GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מריל וייסמן: זה קצת מן הדברים שאנחנו עושים, אנחנו ארגון שפועל בצורה מאד משמעותית.
<מריל וייסמן: ללא המימון והמנהיגות של קהילת יהדות צפון אמריקה, לא היינו יכולים לעשות את מה שאנחנו עושים.
יעקב מרגי: דיונים כאלה, הערך המוסף שלהם הוא לדורות הצעירים, קודם כל.
יעקב מרגי: לא תמיד אתה נולד למציאות כזו, זה לא מובן מאליו, אלה אנשים עם חזון והשקעה רבת שנים של אנשים טובים, שחשוב שייאמר וחשוב שגם יירשם וייוודע גם לדורות הבאים.
יעקב מרגי: התודה והברכה.
יעקב מרגי: אנחנו נקפוץ לאיחוד הקהילות היהודית של צפון אמריקה, בבקשה.
<דני ווזנר: תודה רבה.
<דני ווזנר: שמי דני ווזנר, היום אנחנו נקראים הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, אנחנו ארגון הגג של 151 פדרציות יהודיות.
<דני ווזנר: יש בכל קהילה יהודית בארצות הברית וגם בקנדה פדרציה יהודית, היא הגוף המרכזי בקהילה, אז אנחנו מייצגים את כל ה-151 ובנוסף, עוד 350 קהילות קטנות.
<דני ווזנר: אנחנו הארגון היהודי הכי גדול בארצות הברית, אנחנו מגייסים כמיליארד דולר בשנה ואנחנו מייצגים את יהדות צפון אמריקה, שיהדות צפון אמריקה, היא בערך 40% מיהדות העולם.
<דני ווזנר: בישראל יש עוד 40% זאת אומרת שאנחנו בסך הכול 80% מיהדות העולם – ארצות הברית ומדינת ישראל.
<דני ווזנר: זה כמעט כל היהודים בעולם.
יעקב מרגי: יש עוד עשרה שבטים שלא התגלו.
<דני ווזנר: נכון, אני מדבר על שני השבטים.
יעקב מרגי: יש כאלה שיש להם סיוטי לילה, לך תדע מאיפה הם יבואו.
<דני ווזנר: אני מדבר על 80% משני השבטים.
<דני ווזנר: אנחנו כמובן, יהדות צפון אמריקה והפדרציות היהודיות, אנחנו עמדנו ליד מדינת ישראל מאז ומעולם, אפילו לפני הקמת המדינה ותמיד היינו מוכנים לעשות ולתת מה שצריך באותה שעה.
<דני ווזנר: כעת אנחנו שולחים כ- 250 מיליון דולר השנה, בעיקר לסוכנות היהודית ולג'וינט ונושא החינוך תמיד עמד במרכז הדברים.
<דני ווזנר: כבר ב-1963 הקמנו את מה שנקרא Israel Education Fund, שבנתה מוסדות ובניינים, כ-1,200 מוסדות כאלה בכל רחבי הארץ.
<דני ווזנר: גני ילדים, מתנ"סים, בתי ספר, מכללות, מרכזי נוער שעד היום פועלים ועומדים.
<דני ווזנר: נותנים גם דרך ה- IEF מלגות לסטודנטים וכפי שאמרתי, הרבה מהכסף הולך לסוכנות וכבר דיברו על התכניות החשובות של הסוכנות בהקשר של חינוך כמו "פותחים עתיד", גם יש רשת עולמית של "בתי ספר תאומים".
<דני ווזנר: בג'וינט יש תכנית "אשלים" שגם עובדת עם נוער בסיכון, יש תכנית PACT של הג'וינט, שעובדת עם הורים וילדים של משפחות אתיופיות וגם דיברו על הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל, ה-ENP, ששם יותר מ-3,000 בני נוער אתיופי מקבלים עזרה ותמיכה ומנטורים לגבי שיעורי בית ודברים כאלה.
<דני ווזנר: רציתי להוסיף, אני פעם קראתי איזשהו מאמר על פגישה שהתקיימה בשנות ה-50 בין ראשי הקהילה היהודית בצפון אמריקה לממשלת ישראל, זה היה עם דוד בן גוריון וכל מיני אנשים.
<דני ווזנר: אחד מהדברים שאני זוכר, כתוב שם, שהם דיברו, כל אחד, כל הפגישה, ביידיש, כל אחד היה יכול להבין את השני.
<דני ווזנר: היום, גם שם וגם פה, לא מדברים כל כך יידיש ולמרות שכמעט כולם מדברים אנגלית, אין בדיוק שפה היום, כמו שהפרופ' דיבר וזה לפעמים קצת קשה וקצת לא מבינים אחד את השני.
<דני ווזנר: אנחנו, בפדרציות היהודיות, מנסים גם לבנות איזשהו גשר, יש לנו משרד גדול פה בארץ, המשרד הראשי שלנו הוא כמובן בניו יורק אבל יש לנו כארבעים איש שיושבים פה, מדברים – אולי עם מבטא אבל מדברים עברית ומנסים לבנות את הגשרים האלה ובעזרת השם נצליח.
<דני ווזנר: תודה.
יעקב מרגי: אתה יודע, הפטנט הזה הוא פטנט יהודי, שיש מי שנמצא רחוק, שולח את מה שנקרא פילנתרופיה ויש את מי שעושה את העבודה, אלה יששכר וזבולון, זה הסכם אז אנחנו היום אומרים תודה לקהילות היהודיות אבל, זה היה הכלי לעזור לאנשי החזון והמעש כאן בארץ, ביחד, לפעמים אנחנו שוכחים את ה'ביחד' ושהזכויות הן זהות.
יעקב מרגי: הן זהות כי זה בלי זה לא יוכל להתקיים, לכן יששכר וזבולון, זה היה ההסכם כמו שכתוב שם, "ישמח זבולון בצאתך" – הוא היה יוצא לחוף ימים, באניות, למסחר, "ויששכר באוהליך" זה הסכם ברית ואני חושב שזו ברית בין מדינת ישראל לקהילות היהודיות.
יעקב מרגי: חבר הכנסת לשעבר דר' שמעון אוחיון.
שמעון אוחיון: תודה רבה לך, תודה אדוני היושב ראש על היוזמה, זה באמת רעיון חשוב מאוד, לעניין של הכרת הטוב.
שמעון אוחיון: יהדות ארצות הברית על כל קהילותיה, זה לא רק העניין של הנושא החינוכי, אלא זה משהו רב-מערכתי.
שמעון אוחיון: אם אני אציין את אייפא"ק ואת העבודה הנפלאה שלהם, אני אציין את ADL, הליגה נגד השמצה, ועוד גופים אחרים שעושים מלאכה נאמנה בשביל מדינת ישראל ועם ישראל.
שמעון אוחיון: בנוסף, כמובן, למערכות חינוך וכבר הוזכר העניין הזה, בלי לציין ובלי לגשת לפירוט, אנחנו מכירים גם בעולם החינוך מוסדות רבים, רשתות כמו רשת "אמית", שהיא אמריקאית, היום אנשים לא מכירים אבל היא רשת אמריקאית, רשת חינוך שעוסקת בכל רחבי הארץ עם בתי ספר תיכוניים, כמו גם "ויצו", "הדסה", "אמונה" וגופים אחרים אבל, אני רוצה לציין במיוחד מקום שממנו אני בא, אוניברסיטת בר אילן, זו אוניברסיטה אמריקאית לכל דבר בתחילת דרכה.
שמעון אוחיון: היא נוסדה על ידי אמריקאים - - -
יעקב מרגי: הייתה בדיחה, למה בוגרות התיכונים מבאר שבע נוסעות לבר אילן?
יעקב מרגי: והלוא זה להוציא BA אבל BA זה "בעל אמריקאי".
שמעון אוחיון: אבל הרעיון היה באמת של יהדות ארצות הברית ובנו אוניברסיטה שהתנהלה, בראשית דרכה, כאוניברסיטה אמריקאית, עם הקרדיט, ארבע שנות לימוד, כמו בכל מקום, הצוות, הסגל, הכול, המימון, לקח זמן עד שהדברים עברו לממשלת ישראל אבל, העניין הזה של אוניברסיטה שבאה להביא גם רעיון חדש, של "תורה ומדע" שגם צבור דתי, גם יוצא ישיבות ובעל חינוך דתי, יבוא אל האקדמיה ויתחבר אל האקדמיה ויחקור ויעשה בנושא הזה, כמובן כמו בכל אוניברסיטה.
שמעון אוחיון: זה רעיון כביר שיהדות ארצות הברית, בין היתר, תרמה לו.
שמעון אוחיון: אני רוצה לומר דבר אחד.
שמעון אוחיון: אני מעריך את התרומות החינוכיות ובוודאי את קרן רודרמן, כדאי להזכיר, אחד הדברים היפים, אפילו בשילוב אנשים חריגים, ילדים חריגים, רודרמן גם פה מובילה באותה מתכונת שהיא מקיימת בארצות הברית, גם כאן, במדינת ישראל.
שמעון אוחיון: יש מערכות רבות - - -
יעקב מרגי: בזו הוועדה, לא ילדים חריגים אלא ילדים עם צרכים מיוחדים.
שמעון אוחיון: עם צרכים מיוחדים, תודה, בסדר, נכון.
שמעון אוחיון: אני מקבל את התיקון, הוא במקום.
שמעון אוחיון: הדבר המרכזי, אולי, שמטריד אותי ואני פונה אליך, אדוני היושב ראש, גם השמענו את זה כמה וכמה פעמים, הוא שיהדות ארצות הברית במערכת החינוכית, בתשתית הבסיסית שלה, יש לה בעיה והיא מתמודדת עם התבוללות קשה מאד.
שמעון אוחיון: אני מעריך את "תגלית", אני מעריך את כל התכניות הללו אבל התשתית היא עדיין בעייתית והיא צריכה להתמודד.
שמעון אוחיון: אולי הגיע הזמן שמדינת ישראל – ואני לא הראשון שאומר זאת, מדינת ישראל אולי צריכה להשקיע משאבים רציניים בהקמת תשתית חינוכית בסיסית גם בארצות הברית, כדי לשמור על הקהילה הזאת, כדי לשמור.
שמעון אוחיון: אני מכיר את הנושא של "תגלית" והתכניות החד שנתיות, גם חקרתי אותן, אני מכיר את ההשפעה שלהן אבל הן 'טיפה בים'.
שמעון אוחיון: יש לנו בעיה רצינית ואולי הגיעה השעה שמדינת ישראל תשקיע משאבים רציניים במושגים של מיליארדים, כדי לתרום גם לאותה קהילה שתרמה לנו הרבה מאד.
יעקב מרגי: תודה, אני שמח שנגעת בנקודה הזו, מבחינתי זו 'התפרצות לדלת פתוחה'.
יעקב מרגי: בין 2009-2013 כיהנתי כשר לשירותי דת ובאה ההסתדרות הציונית וביקשה ממני להיות שותף באיזה מיזם.
יעקב מרגי: משרד הדתות הוא לא משרד כל כך גדול, השתתפתי במיזם משותף של 8 מיליון ₪ לפרויקט פילנתרופי של שני יהודים עשירים וטובים, של וולפסון ושל אלי אורן, בדרום אמריקה, ברזיל, סן פאולו.
יעקב מרגי: סך הכול 8 מיליון ₪.
יעקב מרגי: הם שׂמו, אם אני לא טועה, הפעילות הייתה 100 מיליון דולר, שלהם, בקרן.
<מריל וייסמן: אתה מדבר על פרויקט "חי"?
יעקב מרגי: לא פרויקט "חי", אני מיד אומַר.
יעקב מרגי: באחת הנסיעות שלי לארצות הברית ביקרתי בפרויקטים.
יעקב מרגי: בקמפוסים, ביקרנו בפעילות של זהות יהודית בסיסית, לסטודנטים שמדינת ישראל לפעמים היוותה בשבילם נטל, היא הפריעה להם בקמפוסים.
יעקב מרגי: הם קיבלו אותי בכבוד מלכים, ראשי הקרן ואמרתי: אני מתבייש, אני מדינת ישראל, מדינת היהודים, אני בא עם 8 מיליון ₪, אמרו לי: אתה לא מבין, זה לא הכסף, זו פעם ראשונה שמדינת ישראל כמדינה, עזבו את השליחים, אנחנו מכירים את השליחים של הסוכנות ומכירים את הכול אבל, בתפיסת העולם, מתקציב מדינה, הוא אומר: זה שינוי תפיסה וגם אני עשיתי זאת לא כמובן מאליו, הייתי צריך לעשות את זה דרך ההסתדרות הציונית, כי יש להם מה שנקרא אישור החשב הכללי לפטור מחובת מכרז, הרי אם הייתי צריך לעבור את כל הבירוקרטיה הישראלית, אז גם את ה-8 מיליון ₪ האלה לא הייתי יכול להביא ואני חושב שאתה צודק, היום, כשמדינת ישראל חזקה ואיתנה היא צריכה – אני לא אומר ב'מסות' אבל היא צריכה לגלות נכונות, אז יהדות ארצות הברית היא חזקה, בוא נדבר על קהילות יהודיות רחוקות וקטנות, שאין להן את המשאבים, אתם יודעים איזה ערך מוסף יש למשלחות האלו של בני הנוער לארץ?
יעקב מרגי: אם זה במסגרת שנה של "תגלית" או חודש, או שבתונים כאלה של שבוע או שבועיים, אתם יודעים מה הערך המוסף?
יעקב מרגי: דיברו אתי צעירים מצרפת, מקהילות יהודיות רחוקות, הוא אומר: הקהילה נסגרה אבל עם הפרויקט הזה של החלפת צעירים, הנסיעות האלו, החיזוק, הזהות – החיינו את הקהילה מחדש.
יעקב מרגי: אני מודה לך - - - זו נקודה חשובה מאוד, תודה רבה.
יעקב מרגי: הליגה נגד השמצה, אתנו?
יעקב מרגי: בבקשה אבל ממש בקצרה.
<רחל קידר: ממש בקצרה.
<רחל קידר: שמי רחל, אני מנהלת את התכניות החינוכיות של הליגה בארץ.
<רחל קידר: זו זכות גדולה של הליגה לעבוד כאן, בבתי הספר ובחינוך הבלתי פורמאלי.
<רחל קידר: למי שלא מכיר, אנחנו ארגון שמ-1913 עוסק בשני תחומים עיקריים, התחום הראשון הוא מאבק באנטישמיות והתחום השני הוא תכניות חינוכיות למאבק בגזענות, סטריאוטיפים ודעות קדומות.
<רחל קידר: לגבי התחום הראשון, גם אם לא נאבקים באנטישמיות בישראל, חשוב להעלות מודעות.
<רחל קידר: חשוב שהנוער היהודי יידע מה נוער מקביל לו – בין אם זה באירופה ובין אם זה בקמפוסים בארצות הברית, מה עובר עליהם מבחינת תקריות אנטישמיות, זה חלק אחד של תחום העשייה שלנו והחלק השני הוא מאבק בסטריאוטיפים ודעות קדומות.
<רחל קידר: יש לנו תכנית חינוכית שעשינו לה התאמה דרך משרד החינוך ואנחנו מריצים אותה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בארץ.
<רחל קידר: חלק מהתכנים שלנו גם בבר אילן בקתדרה לסובלנות.
<רחל קידר: יש עשייה מבורכת ואנחנו שמחים על הזכות הזאת.
<רחל קידר: תודה רבה.
יעקב מרגי: "תגלית", אתם לא רק איזו פרסומת בגב אוטובוסים.
<זהר רביב: מסתבר שלא.
יעקב מרגי: ספרו לנו.
<זהר רביב: בוקר טוב כבוד היושב ראש, חברים.
<זהר רביב: שמי דר' זהר רביב ואני סמנכ"ל החינוך הבינלאומי של פרויקט "תגלית".
<זהר רביב: נמצאים אתי פה גם ארבעה בוגרים של התכניות שלנו - - -
יעקב מרגי: אנחנו נשמע אותם אחריך.
<זהר רביב: בשמחה רבה.
<זהר רביב: וגם רכזת המפגשים שלנו שאחראית על כל הגיוס והכנת הישראלים שמשתתפים בסיורים האלה, הגב' אופירה בינו.
<זהר רביב: לפני שאתחיל, הערה קצרה לאדוני שדיבר פה מהפדרציות על השפה העברית, חשבתי שזו הערה שבמקומה, אנחנו חוגגים הערב את ל"ג בעומר ואחד הדברים שבר כוכבא או בר כוזיבא תבע בארץ, בזמן שהוא היה נשיא על ישראל, הוא חִיֵיב את השימוש בשפה העברית ויש אפילו מגילה אחת שהתגלתה במערות בר כוכבא, שמציינת מכתב שלו, שכתב כמובן, כותב בשמו, שהוא כותב אותו ביוונית והוא כותב למטה "לצערי, אין אתנו עוד אדם שדובר עברית" וזו הייתה אחת הטרגדיות הגדולות של המרד הזה, אז אנחנו פועלים בתוך היסטוריה מאוד משמעותית.
<זהר רביב: ברשותכם, כמה מלים על "תגלית" כדי לשבר את האוזן, גם חילקנו לכם דפים אז אני לא אדבר על המספרים אבל, כדי שתקבלו קצת פרופורציות, לפני ש"תגלית" קמה, לפני חמש עשרה, עוד מעט שש עשרה שנה, הגיעו לארץ בעיקר מארצות הברית, בטווח הגילאים של 18-26 – שכל המחקרים הצביעו על כך שהוא אחד מטווחי הגילאים המשמעותיים ביותר, גם ליצירת זהות יהודית וגם להקמת משפחה יהודית וזיקה לישראל, עד שנת 2000 הגיעו בממוצע בערך 2,000 בני הגיל הזה בשנה לישראל.
<זהר רביב: ברגע זה, כשאנחנו מדברים, כרגע, היום בבוקר, מסיירים 6,000 משתתפי "תגלית" בישראל היום, עכשיו, כחלק מיותֵר מ-22,000 שיסיירו במהלך עונת הקיץ, סך הכול כ-45,000 שיסיירו במהלך השנה.
<זהר רביב: "תגלית" הביאה למעלה מחצי מיליון משתתפים כבר, 78% מהם מיהדות ארצות הברית, שכפי שצוינה, היא הקהילה היהודית הגדולה ביותר ומעוד ששים מדינות שונות.
<זהר רביב: מה שחשוב לי לציין בפניכם ואני אעשה את זה בקצרה כי אני רוצה לתת לבוגרים לדבר, זה שאחת התרומות הגדולות של פרויקט "תגלית", שנבעה משיתוף הפעולה הכול כך מערכתי, עם יהדות ארצות הברית וגורמים שונים, כולל הסוכנות והפדרציות, יש מחנכים בסיור שלנו שלומדים אצל רודרמן, יש פה הרבה מאד שיתופי פעולה מאד יפים ומערכתיים, ו"תגלית" הציגה בעצם, שינוי פרדיגמה, כמפעל החינוכי הציוני בישראל, של סיור חוויתי בישראל, הגדול ביותר בהיסטוריה היהודית, ושינוי הפרדיגמה הזה הוא שינוי מערכת היחסים בין ארצות הברית וישראל וקהילות אחרות שאדוני הציג קודם, שהוא לא רק: בואו תעזרו למפעל הציוני ואנחנו נגיב בכך שניתן מערכות חינוך, אלא בעצם "תגלית" הפכה לנוף חינוכי שבו גם ישראלים וגם משתתפים מחו"ל, לומדים להעריך מחדש, הן את זהותם היהודית, הן את זיקתם לישראל וגם את התרומה האינהרנטית שיש לכל אחת מהקהילות להציע לשנייה.
<זהר רביב: ישראלים שלומדים עד כמה יהדות ארצות הברית מורכבת, עשירה, בעלת תכנים ויכולת לתרום לעיצוב זהותם שלהם, וכמובן אמריקאים ואחרים שלומדים את אותו הדבר מישראל.
<זהר רביב: פה אני רוצה להעיר הערה לפרוטוקול, שבאמת אחד משינויי הפרדיגמה המשמעותיים ביותר ש"תגלית" דוחפת, הוא שהתקשורת – גם החינוכית, בין ישראל לקהילות התפוצות ובראש ובראשונה ארצות הברית, צריכה להיות הדדית.
<זהר רביב: לנו, לישראלים, יש הרבה מה ללמוד מהם, להם יש הרבה מה ללמוד מאתנו וביחד אפשר להעצים חוויה שהיא הרבה יותר משמעותית.
<זהר רביב: במובן הזה, לגבי עשרת הימים ש"תגלית" מציעה למשתתפים, המחקרים מראים שהם באמת יוצרים אפקט שהוא טרנספורמטיבי במהות שלו, כאשר המטרה שלנו היא לא לגרום למשתתפים לחזור אחרי עשרה ימים עם תשובות לשאלות שלהם, אלא באמת להציג להם תמונה שהיא הרבה יותר מורכבת, שבה הם מתחילים להתמודד עם שאלות של זהות יהודית בצורה הרבה יותר אינטליגנטית וחקרנית.
<זהר רביב: המחקרים שלנו מראים ש"תגלית" עושה את זה באופן אפקטיבי מאד.
<זהר רביב: ברשותך, היושב ראש, אני רוצה לתת לאחד או שני בוגרים שידברו, כדי שתשמעו קצת - - -
יעקב מרגי: תום ליייבוביץ'.
<זהר רביב: בבקשה, תום.
<תום לייבוביץ': שמי תום לייבוביץ' ואני סטודנט בבן גוריון, שנה ג'.
<תום לייבוביץ': באוגוסט האחרון יצאתי לטיול "תגלית" וזכיתי להיות חלק מהמפעל האדיר הזה.
<תום לייבוביץ': מסע של עשרה ימים – במקרה שלי זה היה אפילו חמישה ימים מאוד מאוד אינטנסיביים.
<תום לייבוביץ': יצאנו לטיול יחד עם החבר'ה האמריקאים ואני אישית הרגשתי את החיבור עם הזיקה הזו, בהתאם למה שראש תכנית רודרמן אמר קודם, כי אני לא ממש הכרתי מה זה אומר "יהדות ארצות הברית", זה היה בשבילי משהו מאוד מאוד רחוק, אבל פתאום אתה פוגש אותם ואתה מדבר איתם ואתה מרגיש את החיבור הזה והם מרגישים את זה.
<תום לייבוביץ': מעבר לזה, אני חושב שגם לגבי הסוגיה של ההתבוללות שדיברנו מקודם, אז ברגע שיהודים באים לפה ונחשפים בארץ לכל הנושא של היהדות, לארץ ישראל במיוחד, הם חוזרים הביתה והם גאים, והם הולכים בקמפוסים והם יודעים שיש להם לאן לחזור.
<תום לייבוביץ': הם גם הרבה יותר מגובשים על הזהות היהודית שלהם וזה מפחית התבוללות – זה ברובד הראשון.
<תום לייבוביץ': ברובד השני, זה גם, מהצד שלנו, מקרב אותנו ליהודים באמריקה.
<תום לייבוביץ': אני אישית, דרך ארגון O.U.
<תום לייבוביץ': הטיסו את הקבוצה שלי חזרה לארצות הברית, פגשנו שם את הנדבנים, ישבנו לארוחת ששי ב-Five Towns, זו חוויה מרגשת מאין כמותה - - -
<קריאה: ארוחת ליל שבת.
<תום לייבוביץ': כן, ארוחת ליל שבת, חוויה יוצאת דופן, של פעם בחיים, ושם באמת אתה נחשף לזה.
<תום לייבוביץ': מאותו רגע אני הרבה יותר מעורב, הולך לסמינרים, גם אם זה שאני פוגש סטודנטים בקמפוס, סטודנטים יהודים שבאים מחו"ל, שומר על קשר הדוק איתם וגם מעורר את כל מי שקרוב אליי, לקחת חלק בנושא.
<תום לייבוביץ': אני רק רוצה להדגיש את החשיבות של זה ותודה רבה לכם.
יעקב מרגי: רותם שרון.
<רותם שרון: כן.
<רותם שרון: שלום לכולם.
יעקב מרגי: תחדשי לנו, לא לחזור על דברים.
יעקב מרגי: מצומצמים בזמן.
<רותם שרון: רק לחדש.
<רותם שרון: אני סטודנטית באוניברסיטה העברית וגם נציגה של ארגון הבוגרים של "תגלית".
<רותם שרון: רציתי קצת להדגיש ולדבר על הקשר הבינאישי שנוצר בינינו, הישראלים, לבין אותם יהודים שבתפוצות, אם זה ב"תגלית" עם אמריקאים או מארגנטינה, שיצא לי להיות אתם.
<רותם שרון: יצא לי להכיר חברויות שאני שומרת אתן על קשר עד היום.
<רותם שרון: לאחר שטסתי לארצות הברית, לתכנית השליחים של מחנות הקיץ בעקבות "תגלית", פגשתי אותם שם, הם אירחו אותי בבתים שלהם וגם עכשיו, כשאני גרה בירושלים, אירחתי אותם כמה וכמה פעמים.
<רותם שרון: יצאנו לטיולים בירושלים.
<רותם שרון: זה איזשהו פרויקט שגורם לך ליצור איזשהו קשר בינאישי ואני חושבת שכמה שנדבר מלים גדולות ונדבר על כמה שיהדות היא דבר חשוב, היצירה של הקשר האינטימי, של "אני רותם, מביאה את הסיפור האישי שלי, מהצבא, מהחיים שלי בארץ פה, במדינת ישראל", זה מה שיוצר את הקירוב הזה וגורם לנו להיות קהילה יהודית יותר חזקה.
<רותם שרון: מעבר לזה אני כן רוצה להגיד שהיהדות שלי בעקבות התכנית של "תגלית" וגם לאחר מכן, כשטסתי לארצות הברית, התחזקה.
<רותם שרון: לא בהכרח מהפן הדתי כמו שנחשפתי להכיר תרבות שהיא אולי יותר רפורמית, אולי מכל מיני זרמים אחרים ביהדות, ש'פתחו לי את הראש' להבין שהבית שבו גדלתי הוא לא בהכרח משהו שהוא טריוויאלי וגרם לי להבין, שהיהדות שלי היא משהו הרבה הרבה יותר חזק ממה שבכלל חשבתי ובאתי מבית שהוא מאוד מסורתי, אז כן הייתי רוצה להדגיש את העניין הזה של "בואו נקרב את אותה יהדות שיש בתפוצות, כדי שנוכל ליצור את הקשרים האלה, שהם יהיו לאורך זמן".
<רותם שרון: אני יצאתי ל"תגלית" לפני שנתיים ועד היום, אפילו שבוע שעבר הגיע אלי חבר קרוב כדי שנוכל לטייל בירושלים, זאת אומרת שהקשר הזה נשמר אם רק רוצים.
<רותם שרון: תודה רבה.
יעקב מרגי: עדינה שוורץ, "נפש בנפש".
<עדינה שוורץ: במסגרת "נפש בנפש" הגשתי לאחרונה דוקטורט באוניברסיטה העברית על מערכת היחסים בין הורים עולים אמריקאים והחינוך פה בארץ.
<עדינה שוורץ: אני רוצה להתייחס להון התרבותי והחברתי שההורים העולים האמריקאים מביאים ארצה, הפרופ' התייחס לזה בהקשר של רשת תל"י, אני רוצה להתייחס למה שעוד קורה היום.
<עדינה שוורץ: יש הרבה הורים עולים בערים בכל הארץ, שטוענים לא רק לצד הכספי שלהם כאמריקאים, אלא יותר לצד ההתנדבותי, ההון התרבותי, הקהילתיות שהם מביאים יחד אתם מארצות הברית, אז כל התרומות שדיברו עליהן היום הן חשובות מאוד אבל התרומה הזאת, שהיא תרומה של אולי 1% של יהדות פה בארץ, אני חושבת שמרגישים את התרומה הזאת כמו שמרגישים את התרומה של יהודים בארצות הברית, למרות שהם גם אולי 1% של ארצות הברית.
<עדינה שוורץ: רואים את זה גם בצד של ההורים גם בצד של המורים.
<עדינה שוורץ: בעשר השנים האחרונות 900 מורים עלו מארצות הברית ארצה ונכנסו למערכת החינוך פה בארץ, גם בהוראת אנגלית כשפה שניה וגם בהוראת יהדות.
<עדינה שוורץ: רואים את התרומה שלהם גם במישור הפמיניסטי של הוראת תלמוד לבנות, חינוך יצירתי וגם במישורים אחרים, אז אני פשוט רוצה לסיים ולומר, שצריכים לחשוב על יהדות ארצות הברית לא רק בהקשר של מה שהם תורמים בצד הכספי ובכל הארגונים שיש פה בארץ, אלא גם עם ההון התרבותי, שהם מביאים איחד אתם, כשהם עולים ארצה ותורמים לקהילתיות ולהתנדבות פה בארץ.
יעקב מרגי: עמית שטרן, בבקשה.
<עמית שטרן: שלום רב, עמית שטרן, מנכ"ל תנועת "נועם", תנועת "נועם" היא ארגון הנוער של התנועה הקונסרבטיבית המסורתית בארץ.
<עמית שטרן: זה ארגון שפעיל בכל העולם, במזרח ומערב אירופה, דרום אמריקה, צפון אמריקה בשתי תנועות USY ו - - - .
<עמית שטרן: אחד הדברים המשמעותיים הוא גם משלחות שאנחנו מקיימים לארץ ובקיץ הקרוב, כמו בכל קיץ, מגיעים למעלה מאלף חניכים מצפון אמריקה לארץ, לחודש וחצי של סיורים ולמידה.
<עמית שטרן: אני בהזדמנות זו רוצה לחזק את מה שהיו"ר אמר ואת מה שחבר הכנסת אוחיון אמר, בנוגע לחיזוק החינוך היהודי בארצות הברית.
<עמית שטרן: חשוב לי להדגיש שחלק מן החיזוק הזה הוא גם הכרה בזרמים ובמקום שלהם, גם בארץ.
<עמית שטרן: אחד הקשיים שיש לנו עם המשלחות שמגיעות לארץ הוא התחושה שהתנועה הקונסרבטיבית היא לא חלק בתוך המדינה.
<עמית שטרן: התחושה הזאת מתבטאת – ועכשיו נעשתה התקדמות יפה עם "מתווה הכותל", שבתקווה יאושר וגם יתחיל אבל, הקושי להגיע לכותל כשלא מתאפשרת תפילה מעורבת לאנשים שכך היא דרך חייהם – פוגע.
<עמית שטרן: ובאמת אני מקווה שהכנסת הקרובה עם הממשלה תמשיך בכיוונה ותאפשר לכל הזרמים הכרה במדינה.
יעקב מרגי: יצחק הילדסהיימר, אחרון הדברים.
יעקב מרגי: אני אתן לחברות הכנסת התייחסות ונסכם את הדיון.
<יצחק הילדסהיימר: הקשבתי ליושב הראש, אני פעיל - - - בארצות הברית.
<יצחק הילדסהיימר: רציתי לומר שתי נקודות בקיצור נמרץ.
<יצחק הילדסהיימר: הוזכרו פה הישיבות אבל כדאי לדעת שכל שנה מגיעים אלפי בני ישיבות מארצות הברית, מכל הסוגים, הדתיים והחרדים.
<יצחק הילדסהיימר: למשל, בישיבת "מיר" בירושלים, שהיא כנראה הישיבה הכי גדולה בארץ, נמצאים כל שנה כ-4,000-5,000 בני ישיבות מארצות הברית.
<יצחק הילדסהיימר: ישיבות ה'הסדר', אליהן מגיעים מאות תלמידים מישיבות תיכוניות בארצות הברית ומצטרפים ישירות ל'הסדר', אחוז העולים ביניהם אחרי שנים, אחרי שהם חוזרים לארצות הברית ללמוד באוניברסיטה, אחוז העולים מביניהם הוא גדול מאד, כמו שגם אחוז העולים מבין היהדות האורתודוכסית בארצות הברית הוא הגדול ביותר.
<יצחק הילדסהיימר: נקודה שניה שרציתי לומר, אני חושב שהיא נוגעת לישראל וחשובה גם לתרומה של יהדות ארצות הברית לישראל, היא הנושא של שכר הלמוד הגבוה מאוד בבתי ספר יהודיים בארצות הברית.
<יצחק הילדסהיימר: אחוז גדול מאוד מבין אלה שעברו לגור בארצות הברית, נקרא להם יורדים או נקרא להם שם אחר, אחוז גדול מהילדים שלהם לא לומדים בבית ספר יהודי בגלל גובה שכר הלימוד - - -
יעקב מרגי: פאבליק סקול.
<יצחק הילדסהיימר: זה גורם ממש להתבוללות ונישואי תערובת וכך גם הרבה ילדים, למשל, גם ילדים של מאות אלפים של יהודים שהיגרו מברית המועצות לשעבר לארצות הברית, לא מסוגלים לממן את שכר הלימוד ולכן הם הולכים ללמוד בבתי ספר כלליים.
יעקב מרגי: עוד נקודה חשובה.
<יצחק הילדסהיימר: אנחנו צריכים לבקש מיהדות ארצות הברית לתרום את תרומתה יחד עם ישראל, גם לנושא הזה, תודה רבה.
מירב בן ארי: קודם כל תודה רבה לכל מי שדיבר.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד שזה יום חגיגי וזה יום חשוב, שהכנסת מציינת את התרומה של יהדות ארצות הברית, אבל, יש לי 'אבל' אחד שאני חייבת לציין אותו, כי הייתי עכשיו בתקופת הפגרה במשלחת של השגרירות האמריקאית בארצות הברית במשך שבועיים, היינו ארבעה חברי כנסת שהוזמנו דרך שגרירות ארצות הברית, הייתה חוויה מאוד משמעותית וה'אבל' שלי הוא לא במקום של "לא לקיים חגיגה ראויה ומוצדקת" אלא ה'אבל' שלי הוא דווקא עלינו וגם ראיתי פה במצגת, שאנחנו, כאזרחי ישראל, אסור לנו לקבל כמובן מאליו את התמיכה של יהדות ארצות הברית.
מירב בן ארי: ככל שהייתי שם וככל שהסתובבתי, נחשפתי, מסנטורים ל-congressmen, לעוזרים פרלמנטרים ועד ל-home hospitality שישבנו בבית – והקשבתי למה שאֲת אמרתְ על החיבור, ישבנו אני וחבר הכנסת שמולי כמעט ארבע שעות בארוחת ערב, בלי פלאפונים, בלי כלום, רק אני, איציק שמולי והמארחים שלנו, שמענו ואני חייבת לומר שאנחנו, גם חברי הכנסת ואני, חזרנו משם בתחושה כזו, שמאוד מאוד חייבים להבין שגם זה לא מובן מאליו וגם, כל הזמן באמת לעשות כאן עבודה משמעותית, כדי לחזק את הקשרים וכדי להבין שעצם העובדה שנמצאים שם יהודים, זה לא אומר חד משמעית שהתמיכה במדינת ישראל היא בלתי מסויגת, אז זה דבר שבאמת למדנו כשהיינו שם בסיור.
מירב בן ארי: עוד משהו אחד שרציתי לומר הוא שהפעילות כאן, של משלחות שמגיעות לכאן מארצות הברית ולפחות אני רוצה להציע את עצמי – אני בטוחה שגם יעל וגם חבר הכנסת מרגי, שכל פעילות שאתם מביאים לכאן, לכנסת, סטודנטים, אני גם יושבת ראש השדולה למען השכלה גבוהה בכנסת, או בכלל, קבוצות, מאוד מאוד חשוב בעיניי שתשתפו חברי כנסת ותזמינו אותם לבוא ולדבר ולומר את הדברים שאני אומרת עכשיו, אני בטוחה שהם יסכימו, שאנחנו לא מקבלים כמובן מאליו, ולא רק זה אלא גם להבין כמה הכנסת רואה את החשיבות של הקשר בין מדינת ישראל לבין יהודי ארצות הברית, אז אני מציעה את עצמי - - - אבל חשוב לי להעלות את זה פה בוועדה.
יעקב מרגי: חברת הכנסת יעל כהן פארן.
יעל כהן-פארן: תודה רבה כבוד היושב ראש ואני גם מברכת על הדיון הזה היום, על היום המיוחד.
יעל כהן-פארן: מנקודת מבט אישית, ואגב, אני הייתי מדריכה של קבוצות בעבר, בסוף שנות התשעים, הדרכתי גם אמריקאים וגם אוסטרלים, גם מאנגליה אפילו, לפני שעוד הייתה "תגלית" היו קבוצות של הסוכנות.
יעל כהן-פארן: אני רוצה לספר איזו אנקדוטה, עוד לפני שהייתי חברת כנסת, פגשתי במקרה לגמרי, כשהייתי במגדל הקריה בתל אביב, יצאה בחורה צעירה בוכייה, ממררת בבכי ולא יכולתי שלא לגשת אליה ולשאול אותה מה קרה.
יעל כהן-פארן: היא לא הייתה אזרחית ישראל, היא הייתה, נדמה לי, אם אני לא טועה, מאורוגוואי, או מדינה אחרת בדרום אמריקה והיא הייתה כאן במסגרת תכנית "מסע".
יעל כהן-פארן: "מסע" זו תכנית אחרת שאולי הוצגה כאן ואולי לא, המשך ל"תגלית", המתקדמים, מי שרוצה להגיע לחצי שנה להתנדב בארץ - - -
מירב בן ארי: או שנה.
יעל כהן-פארן: או שנה.
יעל כהן-פארן: זה אולי היה אז חצי שנה, זה היה לפני ממש מעט שנים, שנתיים, שלוש.
יעל כהן-פארן: והיא רצתה להישאר עוד חצי שנה בארץ, פנתה למשרד הפנים לקבל ויזה ונתקלה בסירוב.
יעל כהן-פארן: היא נתקלה בסירוב משום שנאמר לה שיהדותה מוטלת בספק.
יעל כהן-פארן: הבחורה לא מיררה בבכי רק כי היא סורבה להישאר בישראל עוד חצי שנה, אלא תחשבו, הביאו אותה לארץ בתכנית של הסוכנות, ב"מסע", היא כל כך אהבה את ישראל שרצתה להישאר פה עוד חצי שנה ונתקלה בסירוב הזה; הבכי שלה היה לא רק בגלל שסירבו אלא בגלל שערערו את כל זהותה.
יעל כהן-פארן: היא גדלה כיהודייה, מבחינתה היא הייתה יהודייה ופתאום באים ואומרים לה: סליחה, הניחו סימן שאלה.
יעל כהן-פארן: ייתכן שאמה גוירה בצורה שכן או לא מקובלת היום או לפני שלש שנים, אני לא יודעת מה הסיפור אבל פה יש נקודה, שאנחנו צריכים לשים לנגד עינינו ואני פונה אליך, כבוד היושב ראש, כי לצערי – ובצער אני אומרת את זה, כי סיעתך וחלק מחברי סיעתך, מובילים קו מאוד קיצוני בהיבט הזה והיו אמירות מאד קשות בכנסת.
יעל כהן-פארן: אני יודעת שזה יום חגיגי היום אבל אני לא יכולה שלא להתייחס אליהן, לאמירות שנאמרו בסוף המושב הקודם, על זרמים שונים ביהדות ובעיקר ביהדות התפוצות, הזרמים הרפורמים והמסורתיים הקונסרבטיבים, ש"הם לא חלק מהזרם היהודי" או "מהעם היהודי" או "כן חלק מהעם היהודי" ואני חושבת שזה משהו שיהדות ארצות הברית וכל הקשר החשוב והאסטרטגי, הוא חשוב לכלל עם ישראל ולעם היהודי, שיישאר, שהם יישארו חלק מן העם היהודי.
יעל כהן-פארן: אנחנו צריכים להבין שיש שם זרמים וחייבים לתת להם מקום ובגלל ההתנהלות פה בארץ אנחנו עלולים להביא את עצמנו לנתק מאוד גדול.
יעל כהן-פארן: ועל זה אני חוששת ואני רוצה להביא את זה לדיון כאן, תודה רבה.
יעקב מרגי: תראי, אני אתייחס לנקודה הזו למרות שהישיבה היא ישיבה של הוקרה והבעת תודה.
יעקב מרגי: כשנתבקשתי לקיים את הישיבה הזו אין ספק שהסוגיות האלו היו עומדות ונשאלות.
יעקב מרגי: זו סוגיה שהייתה מטרום קום המדינה וכנראה, לצערנו, תימשך גם אחרי כן, וכמו כל סוגיה, אם נוריד ממנה את הממד האישי והפוליטי, ננסה לטפל בה באמת בשאלת זיהוי הצרכים והתמודדות עם הבעיות, אז נראה שאף אחד לא רוצה להלאים את השני, אף אחד לא רוצה לשנות את השני, אף אחד לא רוצה להכתיב מחשבות, הסוגיה הזו – והביקורת פה היא דו צדדית, היא של שניים שמתנגשים, אלה שניים שמתנגשים והשאלה היא אם אפשר להתחבר או להתנגש ובשעה של דיון ביום חגיגי בוודאי שלא נפתור.