
נחמן שי: תסביר עוד פעם.
נחמן שי: מה זאת אומרת הרשתות לא משמיעות?
<דן גוטפריד: רשתות כמו גולף, דלתא וכולי.
יעקב מרגי: לא צריך להסביר.
<יהודה מיכאל קיסר: התמלוגים עוברים ליוצרים מחוץ לארץ ולא ליוצרים כאן.
<דן גוטפריד: כל הרשתות, כל בתי הקפה הגדולים, הרשתות הגדולות של בתי הקפה, לא כל אבל בודדים.
נחמן שי: האם כאשר משמיעים מוסיקה לא ישראלית, הם משלמים פחות?
יעקב מרגי: הם משלמים למישהו אחר.
נחמן שי: אותה עלות?
נחמן שי: הם משלמים פחות?
<יהודה מיכאל קיסר: התמלוגים עוברים ליוצרים בחוץ לארץ.
<דן גוטפריד: כשלא משמיעים מוסיקה ישראלית, ממלאים את החלל על ידי השמעת מוסיקה לועזית ואז משלמים תמלוגים אותו הדבר אבל כל הכסף הולך לחוץ לארץ.
<דן גוטפריד: האומנים הישראלים, דרך אגב, אלה לא רק המבצעים אלא גם מי שכתב את השירים, גם המלים וכולי.
<דן גוטפריד: אנחנו מבקשים בנושא הזה חקיקה שתחייב כל מקום שמשמיע מוסיקה בפומבי, שלפחות 25 אחוזים מהמוסיקה תהיה מוסיקה ישראלית.
<דן גוטפריד: הדבר הזה חייב להיעשות.
<דן גוטפריד: אני אומר לפחות 25 אחוזים.
יעקב מרגי: צריך להיות מידתי ומאוזן.
<דן גוטפריד: אם לא תהיה חקיקה, לא ישמיעו מוסיקה ישראלית.
מאיר כהן: יש אלף ואחת דרכים להביא כסף לסוגיה הזאת אבל אתה חושב שכנסת ישראל צריכה להתערב בחקיקה בתחום הזה?
מאיר כהן: שימו לב, זאת יכולה להיות חרב פיפיות.
מאיר כהן: תזכרו.
מאיר כהן: אנחנו נמצאים בכנסת שאם רק ניתן לה פתח, אתה תמצא את עצמך במבול של חוקים שתצטערו על כך שאתם מבקשים מאתנו לחוקק ולהתערב בתכנים.
מאיר כהן: דיברה הגברת שיינפלד ואני בדקתי ומצאתי שבאירופה, בחלק מהמדינות, רקדנים למשל מקדימים את היציאה שלהם לפנסיה בעשור מתוך הנחה שיש שם שחיקה.
מאיר כהן: בתיאטראות בפריפריה יש סבסוד גדול מאוד ואומנים ותיקים שמוכנים לפתוח מעבדות בפריפריה, בצרפת למשל פגשתי את מר סובול ואמר לי שהם יכולים להתפרנס ולעשות קריירה שנייה ברוחב לב.
מאיר כהן: אלה הדברים שאנחנו צריכים לגעת בהם.
מאיר כהן: אני לא בטוח שבמרחב הציבורי או בכל מרחב אחר אנחנו צריכים להתערב בחקיקה.
נורית קורן: אני רוצה לברך את יושב ראש הוועדה וגם את יושב ראש שדולת הגמלאים על קיום הדיון הזה שהוא מאוד חשוב.
נורית קורן: אני חושבת שנמצאים כאן כל נכסי צאן ברזל, גם מילדותי, כמו ננסי, אילן דר עם קרובים קרובים, רינה שיינפלד עם הריקודים, גבי עמרני עם כל הסרטים המצחיקים שגם הילדים שלי גדלו עליהם, ואושיק לוי עם השיר ותמיד כשאני רואה אותך, אני נזכרת בשיר, ועודד קוטלר, גם הפקה אבל גם את הסרטים הראשונים שעשית שמלמדים על הקולנוע הישראלי והם מאוד חשובים, ויהודה קיסר הגיטריסט והכי, הכי, הכי – אבי ואבות הזמר המזרחי שאני מבלה אתם עכשיו אולי כבר שלושה חודשים.
נורית קורן: כל הזמן, במקום שאני נמצאת, גם הם נמצאים ומופיעים.
נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שאין דוגמה שעומדים שעה וחצי, שרים, לא מתעייפים.