GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: קודם כל, זה יפה מאוד.
מירב בן ארי: אגב, על הקמפיין יציאה לשנת שירות, אתה מבין שיש לנו אובר מתנדבים לשנת שירות.
מירב בן ארי: מה שכן מעניין זה מה שאמרת בהתחלה, החשיפה לשנת שירות.
מירב בן ארי: תבדוק ארצי, צפון ודרום כי דיברנו כאן על הפריפריה.
<יובל פלד: אם אפשר לעשות את זה בשיתוף עם המשרדים, היינו רוצים לדבר על החשיפה יותר בעיירות המוחלשות, באזורי הפריפריה אל מול מועצות אזוריות וקיבוצים.
<יובל פלד: אפשר לתאם את זה כדי לראות את התכנים.
מירב בן ארי: אני שמחה שהשפעתי קצת.
<ישראלה אלכסנדרי: החברה להגנת הטבע.
<ישראלה אלכסנדרי: מעבר לברכות ולהכרה הכוללת, החברה להגנת הטבע מפעילה שמונים שין-שינים, קולטת שמונים שין-שינים בשנה בשני מסלולי הכשרה.
<ישראלה אלכסנדרי: אני חייבת להגיד שאנחנו משקיעים המון שעות, שזה כמובן כסף.
מירב בן ארי: אתם כפופים לתקנה?
<ישראלה אלכסנדרי: אנחנו כפופים לתקנה ועובדים צמוד עם מינהל חברה ונוער.
<ישראלה אלכסנדרי: אנחנו משקיעים המון.
<ישראלה אלכסנדרי: יש לנו שני סוגי הכשרות כאשר הסוג הראשון הוא הכשרת קהילה וחוגי סיירות והסוג השני הוא הכשרה של תו תקן, כלומר, חבר'ה שיוצאים מדריכי טיולים שזה גם מקצוע וגם מדריכי חוגי הסיירות בקהילה.
<ישראלה אלכסנדרי: אנחנו מתקדמים ואני מקווה שנגיע למצב שהם יהיו מוכשרים כמדריכי נוער.
<ישראלה אלכסנדרי: זאת תעודה מוכרת ועובדים על זה.
<ישראלה אלכסנדרי: מדובר בהמון, ליווי של שעות.
<ישראלה אלכסנדרי: אם דיברנו כאן על מה הם נותנים, הם מקבלים בלי סוף כאשר יש מלווה חברתית לכל קומונה, לכל חמישה-שישה חבר'ה והיא יושבת אתם פעם בשבוע כדי לקדם אותם ברמה האישית קומונרית מעבר לרמה המקצועית שכמובן יש אין סוף שעות, באמת עשרות שעות.
<ישראלה אלכסנדרי: אני רוצה לדבר לרגע על השאלה מאיפה הם מגיעים, נושא עליו דיברתם.
<ישראלה אלכסנדרי: השין-שינים שלנו פרוסים ב-15 יחידות בארץ מאילת דרך באר שבע ועד קצרין, כולל לוד, פריפריה חברתית וגיאוגרפית.
<ישראלה אלכסנדרי: באמת, כמו אצל כולם, גם אצלנו הרוב מגיעים מישובים יותר חזקים, מהסוציו אקונומי היותר חזק.
<ישראלה אלכסנדרי: צריך לזכור איפה הם מתחילים.
<ישראלה אלכסנדרי: רובם מגיעים מתנועות נוער, בערך חצי מגיעים מהתנועה שלנו, מהארגון שלנו, מחוגי הסיירות שלנו, אבל חלק מגיעים לגמרי מכל התנועות שמיוצגות כאן וזה נפלא ואנחנו מאוד שמחים.
<ישראלה אלכסנדרי: צריך לזכור שאם רוצים שיגיעו יותר חבר'ה מהפריפריה, צריך להשקיע בפריפריה בשלב של תנועות הנוער.
<ישראלה אלכסנדרי: הסיכוי שיגיע ילד להיות שין-שין בלי שהוא עבר איזה שלב מקדים, מאוד מאוד נמוך.
<ישראלה אלכסנדרי: אנחנו רואים כאן חזרה של בני משפחה, אחים של, בנים של, אלה שושלות ומצד אחד זה מאוד מרגש ומצד שני צריך לפרוץ את המעגל הזה ולהתחיל לצרף אנשים נוספים.
<ישראלה אלכסנדרי: בהתייחס לדבריו של גיא.
<ישראלה אלכסנדרי: חשוב לי לומר שאנחנו נשמח למעורבות גדולה יותר של הרשויות.
<ישראלה אלכסנדרי: לתחושתנו – יש לי שני תפקידים בחברה, אני מנהלת את יחידות הפריפריה ואני מנהלת את המעורבות הציבורית – אנחנו מרגישים שהרשויות לא תמיד אתנו.
<ישראלה אלכסנדרי: אנחנו שם בשביל הקהילה.
<ישראלה אלכסנדרי: אנחנו עושים סיורים ללא תשלום.
מירב בן ארי: זאת הזדמנות עבורם כי גיא מאוד מעורב גם בוועדה.
<ישראלה אלכסנדרי: אני חושבת שלרשויות יש תפקיד קריטי בדבר הזה, בחיבורים.
<ישראלה אלכסנדרי: לפעמים זה לא כסף אלא שווה כסף, זה זמן, זאת העובדת הסוציאלית של הרשות שיכולה לתמוך.
<ישראלה אלכסנדרי: יש אין סוף אפשרויות.
<ישראלה אלכסנדרי: אני רואה שזה קורה אצל כולם, אבל חשוב לומר שאנחנו מקבלים פניות בסדר גודל של 800 פניות בשנה.
מירב בן ארי: מנדי, את רוצה להתייחס?
<מנדי מיראטי: אני חושבת שנאמרו כאן דברים מאוד נכונים וחשובים.
<מנדי מיראטי: הדבר היחידי שאני יכולה להוסיף הוא לגבי החשיבות - - -
מירב בן ארי: מי שלא מכיר, מנדי היא מנכ"לית איגי.
<מנדי מיראטי: מנכ"לית איגי, ארגון הנוער הגאה.
<מנדי מיראטי: יש לנו היום שני גרעינים.
<מנדי מיראטי: עדיין לא נכנסנו לתקנה ואנחנו בתהליך להגיע לשם.
<מנדי מיראטי: דבר אחד שאני רוצה להוסיף לדיון הוא החשיבות שיש לאפשר שימוש בפלטפורמה הזאת המצוינת של שנת שירות לבני נוער שבדרך כלל לא נמצאים במרכז של החברה.
<מנדי מיראטי: בני הנוער הלה"טבי מרגישים בשוליים לאורך כל תקופת ההתבגרות שלהם ויש משהו באפשרות להיכנס לשנת שירות ואז להשתלב בצבא דרך הפלטפורמה הזאת או דרך נח"ל.
<מנדי מיראטי: יש משהו בזה שהם מגיעים ביחד ומקבלים את הדלת הפתוחה הזאת והם מגיעים עם ביטחון הרבה יותר טוב.
<מנדי מיראטי: זה נותן חוויה שהיא שונה לגמרי לנער שעבר שנת שירות וקיבל את הכלים ונכנס למערכת בצורה כזאת, כשהוא מרגיש שהוא מבניה הטובים של ישראל ולא להיכנס מהדלת האחורית.
<מנדי מיראטי: הצבא הרבה יותר מקבל מכפי שהוא היה, אבל עדיין התחושה של מלש"בים היא שונה לגמרי.
<מנדי מיראטי: אלה שמים וארץ.
מירב בן ארי: רז.
<רז ברוד: אני נציג התנועה הקיבוצית.
<רז ברוד: אנחנו ארגון ששולח כ-900 שין-שינים בשנה.
<רז ברוד: אנחנו לא חלק מהתקנה מבחירה ברורה.
<רז ברוד: התקציבים שלנו מגיעים מהתנועה הקיבוצית ומקרן אביחי שמממנת תכנית דומה למה שנקרא שין-שינוי.
<רז ברוד: כ-800 שין-שינים אצלנו עוברים תכנית של קרן אביחי שעוסקת ביהדות וזהות יהודית.
מירב בן ארי: מלכתחילה הוא מתחיל כמו בתנועת נוער?
<רז ברוד: הוא מתחיל מגיל צעיר ונחשף לחינוך הקיבוצי.
<רז ברוד: עיקר קהל היעד שנקבע לנו אלה בתי הספר ההתיישבותיים שרובם הגדול, למעלה מ-600 מהשין-שינים שלנו, הם מהפריפריה החברתית, חדרה צפונה, גדרה ודרומה.
<רז ברוד: לשם אנחנו מכוונים ולשם אנחנו רוצים להגיע.
<רז ברוד: השנה היו למעלה מ-900 שין-שינים.
<נפתלי דרעי: יש לכם שין-שינים שהם לא עם רקע קיבוצי?
<רז ברוד: כן.
<רז ברוד: בטח.
<רז ברוד: עשרים אחוזים מהתנועה, 128 שין-שינים, אין להם שום רקע קיבוצי, הם מהערים.
מירב בן ארי: אלה ילדי חוץ?
<רז ברוד: לא.
<רז ברוד: לא ילדי חוץ.
<רז ברוד: אנחנו לא חלק מהתקנה.
מירב בן ארי: אבל לא הייתם רוצים להיות.
<רז ברוד: לא היינו רוצים להיכנס לתקנה.
מירב בן ארי: כמה שנים אתם קיימים?
<רז ברוד: 32 שנים אנחנו רצים עם התכנית הזאת של שנת שירות.
<רז ברוד: לפני ארבעים פלוס שנים, זה התחיל כשנת שירות אחרי הצבא לקיבוצים שהם קיבוצי קצה, אזור קליה, גלגל, הסביבה הזאת, ובעצם חבר'ה שסיימו צבא הלכו לעזור באותם קיבוצים, גליל עליון והסביבה הזאת.
<רז ברוד: בעצם זה התפתח לפני 27 או 28 שנים.
מירב בן ארי: אבל הם לא מתנדבים בתוך קיבוצים.
<רז ברוד: הם מתנדבים גם בתוך הקיבוצים.
<רז ברוד: אנחנו שמנו אחרי צוק איתן את עוטף עזה כדגש מרכזי.
<רז ברוד: היום מאה אנשים שחיים בכרם שלום שעלה לכותרות לפני כמה ימים, עשרה מהם הם שין-שינים של התנועה הקיבוצית ובשנה הבאה יהיו 12 או 13 שין-שינים כי כרם שלום מבחינתנו הוא מקום שצריך לעזור לו.
מירב בן ארי: ראשית, אני כמובן מודה לכולכם.
מירב בן ארי: העשרתם אחד את השני אבל גם את הוועדה.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לכם שבדקתי בהיסטוריה של ועדת החינוך וישיבת הוועדה האחרונה שראיתי על השין-שיים הייתה בשנת 2014.
מירב בן ארי: אי אפשר שמפעל כזה ציוני עצום לא מקבל אפילו את השיח המרתק שהיה כאן בין הארגונים.
מירב בן ארי: שמענו אפילו את גיא שדיבר על הרשות ביחד עם התנועות, כמובן את משרד החינוך ואת משרד הביטחון והחיבורים כאן מאוד חשובים.
מירב בן ארי: יש כמה מסקנות שאנחנו ניקח.
מירב בן ארי: ראשית, שאול, אתה נמצא אתנו הרבה זמן בוועדת החינוך, קח את המחקר ותכיר אותו.
מירב בן ארי: אנחנו בדיוק עכשיו בדיונים של התקציב וחשוב שזה יהיה בפניך.
מירב בן ארי: אם אתם מכירים, הם חייבים להכיר.
<קריאה: אורי שיינין מכיר אותו.
<שאול קירשנבום: אין בעיה.
מירב בן ארי: דני, אם אתה רוצה להוסיף משהו, תוסיף.
<דני רוזנר: אני יכול להתייחס לכמה דברים שעלו.
מירב בן ארי: תוסיף את זה לסיכום כי אני חייבת לסיים את הישיבה.
מירב בן ארי: אני מסכמת אתך שלגבי המסקנות של הוועדה שהוגשו ב-2015 לשר ושמענו כאן שהוא מקבל את ההמלצות, אנחנו רוצים להוציא את הדוח הזה ולכן אני אפנה לשר הביטחון לבקש את החתימה שלו על הדוח כדי שיחליט להוציא או לא להוציא.
מירב בן ארי: עכשיו יש לי שם את סגן שר הביטחון שהוא מאותה מפלגה של בנט וקצת יותר קל לי, אני מודה, מאשר בסיבוב הקודם.
<דני רוזנר: רציתי להתייחס לכמה דברים שעלו במהלך הדיון.
<דני רוזנר: קודם כל, אנחנו בתהליך תיקון תקנה.
<דני רוזנר: לאור זה שהכסף גדל, צריך להתאים את התקנה למימון החדש.
<דני רוזנר: בעצם יהיו שם כמה מרכיבים משמעותיים שעלו כאן
<דני רוזנר: כאשר האחד הוא הסבסוד לחבר'ה מסוציו אקונומי מרקע נמוך, השני, היבטים של מדידה והערכה.
מירב בן ארי: כשאנחנו מדברים על סבסוד, אנחנו מדברים על אותה קרן מלגות?
<דני רוזנר: זאת לא קרן מלגות.
<דני רוזנר: זה סבסוד.
<דני רוזנר: זה בעצם פר אותו חניך.
<דני רוזנר: הארגון יוכל לסייע לו יותר.
<אירית ברוק: זה בנוסף לקרן המלגות.
<דני רוזנר: דבר השני הוא היבטים של מדידה והערכה שיתאפשר לארגונים ללוות את הפעולה שלהם.
<יוסי מלכה: זה המשרד עושה?
<דני רוזנר: הארגון יוכל לבצע מדידה והערכה לתחומים שמעניינים אותו בנושא שנת השירות.
<דני רוזנר: על מחקר רמ"ה דיברנו ואני שם אותו בצד.
<דני רוזנר: בתוך התקציב תהיה יכולת לממן מחקרים.
<נפתלי דרעי: דרך אגב, אנחנו לא כל כך מסכימים עם מה שאמרת עכשיו.
<נפתלי דרעי: הסכום שאתם הולכים להקדיש לזה הוא גבוה מדי ויש לי הצעות הרבה יותר זולות.
מירב בן ארי: אתם תדברו ביניכם.
<דני רוזנר: אני אומר כקריאת כיוון.
<דני רוזנר: הסיפור של הכנסת הלמידה פנימה.
<דני רוזנר: אנחנו כן חושבים שנכון שבמהלך השבוע יוקדש גם זמן ללמידה.
<דני רוזנר: רוב הכסף הוא להגברת הליווי.
<דני רוזנר: זאת אומרת, מהו יחס החניכה פר כמה שין-שינים יש לך ואיזה היקפי משרות.
מירב בן ארי: אני רוצה להכניס גם את מה שגיא אמר לגבי הרשויות.
<דני רוזנר: תכף אני אדבר על זה.
מירב בן ארי: אני ראיתי משהו אחר ברשות שלי, אבל נאמרו כאן דברים.
<חביבה סלומון: לגבי הרשויות, גיא, אולי בפתח תקווה אנחנו שומעים על רשות כזו.
מירב בן ארי: היו כאן הנהונים, כך שהוא לא לבד.
<קריאה: בהרבה מאוד תנועות וארגונים, ברגע שמקבלים את התקציב מהתקנה, הם דואגים לממן את הדירה, ברוב הרשויות.
מירב בן ארי: לא על זה דיברנו.
מירב בן ארי: זה מעבר לזה אבל בסדר, הנקודה שלי כאן ברורה.
<דני רוזנר: עוד שלוש נקודות.
<דני רוזנר: אני חושב שמה שחביבה הציגה על הדח"שים הוא מהלך מבורך אבל הוא צריך להיות מלווה בהגברת השיווק אבל אסור לנו לייצר עוד ילדים מתוסכלים.
מירב בן ארי: זה מה שאמרתי למועצת התלמידים.
<דני רוזנר: השיווק צריך להיות מאוד ממוקד.
מירב בן ארי: גם נפתלי דיבר על זה.
<דני רוזנר: השיווק צריך להיות מאוד ממוקד על אותם אזורים.
<דני רוזנר: מהצד השני של הדברים, אסור לנו לשפוך את התינוק עם המים.
<דני רוזנר: זה אפיק הגשמה של חבר'ה מעולים, זאת תשתית הדרכתית, בעיקר בתנועות הנוער אבל גם במקומות אחרים, שמחזיקה אלפי ומאות אלפי ילדים שמשתתפים בפעילות ואם נעשה הסטה מהירה מדי, אנחנו יכולים להפיל את כל הפירמידה הזאת וגם מזה צריך להיזהר.
<דני רוזנר: הדבר האחרון, לגבי מה שאמר גיא.
<דני רוזנר: אני לא מצליח להבין את זה.
<דני רוזנר: ילד בצופים בפתח תקווה, מבחינתי הוא ילד ברשות המקומית בפתח תקווה.
<דני רוזנר: אותו דבר אם הוא ב"אחרי", אותו דבר או הוא ב-איגי, אותו דבר אם הוא בנוער העובד והלומד.
<דני רוזנר: לכן אני לא מצליח להבין למה כאשר תנועה באה ואומרת שהיא צריכה שין-שינים ודירות כדי שיחזיקו את סניף הצופים, זה פתאום לא נחשב של הרשות.
<דני רוזנר: הם ילדי הרשות לכל דבר ועניין.
<דני רוזנר: אני מאוד לא מקבל את הגישה הזאת.
מירב בן ארי: אני רוצה לבקש עוד משהו אחד.
מירב בן ארי: בישיבות הבאות, אם מביאים נתונים מספריים, בבקשה לבוא עם איזשהו דף או גרף.
מירב בן ארי: אני מבקשת לקבל גם את הנתונים שלך וגם של משרד הביטחון.
מירב בן ארי: זה גם חשוב שנפיץ לאנשים שמגיעים באופן קבוע כי היום רשמתי אבל אני רוצה שהם יהיו לפנינו.
מירב בן ארי: אני אתכם בתהליך הזה של הגדלת התקצוב לשנת השירות.
מירב בן ארי: אני הבטחתי את זה ואנחנו נמשיך ללוות.
מירב בן ארי: לא תהיה יותר התמודדות שלכם לבד מול משרד הביטחון ומשרד החינוך.
מירב בן ארי: הבטחתי ואני מחויבת לשנת השירות.
מירב בן ארי: אני רוצה להוסיף לפרוטוקול את הנושא של הילדים עם הצרכים המיוחדים, גם את העניין של החמישה מיליון שקלים עליהם דובר וגם את נושא השין-שינים בתוך בתי הספר.
מירב בן ארי: אני מאוד מודה לכולכם שהגעתם.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את הדיון.
יעקב מרגי: הנושא – השבתת לימודים צפויה בביה"ס נתיבות משה בקרית שמואל-חיפה.
יעקב מרגי: רבותי, אני אומר לכם, בדרך כלל בנושאים כאובים, מוזנחים, אני עולה לדציבלים גבוהים כבר במשפט השני.
יעקב מרגי: אז הנה, אני מודיע לכם – הפעם אני הולך להיות הכי שלו שבעולם, למרות המצוקה.
יעקב מרגי: הסוגיה הזו עולה על שולחני מאז שאני בוועדת החינוך – מזה שנה וחצי.
יעקב מרגי: זה עולה ועולה, ויש התכתבויות עם עירית חיפה.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר לכם מה חשבתי ומה אני חושב על התגובות של עירית חיפה למכתבי, אבל זה יידון, זה לא שאני אדלג על זה.
יעקב מרגי: לא הסכמנו.
יעקב מרגי: ראש העיר הגיע אלי לפגישה, וחשבתי שפותחים דף חדש, אני לא אקח את ראש העיר כאובייקט, אבל הגישה של עירית חיפה לילדים בעיר שלה, תושבי עירה, שהוריהם בחרו מסגרות חינוך כאלה ואחרות היא הסתכלות שונה, לא שוויונית, הייתי אומר אף – פוגענית.
יעקב מרגי: הייתי מצפה מראש עיר ותיק, שהיה גם יו"ר ועדת הפנים בכנסת שיסתכל אחרת על הסוגיה הזו.
יעקב מרגי: אני רוצה לומר בהסתייגות שכנראה באותו יום הוא לא שם לב בדיוק על מה הוא חותם, כשהכתיבו לו את המכתב.
יעקב מרגי: הוא לא נתן את כובד משקלו לומר שבית הספר של החינוך העצמאי – נכון, של החינוך העצמאי הוא לא בתחום אחריותו.
יעקב מרגי: הוא לא אחראי לחינוך כ-370 ילד - - -
<קריאות: 420.
יעקב מרגי: אז אני אומר לכם, לא בתחום אחריותו.
יעקב מרגי: אז ניסיתי לתהות – על מה הוא מסתמך?
יעקב מרגי: הוא לא ראש עיר חדש.
יעקב מרגי: ובי"ת- מי הוא מצפה שיחנך את הילדים האלה, יממן את החינוך?
יעקב מרגי: להורים האלה עומדת גם הזכות לחלק את הארנונה?
יעקב מרגי: זה לא בתחום אחריותו?
יעקב מרגי: היה אצלי, ביקש סליחה, חשבתי שהולך משהו להשתנות.
יעקב מרגי: אבל במכתב השני – שוב, אותה תשובה.
יעקב מרגי: חמור מכך, אחת התגובות הלא פורמליות של עירית חיפה בניסיון להביא אותם לדיון היא: זה לא שייך לנו, רוב התלמידים בכלל לא מחיפה.
יעקב מרגי: רבותי, אומרים לי ש-304 תלמידים מתוך מצבת התלמידים של בית הספר הם תושבי העיר חיפה, אלא אם כן ראש העיר מתמרד על כך ורוצה כבר להיפטר משכונת קרית שמואל, למרות שמוניציפאלית היא לא הופרדה, הוא כבר מבחינתו, דה פקטו מנהל הפרדה טוטאלית.
יעקב מרגי: אדראבא, שישחרר אותה כבר, יכול להיות שאם ניקח את קרית שמואל לקריות יקבלו אותה בזרועות פתוחות ולא בראיה מתנשאת, ראיה מפלה בצורה פוגענית.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, שר הדתות רצה להגיע, הוא התנצל, הוא מלווה אתכם, והוא בכלל תושב הקריה.
יעקב מרגי: מגיע לו מזל טוב, הוא עבר לגור בקרית שמואל.
יעקב מרגי: וגם ירון מזוז, סגן השר להגנת הסביבה דיבר אתי אתמול בלילה וחשוב לו הנושא.
יעקב מרגי: אין ספק שיש רוח גבית מהם, אבל גם בלעדיהם נמשיך לנהל את זה.
יעקב מרגי: תנו לי לעקוץ, קצת, חברי, החרדים לראשונה יש נוכחות כזו מכובדת של חברים חרדים בדיון של ועדת החינוך.
יעקב מרגי: אמרתי שאם הפעם הייתי מוצא את עצמי לבד זה היה הדיון האחרון שהייתי מקיים אצלי בוועדה על נושא המגזר החרדי.
יעקב מרגי: אורי מקלב מדי פעם, ומוזס.
אורי מקלב: אנחנו, בכל אופן, משתתפים בכל הדיונים.
יעקב מרגי: מקבל את ההבהרה.
משה גפני: אדוני יושב ראש הוועדה, חברי הכנסת.
משה גפני: נציגי בית הספר, מנהל בית הספר, נציגי עירית חיפה.
משה גפני: אל"ף, אני מודה על קיום הדיון המשמעותי הזה.
משה גפני: אני נאלץ לצאת ואני מתנצל, יש לי פגישה עם שר האוצר שאי אפשר לדחות אותה, למרות שביקשתי, בגלל הדיון הזה, לדחות, אבל נאמר לי שאי אפשר.
משה גפני: לכן אני אאלץ לצאת.
משה גפני: הדיון הזה הוא דיון חשוב, ובכלל – לדמותה של מדינת ישראל.
משה גפני: האם יכול להיות מצב כזה כן או לא, והמצב הוא כזה – אני מלווה את בית הספר כבר שנים, וגם חבריי.
משה גפני: פשוט, אי אפשר לראות את המצב הזה.
משה גפני: אי אפשר להאמין שבישראל בשנת 2016 יש מציאות כזו.
משה גפני: מציאות של תלמידים שלומדים מתחת לאדמה, במצבים שאי אפשר אפילו לתאר אותם, אני לא מכיר את הדבר הזה.
משה גפני: איך קרה דבר כזה?
משה גפני: אני זוכר את עמרם מצנע בהיותו ראש עירית חיפה.
משה גפני: הייתי אצלו.
משה גפני: הוא הקצה קרקע לבית הספר, אפשר היה לבנות שם בית ספר.
משה גפני: משרד החינוך ודאי היה נרתם לעניין הזה, כי משרד החינוך לא עומד בצד כאשר מדובר על כמה מאות תלמידים שאין להם מקום ללמוד, קורת גג.
משה גפני: המציאות הזו היתה מציאות שאי אפשר לתאר אותה, ולכן עמרם מצנע - - -
יעקב מרגי: הבנתי שהממוצע הוא 2 מ' לתלמיד.
<קריאה: 1,4.
משה גפני: צריך לראות את זה בעיניים כי מדובר על משהו הזוי לחלוטין.
משה גפני: לאחר מכן, כשעמרם מצנע עזב ועבר לירוחם נכנס יונה יהב, שאני עבדתי אתו יחד בכנסת.
משה גפני: הוא היה חבר כנסת מעולה, וכפי שאמרת, הוא נכנס, ביטל את ההקצאה הזו, אין יותר טיפול בעניין של בית הספר הזה מבחינת העיריה.
משה גפני: היא כן מקצה, לכל מיני פרויקטים אחרים.
משה גפני: יונה יהב לא מתכוון לוותר על קרית שמואל.
משה גפני: אם הוא היה מוותר – היה בסדר.
משה גפני: זה היה עובר לאיזה מקום אחר בקריות ובזה היה נגמר העניין, היו נכנסים לשגרה כפי שזה קיים בכל המדינה, בכל הרשויות.
משה גפני: הוא לא מתכוון לוותר.
משה גפני: הוא מקצה שם, נדמה לי שלאחרונה הוא הקצה שם מגרש שלישי להקמת מתנ"ס, שכמובן שלא שייך לציבור החרדי, את הציבור החרדי הוא בכלל לא אוהב, בכלל.
משה גפני: ולכן זה נגזרת של העניין הזה שלא נוגעים בכלל בבית הספר הזה, ובבית הספר הזה - שילדים יסבלו, שיהיו חולים, שלא יוכלו ללמוד, שלא יקרה שום דבר, העיקר שתבוא לידי ביטוי השנאה שלו – הוא והשותפים שלו.
משה גפני: אני נמצא 27 שנים בכנסת.
משה גפני: הייתי בבתי ספר שמצבם קשה.
משה גפני: הייתי בבתי ספר שמצבם הפיזי לא בסדר.
משה גפני: הייתי בהרבה מאוד מקומות.
משה גפני: לא ראיתי דבר כזה.
משה גפני: אני לא מבין איך האיש ישן בלילה.
משה גפני: מה, הוא לא מעלה על דעתו שהילדה הזו בת ה-7 שנמצאת מתחת לאדמה בחדר צפוף שאי אפשר לתאר אותו – מה, אין לו לב?
משה גפני: אין לו איזה רגש?
משה גפני: בסדר, אז חרדים, אבל בכל אופן – תושבי העיר.
משה גפני: לא ראיתי מעודי דבר כזה.
משה גפני: וכמה שבאתי והתחננתי, כמו חברי – ביקשנו ממנו, אמרנו לו – כל תנאי שתתנה אנחנו מסכימים, המנהל מסכים, תגיד כל מה שאתה רוצה.
משה גפני: תן לפחות - - - עמדו שם גם מבנים ריקים שהוא לא נתן אותם.
משה גפני: אמרנו – תקצה קרקע, נילחם בכל הכוח במשרד החינוך שיקצה כמה שיותר מהר והיו מקצים.
משה גפני: והיתה לנו הסכמה לעניין הזה.
משה גפני: בשום פנים ואופן.
משה גפני: המציאות הזו של בית הספר בקרית שמואל היא כתם על החברה הישראלית, הוא כתם על חיפה, הוא כתם על העם היהודי.
משה גפני: איפה ראינו דבר כזה, באיזה מקום בעולם?
משה גפני: איפה ראינו שילדים יהודים לומדים במצב כזה – בלוב?
משה גפני: בעיראק?
משה גפני: שלא לדבר על ארצות הברית, קנדה ואירופה.
משה גפני: איפה נשמע בעולם דבר כזה?
משה גפני: אנחנו עומדים וגרוננו ניחר.
משה גפני: מדברים כל הזמן על התופעה הזו, וכלום – אדישות מוחלטת.
משה גפני: יונה יהב חושב שהוא אולי יפריד בין החרדים בעניין הזה.
משה גפני: הוא לא מכיר את הציבור החרדי.
משה גפני: הוא פשוט, בעניין הזה – טועה.
משה גפני: הוא חושב שאם הוא ישים היום מודעות על החוף השקט ב "המבשר" וב "המודיע" אז זה יעזור למישהו במשהו.
משה גפני: יש פה מישהו בחדר שהוא האבא של הרעיון הנחמד הזה.
משה גפני: באמת, זה יעזור?
משה גפני: קודם כל שיפסיק את צו ההפסקה שהוא נתן לחסידי בעלז, על בית ספר שהם קנו במיטב כספם.
משה גפני: קודם כל ששם הוא יפסיק.
משה גפני: כולנו מכירים אותו.
משה גפני: הוא היה אצלי ואמרתי לו – היינו חברים, באמת.
משה גפני: עבדנו יחד.
משה גפני: הייתי נוסע אליו, הוא היה בא לפה, אלי.
משה גפני: אמרתי לו רק לאחרונה- אל תהיה יותר מדי טוב, תהיה נורמלי.
משה גפני: כמו כל ראש עיר במדינת ישראל.
משה גפני: יש לנו רשימה ארוכה של ראשי עיר שהם טובים אתנו, ממש.
משה גפני: יש כאלה שהם פחות טובים.
משה גפני: אמרתי לו – תהיה בינוני, תהיה כמו האחרים.
משה גפני: שום דבר.
משה גפני: יש בית ספר בנווה שאנן, הוא שולח אותו לחליסה, משהו דומה.
משה גפני: בשום אופן הם לא ילמדו בנווה שאנן.
משה גפני: יש בית ספר של בעלז שהם רכשו את הבניין שם.
משה גפני: הוא מוציא להם צו הפסקת עבודה עוד לפני שהם התחילו לעבוד, בכלל, על סידורים פנימיים שהם רוצים לעשות בבניין הזה.
משה גפני: ועולה על כולנה קרית שמואל.
משה גפני: ילדים יהודים ב-2016, במדינה יהודית, נמצאים במצב - - - אני לא רוצה להביא דוגמאות מהעבר, אבל כל אחד מאתנו שקורא את ההיסטוריה של העם היהודי ורואה את מה שהיה, גם בסיפורים שאנחנו לומדים אותם וגם בתמונות שאנחנו רואים – זה מזכיר לנו את קרית שמואל.
משה גפני: זה מזכיר לנו את יונה יהב, וזה מזכיר לנו את משתפי הפעולה.
משה גפני: תודה רבה, אני מתנצל.
יעקב מרגי: רבותי, הדברים מדברים בעד עצמם, אבל אני רוצה לשמוע מכלי ראשון את מנהל בית הספר, איך הוא מתמודד עם הסוגיה הזו.
יעקב מרגי: אני אתן לך לתאר את המצב, למרות שזה לא העיקר.
יעקב מרגי: אני רוצה לדעת באיזה פעולות נקטת מול העיריה כשלא נענית.
יעקב מרגי: תיאור מצב, אני אתן לך – תאר לנו.
<יוסף רוזנברג: דפנה ארביב היא יושבת ראש ועד ההורים שכרגע מנהלת את המאבק.
<דפנה ארביב: (מוצגת מצגת) כפי שאתם רואים – זה המבנה.
<דפנה ארביב: במקור זה בעצם בית כנסת שנבנה, זה היה אמור להיות ישיבה.
<דפנה ארביב: אכלסו אותה לפני 16 שנה שתי כיתות א'.
<דפנה ארביב: מאז קיווינו שכן יתנו לנו מבנה, אבל עד היום זה רק חלום.
<דפנה ארביב: קיימנו בשבוע שעבר הפגנה מול עירית חיפה אז יש לנו כאן כמה תמונות מההפגנה.
<דפנה ארביב: מה שחשוב הוא התמונה שיש פה - עזרת הנשים של בית הכנסת שהוסבה לכיתה.
<דפנה ארביב: זו כיתת המרתף.
<דפנה ארביב: שימו לב לחלון למעלה, ויש שם 22 תלמידות.
<דפנה ארביב: שם ניהלנו את הישיבות.
<דפנה ארביב: כשנכבה המזגן פשוט נחנקנו.
<דפנה ארביב: היו כמה הורים שמשש נחנקו, לא יכלו לשבת דקה שם.
<דפנה ארביב: הבת שלי עולה שלוש קומות לקארוואן שנמצא על הגג.
<דפנה ארביב: זה גג.
<דפנה ארביב: תבינו שכאשר היא צריכה לרדת שלוש קומות כדי להגיע לשירותים, איזו חוויה טראומטית היא עוברת.
<דפנה ארביב: אני לא רוצה לאר לכם מה שהיא עברה בשלושת החודשים האלה.
<דפנה ארביב: מחוץ לבית הספר במרחק של 100 מ' יש שם איזה מבנה שהיה מחסן של חנות ליד – איכשהו בית הספר הצליח להסב אותו לכיתה.
<דפנה ארביב: הבת הגדולה שלי לומדת פה, בכיתה ו'.
יעקב מרגי: וזה עונה על תנאי הרישיון, אני מבין.
<דפנה ארביב: תראו את הצפיפות, מצד ימין.
<דפנה ארביב: זו פשוט מבואה.
<דפנה ארביב: אין חצר, זו מבואה, יש שם 200 בנות והצליחו לעמוד שם 45.
<דפנה ארביב: הן יוצאות רק כדי לעמוד ולקבל קצת קרני שמש כי הן לומדות במרתפים.
<דפנה ארביב: הבת שלי, שלומדת על הגג אומרת – אני רצה בהפסקה ראשונה לתפוס את המקום שלי, שלא יתפסו לי את המקום, כדי לקבל קצת שמש.
<דפנה ארביב: משחקים אין שם, חצר אין שם – רק לעמוד בשמש ולחלץ קצת איברים.
<דפנה ארביב: זו הכתה כפי שהיא נראית מבפנים, כיתת המחסן.
<דפנה ארביב: מאוד מאוד קטנה.
<דפנה ארביב: שימו לב, יש לנו מדרגות בכניסה ואיזשהו לוח מאולתר.
<דפנה ארביב: זו ברירת המחדל, אין לנו פשוט איפה ללמוד.
<דפנה ארביב: כאן זה הגג.
<דפנה ארביב: זה מסדרון הצר שנמצא בין הכיתות – מטר.
<דפנה ארביב: שתבינו, הבניין שבנו עכשיו לבית ספר אהרון הרא"ה, במסדרון שלו אפשר לעשות אירוע.
<דפנה ארביב: תראו איזה מסדרון צר ומשחקים פה במטקות, אין להם פשוט איפה לשחק.
<דפנה ארביב: תסתכלו עכשיו פה – הילדים עומדים בתורנות בשירותים שבמשתנה הציבורית שבבית הספר.
<דפנה ארביב: שעירית חיפה תסתכלי.
<דפנה ארביב: הילד שלי פה מצולם והילד של נוגה מצולם ושאלתי אותו – תגיד לי, זה אמיתי?
<דפנה ארביב: עומדים בתור לשחק במשתנה של בית הספר.
<דפנה ארביב: אין להם איפה לשחק, אין להם.
<דפנה ארביב: יש פה גן ילדים שבקומת הקרקע יש 100 ילדי גן שנכנסים לתוך המבנה הזה.
<דפנה ארביב: תוסיפו גם א ה-420 האלה.
<דפנה ארביב: לקחו מהם את החצר היחידה שיש – מוצב שם קראוואן שגם שם לומדת כיתה.
<דפנה ארביב: עירבנו גם את המועצה לשלום הילד שהזמינו את קצין הבטיחות שעשה שם בדיקה, אבל הם בודקים רק את הבטון.
<דפנה ארביב: מה שהוא כן אומר – שיש שם בעיה של מילוט ואם חס וחלילה יקרה אסון תהיה בעיה.
<דפנה ארביב: יונה יהב גם קיבל את זה ושום - - -אז תקני בטיחות זה לא בבית ספרנו.
<דפנה ארביב: יש פה דוח שמשרד הבריאות ערך לפני שבוע ימים.
<דפנה ארביב: הנתונים ממש מזעזעים.
<דפנה ארביב: הוא ממליץ לסגור שם 3 כיתות, את כיתות הקראוואנים.
<דפנה ארביב: אז אני שואלת אתכם עכשיו: איפה ישמו את 60 הבנות האלה.
<דפנה ארביב: יש כאן ילדה שכל הרצון שלה הוא לעלות לכיתה א', זה מה שהיא רוצה.
<דפנה ארביב: יש 40 בנות שרוצות לעלות לכיתה א' ואין להן איפה ללמוד.
<דפנה ארביב: יש עוד ילדים שרוצים ואין מקום, אז הם הולכים לחיפה, לקרית אתא, לעכו.
<דפנה ארביב: אני רוצה לספר לכם שלי יש תאומים שעלו פה לכיתה א', ילד אחד התקבל לכיתה, במלחמות, כי לא היה מקום, והילדה השנייה – לא היה מקום, פתחו שתי כיתות א' ועדיין לא היה מקום והיא נאלצה להישאר בגן.
<דפנה ארביב: תבינו מה זה להפריד תאומים.
<דפנה ארביב: אני לא צריכה לספר לכם איזה פצע זה שהיא סובלת ממנו עכשיו כשאחד שלה עוקף אותה.
<דפנה ארביב: הבן שלי עולה עכשיו לכיתה ג' והיא עולה לכיתה ב'.
<דפנה ארביב: היתה איזושהי יוזמה מצד ראש העיר לקבל איזושהי הקצאה, לתת איזה שטח קרוב לבית הספר, שזה בעצם טיפת חלב, להציב שם 3 מבנים יבילים.
<דפנה ארביב: עד שראינו קצת אור בקצה המנהרה הוא סגר את הברז, לא נפגש יותר עם ההורים.
<דפנה ארביב: פשוט, זה היה לפני הבחירות, ואחרי הבחירות כשהוא ראה שהוא כנראה לא קיבל מספיק קולות הוא החליט לא להיענות יותר.
<דפנה ארביב: אחת הטענות של ראש העיר – שתי טענות שאני לא יודעת מאיפה הוא לוקח אותן – שזו עמותה פרטית ובכלל לא בתחום אחריותו.
<יוסף רוזנברג: אני רק אמשיך מהנקודה שבה היא עצרה.
<יוסף רוזנברג: אני מנהל בית הספר, נכנסתי עכשיו לתפקיד, אז תמחלו לי שאני לא כל כך בקיא בדברים.
<יוסף רוזנברג: ב-2010 בזמן שהוא הקצה את המגרש, כשהיה מדור על הקצאת מגרש לכמה קראוואנים, החינוך העצמאי כבר הקציב לבנייה ולמבנה כחצי מיליון שקלים, כך הבנתי.
<יוסף רוזנברג: כל פעם שהדבר הגיע ליישום – מקלות בגלגלים מכיוון עירית חיפה.
<יוסף רוזנברג: כל פעם שזה התבשל עוד קצת- עוד פעם מקל ועוד פעם מקל.
<דפנה ארביב: זה גם לא היה פותר את הבעיה.
<דפנה ארביב: חצר לא תהיה שם.
<יוסף רוזנברג: זה היה פותר לשלוש כיתות.
<חנה קושילביץ: ההתכתבויות שלנו עם יונה יהב נעשו בעבר.
<חנה קושילביץ: פנינו גם לעורכי דין כדי להסביר את מה שאנחנו דורשים.
<חנה קושילביץ: אנחנו לא יכולים, באמת, באמת, לשלוח את הילדים שלנו למקום שמסכן אותם.
<חנה קושילביץ: הצפיפות היא איומה.
<חנה קושילביץ: 850 מ' שבהם יש 400 איש – זה מסוכן, זה מהווה סכנה - - -
יעקב מרגי: כנראה הם בנו על זה שלא תשלחו את הילדים ואז לא תהיה בעיה.
<חנה קושילביץ: אין מה לעשות.
<חנה קושילביץ: הילודה בקרית שמואל גדלה, ברוך ה'.
<חנה קושילביץ: יש פה משפחות עם 6 או 7 ילדים בבית אחד.
<חנה קושילביץ: אין מה לעשות, זו האוכלוסייה, זה המצב הנתון.
<חנה קושילביץ: אי אפשר לשלוח ילד אחד לעכו, אחד לקרית אתא ואחד לקרית שמואל.
<חנה קושילביץ: אי אפשר להפריד ילדים במשפחה, הם צריכים להיות באותו בית ספר.
<חנה קושילביץ: אם הוא ראש עיר של חיפה וקרית שמואל שייכת לחיפה, הוא צריך לספק לנו את הצרכים שלנו.
יעקב אשר: אנחנו מכירים שיש ברחבי הארץ לפעמים מצוקות.
יעקב אשר: יש מצוקות אובייקטיביות.
יעקב אשר: יש ערים שיש בהן חוסר בשטחי ציבור, יש ערים שהמצב הסוציו-אקונומי נמוך, שהתקציבים הם קשים, ואתה יכול לראות את זה כשאתה נמצא בסיור בעיר.
יעקב אשר: אתה יכול למצוא חתך רוחב שבו ישנם בתי ספר שהם במצב סביר, ישנם כאלה שהם במצב מצוין, וישנם כאלה במצב גרוע ביותר.