GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכאל וייסמברגר: אני רוצה להכניס לתיאטרון בית לסין עוד חצי מיליון שקלים ואני אסביר לך איך.
<מיכאל וייסמברגר: כי היא רוצה את האורחת, היא תקבל את זה 24 פעמים.
<מיכאל וייסמברגר: אחריה אני אמכור לה את האורחת, עוד 6 פעמים, מכרתי 30 הצגות.
נורית קורן: נו, אז למה לא מכרת לה?
יעקב מרגי: רגע, אני עוד לא הבנתי.
<מיכאל וייסמברגר: אז מכרתי לה 24 ולה 6.
<מיכאל וייסמברגר: עכשיו, אם אני אמכור לדפנה ממוצקין את האורחת, אני לא אוכל למכור 24 הצגות בתיאטרון הצפון.
מכלוף מיקי זוהר: זה לא נכון.
<מיכאל וייסמברגר: אני לא אוכל למכור.
<מיכאל וייסמברגר: בוא אני אתן לך דוגמא.
מכלוף מיקי זוהר: הוא מאיים עליך.
<מיכאל וייסמברגר: תודה, תודה שאמרת.
מכלוף מיקי זוהר: ואתה מפחד מהאיומים שלו.
<מיכאל וייסמברגר: בוא בבקשה אני אתן דוגמאות.
<מיכאל וייסמברגר: אני רוצה לתת דוגמא של השנה האחרונה.
<מיכאל וייסמברגר: בבקשה תנו לי להסביר.
<מיכאל וייסמברגר: בבקשה.
<מיכאל וייסמברגר: ההצגה האבא – הצגה מצוינת, שלאגר - - -
נורית קורן: שהיא כבר רצה?
<מיכאל וייסמברגר: היא כבר רצה.
יעקב מרגי: רגע, אני לא יודע.
יעקב מרגי: מה לעשות שאני תקוע פה משנת 2003, לא ראיתי הצגה אחת.
יעקב מרגי: תנו לי לשמוע.
יעקב מרגי: אני לא יודע לא האבא ולא סבתא - - -
<מיכאל וייסמברגר: ההצגה האבא נקייה, אתה יכול לבוא לראות.
יעקב מרגי: הניקיון זה לא רק בעיניים, זה גם באוזניים.
<מיכאל וייסמברגר: גם באוזניים היא נקייה.
יעקב מרגי: יאללה, בוא דבר.
ענת ברקו: אין שם דגלים?
<מיכאל וייסמברגר: ההצגה האבא נמכרה להיכל התיאטרון במוצקין ל-6 הצגות, דפנה?
<דפנה צורי: כן.
<מיכאל וייסמברגר: 6 הצגות.
<מיכאל וייסמברגר: במקום למכור את זה 24 פעמים להיכל התיאטרון בצפון, מכרתי את זה רק 7 פעמים, 8.
<מיכאל וייסמברגר: זאת אומרת הפסדתי עכשיו.
<מיכאל וייסמברגר: במקום למכור לה העונה 24, כי היא רצתה את ההצגה הזאת - - -
<קריאה: אדוני יושב הראש - - -
יעקב מרגי: רגע, תנו לו לדבר.
מכלוף מיקי זוהר: תנו לו להסתבך.
נורית קורן: אנחנו רוצים שתמשיך, תמשיך.
<מיכאל וייסמברגר: במקום למכור לה ואחר כך בעונה אחר כך למכור לדפנה ממוצקין, עכשיו יצאתי עם 15 הצגות במקרה הטוב.
נורית קורן: בגלל שמכרת לה קודם.
<מיכאל וייסמברגר: כן.
<מיכאל וייסמברגר: תיאטרון בית לסין הפסיד לפחות 525,000 שקלים מהמהלך הזה.
<מיכאל וייסמברגר: עוד דוגמא, המקרה המוזר של הכלב.
<מיכאל וייסמברגר: שלאגר.
יעקב מרגי: תקשיבו, למרות שזה לא נעים לאוזן, התנהלות עסקית שקולה היא דבר לגיטימי.
יעקב מרגי: מתבקש.
יעקב מרגי: אם יש בעיה, יש לנו את הרגולציה שתיכנס לתמונה.
יעקב מרגי: אני לא יכול לבוא בטענות, רבותי, עם כל הרצון של לפתור את הבעיה ואנחנו רוצים לפתור את הבעיה.
יעקב מרגי: אני מנסה לתפוס אותו באיזה משהו שימעד לי, שיש פה התנהלות כובלת, לא עניינית.
יעקב מרגי: אתם מפריעים לזה.
יעקב מרגי: אחר כך באמת עורך הדין ברעם יתפרנס מזה, הוא יחשוב שיש לנו קשרים עם גברת ממוצקין.
<מיכאל וייסמברגר: המקרה המוזר של הכלב זו דוגמא נוספת בדיוק לאותו מצב, שם הפסדנו 600,000 שקלים, כי זו הצגה יקרה יותר.
<מיכאל וייסמברגר: אני חוזר ואומר, אני יותר מאשמח למכור לכולם.
<מיכאל וייסמברגר: אתם גם צריכים להבין שתיאטרון יש בו עובדים, יש בו שחקנים.
<מיכאל וייסמברגר: הצגה שיוצאת בתקופה מסוימת או בשנה מסוימת, אני לא יכול להציג אותה 360 ימים בשנה.
<מיכאל וייסמברגר: אני צריך לתת גם לשחקנים מנוחה.
<מיכאל וייסמברגר: יש שחקנים שמשחקים ביותר מהצגה אחת.
<מיכאל וייסמברגר: אני לא יכול להופיע כל יום בשבוע עם אותה הצגה.
<מיכאל וייסמברגר: ולכן באופן טבעי לחלוטין, זה לא קורה רק במוצקין, זה קורה בכל רחבי הארץ.
<מיכאל וייסמברגר: הצגות משחקות ומתפרשות על פני שתי עונות.
<מיכאל וייסמברגר: אין עם זה בעיה.
<מיכאל וייסמברגר: להיפך.
<מיכאל וייסמברגר: יש היכלים שמעדיפים שההצגה תגיע אליהם בעונה השנייה, כי זה הצגה שצברה מוניטין והקהל מכיר אותה.
יעקב מרגי: מיכה, תודה.
<מיכאל וייסמברגר: השיקולים שלנו, סליחה, אני חייב לסיים.
יעקב מרגי: אמרת את זה לפני חמש דקות ולא סיימת.
<מיכאל וייסמברגר: אני אומר בכנות, השיקולים של תיאטרון בית לסין, אני לא רוצה אפילו להגיד עסקיים, הם שיקולים קיומיים.
<מיכאל וייסמברגר: בלי הצגות החוץ, אין לנו - - -
יעקב מרגי: תסיים פה בשיא.
יעקב מרגי: למה לך לקלקל?
יעקב מרגי: חברי הכנסת שלא דיברו.
מרדכי יוגב: לא, בוא נשמע אותם קודם.
מרדכי יוגב: את התגובה.
יעקב מרגי: נורית?
נורית קורן: אני רק אשמע אותם קודם.
יעקב מרגי: אתם רוצים?
נורית קורן: אני רוצה, כן.
נורית קורן: ממה שעולה פה בדיון, אני פשוט מזועזעת, כי לא יכול להיות שהוא יבוא ויאמר - --
יעקב מרגי: מי זה הוא?
נורית קורן: בית לסין לא יכול לבוא ולומר - - -
יעקב מרגי: מיכה, איש השיווק שלהם.
נורית קורן: איש השיווק שלהם לא יכול לבוא ולומר ולהאשים שאם לקריית מוצקין הוא מכר, ביודעין הוא מכר ארבע הצגות והם קנו שבע הצגות, הוא לא יכול להגיד שזה בגלל מוצקין שהוא הפסיד כסף.
<מיכאל וייסמברגר: זה בדיוק ככה אבל.
נורית קורן: עכשיו, צריך למכור לכל דורש.
נורית קורן: אתה לא יכול למכור 22 הצגות באיזה שהוא מקום ואחר כך לבוא ולהגיד שהלקוח יבוא יגיד לך את תיתן גם למוצקין.
נורית קורן: היא רוצה שיהיה לה למנויים שלה גם רפרטואר שלם להציג ולתת.
נורית קורן: ואני רוצה לומר לך, נכון, אז יש תיאטראות שרוצים בעונה שנייה, אבל ביודעין הם לוקחים את זה.
נורית קורן: אבל למה אתה מונע מהציבור שרוצה לראות הצגה בעונה הראשונה ויכול להיות שמוצקין רוצים לקנות בעונה הראשונה - - -
<מיכאל וייסמברגר: יש לי מבחר של 20 הצגות.
נורית קורן: לא, אבל הוא רוצה דווקא משהו ספציפי.
נורית קורן: כמו שאמרת, על הכלב, שהפסדת 600,000 שקלים, למה הפסדתם?
נורית קורן: בגלל שלא מכרתם?
נורית קורן: זו הצגה לא טובה?
נורית קורן: אני רוצה לדעת.
נורית קורן: זה לא בגלל שמוצקין לא רצתה לקנות, זה בגלל שההצגה לא הייתה טובה.
נורית קורן: אז אני לא מבינה, מה, הם שונים?
נורית קורן: זה מישהו אחר?
יעקב מרגי: יש כאן נציגים או אורחים שלא שייכים לא לצפון, לא למוצקין, שרוצים להתבטא בדיון, לפני שאני חוזר אליהם?
<עדי קאופמן: בוקר טוב.
<עדי קאופמן: שמי עדי קאופמן, אני מנכ"לית תיאטרון הצפון.
<עדי קאופמן: אני שומעת שהדיון ככה מאד מאד חם ואני רוצה טיפה שתקשיבו וככה - - -
יעקב מרגי: אני לא יודע מה קרה הקדנציה הזו.
יעקב מרגי: כל מה שקשור לתרבות חם.
יעקב מרגי: לא יודע מה קרה.
<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון - - -
מכלוף מיקי זוהר: הכל תוסס.
מכלוף מיקי זוהר: התעשייה תוססת.
<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון הוקם לפני 22 שנה
יעקב מרגי: יש לי נימוק אחר.
יעקב מרגי: אני מפריע לך על חשבוני.
יעקב מרגי: יש לי נימוק אחר, נכנסו שחקנים חדשים למגרש.
יעקב מרגי: יש כאלה שלא אוהבים שחקנים חדשים.
יעקב מרגי: מישהו מרגיש שהוא מאוים קצת.
יעקב מרגי: אבל בואו, זה אמירה שלי, היא לא מחייבת אף אחד.
<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון הוקם לפני 22 שנה בבעלות פרטית, על ידי בעלים פרטיים, שהשקיעו את כספם מרצונם והביאו תרבות שאף אחד לא ידע בכלל מה זה בקריות.
<עדי קאופמן: הביאו תרבות בקריות, ברוך השם, תיאטרון הצפון היום - - -
יעקב מרגי: זו אמירה קשה מה שאמרת עכשיו.
יעקב מרגי: שעד שהוא לא קם - - -
נורית קורן: זה לא היה בקריות.
יעקב מרגי: את יודעת מה זה תרבות?
<עדי קאופמן: כן, תרבות זה תיאטרון הכוונה.
<עדי קאופמן: תיאטרון הכוונה.
<עדי קאופמן: לא היה תיאטרון בקריות.
יעקב מרגי: לאט לך.
יעקב מרגי: כשאמרת לא הייתה תרבות, הפחדת אותי.
<עדי קאופמן: אוקיי, לא היה תיאטרון בקריות ואנחנו שמחים שהיום שתיאטרון הצפון באמת גדול ומצליח.
<עדי קאופמן: יוצא שתיאטרון הצפון בעצם היום הוא לא ממומן ולא מסובסד על ידי שום גוף במדינת ישראל, ואת זה חשוב מאד לציין.
<עדי קאופמן: לא עירייה, אנחנו פשוט, כמו שאתם מכירים את כל הגופים של תיאטראות ישראל שכולם, רובם, אני לא רוצה להכליל, רובם גירעוניים או במצב מאוזן, תיאטרון הצפון באמת מצליח להחזיק את עצמו בלי שום עזרה - - -
יעקב מרגי: אתם לא נתמכים?
<עדי קאופמן: לא.
<עדי קאופמן: משום גוף.
<עדי קאופמן: בכלל.
<עדי קאופמן: זה פשוט - - -
נורית קורן: בסדר, זה שיקולים עסקיים.
<עדי קאופמן: סליחה.
<עדי קאופמן: זה מה שנקרא בשתי ידיים אנחנו עמלים ועובדים בשיווק.
יעקב מרגי: אתם מייצרים הצגות משלכם?
מכלוף מיקי זוהר: לכן הטענות לא אליכם.
יעקב מרגי: אז אתם רק אולם אירועים.
<עדי קאופמן: אנחנו רק קונים, בדיוק.
<עדי קאופמן: רק רוכשים הצגות מהקאמרי, הבימה, בית לסין, החאן, כל תיאטראות ישראל.
<עדי קאופמן: ולמעשה, בעצם כשאתם מדברים פה על שיקולים עסקיים ובית לסין, תיאטרון הצפון זה נשמע כאילו תיאטרון מוצקין זה איזה גוף, גוף שהוקם לפני 7 שנים בכספי ציבור - - -
יעקב מרגי: דברי עליך.
יעקב מרגי: עזבי אותם.
יעקב מרגי: נגיע אליהם.
<עדי קאופמן: לא, לא, חלילה.
<עדי קאופמן: אנחנו מדברים על גוף פה שבעצם אנחנו מייצרים את הפרנסה שלנו, את ההכנסה שלנו וזה הקיום שלנו.
<עדי קאופמן: כשאנחנו קונים הצגה, באמת אנחנו קונים אותה בצורך הגדול ביותר שלנו, אנחנו קונים אותה לכל המנויים.
<עדי קאופמן: זה 30 פעם אנחנו קונים כל הצגה ויש לזה משמעות.
<עדי קאופמן: אנחנו משקיעים המון המון כסף בפרסום, בהבאת המנויים האלה ולשמר אותם במשך כל אותם שנים.
<עדי קאופמן: בעצם, אם אתם חדלים, יש פה עניין של תחרות.
<עדי קאופמן: זה תחרות לכאורה.
<עדי קאופמן: אם אתם שמים סייגים על המקום הזה, איפה התחרות שלי?
<עדי קאופמן: איפה זכות הקיום שלי, סליחה?
<עדי קאופמן: איפה היכולת שלי להתקיים?
<עדי קאופמן: אני סוגרת את המקום.
<עדי קאופמן: אין לי תקציב לבוא ולבכות, וואי, אנחנו בגירעון, השנה הייתה קשה.
<עדי קאופמן: דרך אגב, כשאתם מדברים שלאגרים, שלאגרים, זה לא כל כך קל למצוא שלאגרים, להביא לכל המנויים.
<עדי קאופמן: יש גם הצגות פחות טובות שנופלים בהן.
יעקב מרגי: יש דגלונים שעולים 5 שקלים, אפשר לעשות עם זה שלאגר.
<עדי קאופמן: לא תמיד זה מצליח, לא תמיד זה הולך.
<עדי קאופמן: יש שנים שהן קשות וזה הכל ממומן, אנחנו חיים את עצמנו למעשה.
<עדי קאופמן: אם אנחנו לא נפעיל את כל החוש העסקי שלנו, בכל צורה אפשרית, אנחנו לא נתקיים.
<עדי קאופמן: עכשיו בואו, כשאתם אומרים אוקיי, יש לנו כמות של 30,000 מנויים, שאם אתם מדברים על תרבות בפריפריה, 30,000 מנויים נמצאים ב - - -
יעקב מרגי: גברת קאופמן, שאלה.
יעקב מרגי: את הכרת את הויכוח הציבורי שהיה סביב חוק הסופרים, חוק הספרים?
<עדי קאופמן: כן.
יעקב מרגי: 4 במאה וזה.
יעקב מרגי: זה היה החוק הראשון שמדינת ישראל הנאורה, הדמוקרטית, חוקקה כדי להעלות מחירים.
יעקב מרגי: כי באו מי שטען בעד החוק ואמרו יש פה כשל שוק.
יעקב מרגי: בכשל שוק הממשלה חייבת להתערב.
יעקב מרגי: ועכשיו יש לנו דיון חדש – מתי, איך, אם צריך לבטל אותו, לא צריך לבטל אותו, מתי לבטל אותו.
יעקב מרגי: אני ער לטענה שלך ואני אפילו נותן לה כובד משקל, של א' תחרות עסקית היא בסיס לכל דבר ויש לאפשר אותה, אבל עדיין יש איזה רציונל קטן, וזה נורת אזהרה שנדלקת עם גלאי, כשזה חונק מישהו אחר.
יעקב מרגי: תחרות היא דו צדדית, לכל הצדדים.
<עדי קאופמן: אפשר להמשיך?
יעקב מרגי: כשקם הדוב הרוסי או האריה השואג או כל מה שתרצי ורוצה להתנפל על כל השוק, אז המנורה הזאת נדלקת, החיישנית לרגולטור.
יעקב מרגי: וכאן מישהו זעק.
<עדי קאופמן: אוקיי, אין בעיה.
יעקב מרגי: לא עבר לי קור הרוח של מר ברעם, או הציניות.
יעקב מרגי: אני לא יודע לנתח אותו.
<עדי קאופמן: לא, לא, עזוב.
יעקב מרגי: אני מדבר עכשיו בשלוש הדקות שמותר לי.
יעקב מרגי: אני בדרך כלל מבין בבני אדם.
יעקב מרגי: עוד לא הצלחתי להבין אם זו ציניות, אם זו טקטיקה בפתח דבריו, אבל יש מעבר.
יעקב מרגי: זה לא קשרים.
יעקב מרגי: בא גוף עסקי, תרבותי, ציבורי, הכל ביחד, נתמך, שרוצה לעמוד ולתת תרבות, לייצר תרבות, לאפשר תרבות ואומר סליחה.
יעקב מרגי: הוא לא אומר שאתם עבריינים - - -
<עדי קאופמן: ומאין יבוא - - -
יעקב מרגי: רגע, רגע, הוא בא ואומר ההתנהלות הזאת, הרומן הזה בין בית לסין לתיאטרון הצפון, כובל אותי, חונק אותי, לא נותן לי אוויר לנשום.
יעקב מרגי: אני יכול להיות קשוב לטענה הזאת כרגולטור?
<עדי קאופמן: תמיד.
יעקב מרגי: את זה רציתי לשמוע ממך.
יעקב מרגי: ההרצאה המלומדת והמנומקת הזאת הייתה בשביל אדוני.
מכלוף מיקי זוהר: אדוני יושב הראש, גם הטענות הן לא אליהן באמת.
מכלוף מיקי זוהר: אין טענות אליהם.
<עדי קאופמן: אני רוצה להמשיך.
נורית קורן: רק שנייה, אני רק רוצה לשאול אותך.
יעקב מרגי: אליה?
נורית קורן: כן, אליה.
יעקב מרגי: מותר לה.
נורית קורן: אמרת שיש לך 30,000 מנויים.
נורית קורן: המנויים שלך זה אותו סוג, אותו חתך של המנויים של קריית מוצקין?
<עדי קאופמן: לגמרי, כן.
נורית קורן: בדיוק אותו דבר?
<עדי קאופמן: לגמרי.
נורית קורן: יש מעבר כל הזמן?
<עדי קאופמן: כן, בהחלט.
נורית קורן: אבל את אומרת שאתם יותר יקרים, אז אני לא מבינה.
<עדי קאופמן: אנחנו לא יותר יקרים.
יעקב מרגי: לא, זה לא אומר, זה לא אומר כלום.
יעקב מרגי: יכול להיות שהכורסאות יותר נוחות, מה הקשר?
יעקב מרגי: בואי תקשיבי, זה לא קשור.
<עדי קאופמן: בדיוק.
<עדי קאופמן: רק עוד שנייה לסבר את אוזנכם, שקהל הצופים לא יבוא ויראה, המרחק בינינו הוא קילומטר וחצי או שני קילומטרים.
יעקב מרגי: אין גבולות בין הקריות, אני הייתי מאחד אתכם.
יעקב מרגי: אני הייתי פותר הרבה בעיות, אני אומר לכם.
יעקב מרגי: בפתרון אחד פותר הרבה בעיות של חיפה והקריות.
יעקב מרגי: בפתרון אחד.
<עדי קאופמן: אני בבקשה רוצה להמשיך.
<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון בעצם היום, בניגוד לכל התיאטראות, והוא דרך אגב הפרטי, היחידי במדינת ישראל, אין תיאטרון פרטי במדינת ישראל.
<עדי קאופמן: וכשאתם אומרים - - -
יעקב מרגי: קשה לי עם ההגדרה.
יעקב מרגי: אתם לא תיאטרון.
<עדי קאופמן: היכל.
נורית קורן: שיקולים כלכליים.
נורית קורן: לא רואים שום דבר.
יעקב מרגי: היכל תרבות.
<עדי קאופמן: היכל תרבות.
<עדי קאופמן: אולם.
<עדי קאופמן: אין בעיה.
<עדי קאופמן: כשבעצם היום אנחנו באים ואני לא יכולה לבוא לעירייה, מאין יבוא עזרי?
יעקב מרגי: שמענו את הטענה הזאת.
יעקב מרגי: יש לך משהו חדש להוסיף?
יעקב מרגי: כי השעון מהבהב.
<עדי קאופמן: כן, יש לי דבר נוסף.
<עדי קאופמן: השעון מהבהב, אני אדבר מהר.
יעקב מרגי: לא, דברי מעט ולעניין.
<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון בעצם פנה, קיבל פנייה, סליחה, ליתר דיוק, מהרשות להגבלים עסקיים.
<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון במשא ומתן עם הרשות להגבלים עסקיים, לא במשא ומתן בכלל, בהתכתבות דרך עורך דין ברעם ולמעשה אנחנו בעצם סגרנו את הדברים.
<עדי קאופמן: זה לא הגבל עסקי, אין בזה שום הגבל עסקי.
יעקב מרגי: קיבלתם ממנו תגובה שאין בעיה עם זה?
<דניאל פלד: עורך דין דניאל פלד, אני מייצג את תיאטרון מוצקין.
<דניאל פלד: אני רוצה שלוש הערות קצרות, ברשותכם.
<דניאל פלד: הערה ראשונה, מתקיים פה דיון, שכאילו הוא מתקיים תחת איזה שהוא מעטה של תחרות כלכלית, אבל לא מספרים לכם את כל האמת.
<דניאל פלד: תיאטרון הצפון, במשך תקופה ארוכה ניהל מאבק בבג"ץ כדי לחסל את תיאטרון מוצקין, והיו כל מיני עתירות, כולל נגד הגברת צורי באופן אישי, כנגד התיאטרון, כנגד ראש העיר.
<דניאל פלד: מצאו טענות מן היקב ומן הגורן, רק כדי לחסל את התיאטרון.
<דניאל פלד: את זה לא מספרים לכם.
<דניאל פלד: ומה שעשו, אחרי שנכשלו בבג"ץ, אז מבלי משים בית לסין הפך פתאום לכלי בידי תיאטרון הצפון, לחסל את תיאטרון מוצקין מה שנקרא לא בדרך של בג"ץ ולא בדרך חוקית, אלא בדרך של - אתם יודעים מה, אז אם לא הצלחנו בבג"ץ, אז בואו תמנעו מהם את ההצגות.
<דניאל פלד: זו הערה ראשונה.
<דניאל פלד: הערה שנייה.
<דניאל פלד: תראו, אני זוכר את הסיפור על השוקולד.
<דניאל פלד: אתם זוכרים, שפעם עלית הייתה המונופול בישראל על שוקולד.
<דניאל פלד: ואז באו והקימו עוד, נדמה לי זה היה ברנר או אני לא זוכר - - -
יעקב מרגי: ליבר.
<דניאל פלד: ליבר וזה, ואז אמרו רגע, אם תהיה עוד חברת שוקולד, יהיה קטסטרופה, כי זה יחסל את ענף השוקולד של עלית.
<דניאל פלד: אז אני רוצה להפתיע אתכם.
<דניאל פלד: אני כלכלן קטן, אבל התיאוריה הכלכלית אומרת שתחרות וכניסה של גורמים נוספים לא רק ולא מקטינה את צריכת השוקולד, היא מגדילה את צריכת השוקולד ומוזילה את המחיר.
<דניאל פלד: כלומר, יש פה תופעה כפולה.
<דניאל פלד: עכשיו, כל הזמן אומרת חברתי, אני גורם פרטי ואני בעד תחרות, תחרות, תחרות, והתחרות שלי נפגעת.
<דניאל פלד: אדרבא.
<דניאל פלד: אם את בעד תחרות, אז למה את מונעת את התחרות?
<עדי קאופמן: כשהקאמרי לא הופיע בתיאטרון - - -
יעקב מרגי: גברת קאופמן, את לא ברשות דיבור.
<דניאל פלד: והערה שלישית, ובזה אני מסיים.
<דניאל פלד: אמר חברי, ידידי ורעי מר יוסי שרעבי, שהמשרד פנה לממונה על ההגבלים.
<דניאל פלד: גם אנחנו פנינו לממונה על ההגבלים ותוך כדי הפנייה שלי, אני קיבלתי מהגברת צורי את המשפט הבא.
<דניאל פלד: תקשיבו טוב – התיאטרון הסכים לספק לנו את ההצגות.
<דניאל פלד: אתם יודעים באיזה תנאי?
יעקב מרגי: איזה תיאטרון הסכים?
<דניאל פלד: בית לסין.
<דניאל פלד: אתם יודעים מה היה התנאי?
<דניאל פלד: ותחזיקו טוב, שלא נשווק אותם.
<דפנה צורי: שלא נפרסם.
<דניאל פלד: אתם מבינים?
<מיכאל וייסמברגר: מה זה הקשקוש הזה?
יעקב מרגי: סליחה, מיכה, אתה לא מתערב בדברים.
<דניאל פלד: זה כמו לבוא להגיד למישהו תשמע, אני מרשה לך לקנות אוכל, אבל דיר בלקום, את תאכל.
<דפנה צורי: כן, אני מבקשת להתייחס לדברים שנאמרו פה וקודם כל באופן מוחלט, מבדיקה של הדף האחורי של הדף תיאטרון הצפון ושל היכל התיאטרון של קריית מוצקין, יש פער של 30% במחירים, אז רק לסבר את אוזניכם.
<דפנה צורי: את הדברים אפשר לראות, זה לא משהו שאני יכולה להסתיר אותו.
<דפנה צורי: לגבי הנושא של מה שעורך הדין שלהם אמר, ההצגה קברט הייתה אצלי חמש פעמים.
<דפנה צורי: היא הייתה אצלי בלעדית, כי הם פשוט לא רצו אותה.
<דפנה צורי: אני לא מבקשת שום בלעדיות, אני לא רוצה בלעדיות, אני בעד תחרותיות.
<דפנה צורי: דבר נוסף.
<דפנה צורי: למשל אמר מיכה מבית לסין, שמבחינה עסקית אם הוא ימכור לי ארבע הצגות, הם לא יקנו ממנו את ההצגות.
<דפנה צורי: אז אני רוצה לספר לכם שלמשל שנה שעברה היה סיפור עם הבימה.
<דפנה צורי: ההצגה משפחה עליזה שראיתי בתיאטרון הבימה ורציתי לקנות אותה.
<דפנה צורי: מתקשר אלי למחרת סמנכ"ל הבימה ואומר לי תשמעי, את לא יכולה לקבל כי תיאטרון הצפון אמר שאם את תיקחי את ההצגה, הם לא ייקחו אותה.
<דפנה צורי: הקמתי קול צעקה - - -
יעקב מרגי: זה חוזר על עצמו עם כל התיאטראות?
<דפנה צורי: הקמתי קול צעקה ואני אמרתי תקשיב טוב, אני לא אוותר ואתה תראה שאם זה שלאגר הם גם כן ייקחו את זה.
<דפנה צורי: ולראייה היה שאני לקחתי את זה 8 פעמים והם לקחו את זה 12 או 13 פעמים וזה היה 20 פעם.
<דפנה צורי: כלומר התיאטרון לא הפסיד.
<דפנה צורי: מה שאני באה ואני אומרת ואני טוענת - - -
יעקב מרגי: מה, את רוצה לומר לי במילים אחרות, אני אדם שמבין מהר, לא מסלולים ארוכים.
יעקב מרגי: אני רץ למרחקים קצרים.
יעקב מרגי: עצם קיומך מפריע לתיאטרון צפון?
<דפנה צורי: אני אספר לך שתיאטרון הצפון שלח לי לפני 3 שנים עבריינים.
<דפנה צורי: אני הסתובבתי שישה וחצי חודשים עם מאבטח.
יעקב מרגי: אנחנו לא משטרה.
יעקב מרגי: עשית במשטרה עם זה משהו?
<דפנה צורי: בוודאי.
<דפנה צורי: הוגש נגדי בג"ץ.
<דפנה צורי: אני פעם שנייה בוועדת חינוך של הכנסת, כי הבימה שנתיים וחצי החרימו אותי, לא הופיעו אצלי.
<דפנה צורי: אני עוברת התעללות לשמה מהתיאטראות.
<דפנה צורי: התיאטראות הרפרטוארים עכשיו מסתכלים לפה ורואים מה תהיה החלטת הוועדה, כי זה יהיה אחר כך ההתנהגות של כולם.
<דפנה צורי: ואני מבקשת מהוועדה, עזרו לי להציל את עצמי.
<דפנה צורי: הציבור של תיאטרון הצפון מגיע לו לראות את כל השלאגרים - - -
מכלוף מיקי זוהר: ובמחיר טוב.
<דפנה צורי: במחיר זול יותר ב-30%.
<יריב גסר: יריב גסר, מנכ"ל עיריית קריית מוצקין.
<יריב גסר: אדוני יושב הראש, חברי הכנסת.
<יריב גסר: ראשית אני מברך על הדיון.
יעקב מרגי: אולי תפתור לנו את הבעיה, תסגור את היכל התרבות וזהו.
<יריב גסר: אנחנו לא נסגור ואני אגיד לך גם למה.
יעקב מרגי: אז אל תסגור.
יעקב מרגי: תסביר לי.
<יריב גסר: קודם כל אני כמנכ"ל עירייה, אני איש ציבור, לנו יש 46,000 תושבים שהם 46,000 לקוחות.
<יריב גסר: לקוחות.
<יריב גסר: ואני צריך לתת להם שירות בחינוך, בתרבות, בכל התחומים, בניקיון והכל.
<יריב גסר: הנושא של התרבות אצלנו זה משהו שהוא עם חזון.
<יריב גסר: אנחנו עיר שמשדרת תרבות, עיר שחיה על תרבות, יש לנו אוכלוסייה שהיא סוציו אקונומי 6 פלוס, מעמד בינוני וגבוה ויש לנו אוכלוסייה צרכנית.
יעקב מרגי: אני רוצה לצאת שנייה מהדיון.
יעקב מרגי: תגיד לי, אתם עושים פעולות להביא אוכלוסיות שבדרך כלל לא מבקרות בתיאטרון אצלכם?
<יריב גסר: בוודאי ואני אתן את הדוגמאות.
<יריב גסר: ראשית, היכל התיאטרון בקריית מוצקין, בגלל הנגישות הפיזית שלו מכל הכבישים בצפון, בקריית שמונה סגרו תיאטראות ובתי קולנוע, בחצור הגלילית סגרו, בטבריה סגרו.
<יריב גסר: כל מקום שסגרו, הם מצאו בית.
<יריב גסר: ולראייה, הלקוחות של היכל התיאטרון הם מכל הצפון.
<יריב גסר: מרמת הגולן, מדן, מאיפה שלא תיקח בצפון יש לנו לקוחות והלקוחות - - -
יעקב מרגי: והפריפריה החברתית שנמצאת בתוך מוצקין, מקבלת מענה, דחיפה?
<יריב גסר: בוודאי, בוודאי.
<יריב גסר: אנחנו עובדים עם הרווחה שלנו.
<יריב גסר: הצגות שיש אפשרות לתת במחירים מוזלים עוד יותר ממה שאנחנו פה הראינו פערים, אנחנו נותנים לאוכלוסיות חלשות.
<יריב גסר: הכל עובד בסנכרון מלא עם כל מיני גופים, ולכן החשיבות של התיאטרון.
יעקב מרגי: תשים לב, אני יושב ראש ועדת חינוך עוזב את השקפת העולם שלי, כי לאחרונה לפי התכנים והרפרטוארים, הייתי צריך לא לעודד ללכת לשם.
יעקב מרגי: מה יראו?
יעקב מרגי: דגלים תקועים במקומות לא ראויים?
יעקב מרגי: או יאמרו משהו על חיילי צה"ל?
יעקב מרגי: או שיאמרו משהו על ההורים שלנו או על הסבים והסבתות?
יעקב מרגי: אבל זה הרהורים בקול.
יעקב מרגי: לא חייב להגיב.
<יריב גסר: אדוני יושב הראש, החשיבות הציבורית פה היא כזאת – היום תיאטרון בית לסין מפלה תיאטרון כזה או אחר, מחר הוא יפלה עיר כזאת או אחרת והוא יגיד אני לא אופיע באריאל, אני לא אופיע בבני ברק, אני לא אופיע ב - - -
<מיכאל וייסמברגר: מה פתאום?
יעקב מרגי: מיכה, הוא אומר אולי.
יעקב מרגי: היפותטי.
יעקב מרגי: הוא לא אמר שאתה עושה את זה.
נורית קורן: תמשיך, יריב.
יעקב מרגי: בוא, אתה לא חייב לקפוץ.
<יריב גסר: ומחר מחרתיים הוא יפלה מגזר כזה או אחר.
<יריב גסר: איפה נשמע דבר כזה?
<יריב גסר: יכול להיות אני אכנס לפוקס ואגיד אני רוצה לקנות חולצה כתומה, הוא יגיד לי לא, הלקוח לפניך קנה והוא אמר שאני לא אמכור לך?
<יריב גסר: זה מוצר לכל עניין ודבר, אדוני.
<יריב גסר: דבר שני, אנחנו מדברים פה על הצגות.
<יריב גסר: אתה יודע מה, אני לפעמים, אני יושב פה מתחילת הדיון ואני אומר חברי כנסת, אני גוזל זמן יקר שלהם, ענייני מדינה בוערים ואני צריך להטריד אותם בדבר כזה, כשאנחנו מדברים על הצגה.
<יריב גסר: דבר שצריך להיות שמח, מהנה לציבור.
<יריב גסר: אתה יודע מה?
<יריב גסר: יש לנו קהל לקוחות, לפעמים אנחנו ככה תופסים לקוחות בכניסה ללובי של ההיכל ושואלים ככה למה הגעת להצגה.
<יריב גסר: כל מיני שאלות כאלה.
<יריב גסר: ואנשים אומרים לך, זה נותן לי את הבריחה הקטנה הזאת מאתגרי היום יום, ממצוקות היום יום.
<יריב גסר: אני יושב שעה וחצי בתיאטרון ורואה הצגה.
<יריב גסר: למה לא לתת את זה?
<יריב גסר: הוא רוצה לקבוע מה יראו בקריית מוצקין ומה יראו ברמת השרון?
<יריב גסר: הוא רוצה להגיד אני בתל אביב אתן את ההצגה - - -
<יריב גסר: בית לסין.
יעקב מרגי: ובלי אצבע.
<יריב גסר: סליחה.
<יריב גסר: ולתושבי קריית שמונה או ליישובי הצפון, אני אתן לראות משהו אחר?
<יריב גסר: מי הוא שיקבע את זה?
<סיוון בראונר: אני מבקשת לדבר גם, בבקשה.
יעקב מרגי: ראיתי אותך.
מרדכי יוגב: אני מודה שזה מאד מעניין, אבל זה לא התחום שאני עוסק בו ביום יום.
מרדכי יוגב: אני רוצה לומר כמה דברים ממה שאני הבנתי פה.
מרדכי יוגב: אחד, אני סבור שתיאטרון הצפון, כל הכבוד, גוף פרטי, זו זכותו, על בסיס כלכלי החליט לתת תרבות בצפון, זה בסדר גמור, אבל אתם לא יכולים לכוף על גוף שכן נתמך על ידי המדינה.
מרדכי יוגב: אם אתם עושים עסקאות כלכליות עם אחרים, זכותכם, אבל גוף שנתמך על ידי המדינה, אתם לא יכולים לכוף עליו ולא לתת - - -
יעקב מרגי: השאלה היא אם מבחינת החשב הכללי יש סייג כזה.
מרדכי יוגב: לנסות לכוף עליו שימנע את הצגותיו מגוף אחר ואני מאחל לכם שתרוויחו, אבל זה לא יכול להיות יחד עם איומים על גורם אחר.
מרדכי יוגב: ופה אני מציע גם שיש פה עניין למשטרה לבחון אם יש פה איומים או אם יש פה משהו שהיה מן הדבר הזה, אז יש מקום בהחלט להיכנס לזה.
מרדכי יוגב: זה מה שנשמע שהיה פה בדיון, או לפחות שהתפרצתי כלפי עורך הדין שלכם, כי היה נשמע שכביכול אתה מונע מאיתנו לדון בעניין.
מרדכי יוגב: הדבר השני, תיאטרון בית לסין, כתיאטרון ממומן ואני לא רואה פה את מנכ"ל המשרד.
יעקב מרגי: הוא פה.
מרדכי יוגב: אני צריך אותו.
מרדכי יוגב: אני הקשבתי לו, אני מצפה שהוא יקשיב לי.
יעקב מרגי: הוא מכין שיעורי בית לצורך הדין.
יעקב מרגי: לא הייתי נותן לו לדבר בלי - - -
מרדכי יוגב: תקשיב לי.
מרדכי יוגב: הקשבתי.
מרדכי יוגב: תרבות, אדוני המנכ"ל.
<יוסי שרעבי: סליחה, זו השרה.
<יוסי שרעבי: היא מבקשת - - -
מרדכי יוגב: השרה?
<יוסי שרעבי: אתה יודע, יש סדרי עדיפויות, לצערי.
יעקב מרגי: והשרה אין לה הרי כללי - - -
<יוסי שרעבי: לא, יש כללים.
יעקב מרגי: אין לה כללים ש - - -
מרדכי יוגב: אני אומר לך אדוני המנכ"ל, אם תיאטרון בית לסין מסובסד או ממומן על ידי המדינה, אין לו זכות, למעט אם הוא רוצה לוותר על המימון, ואני מציע לפי מה ששמעתי, שנוותר לו על המימון, שהשרה או אתם תוותרו לו על המימון.
מרדכי יוגב: הוא אינו יכול כתיאטרון מסובסד על ידי המדינה להחרים לא מקום ולא תיאטרון אחר.
יעקב מרגי: תקשיב, תרבות נאמנות לא יתקצבו.
יעקב מרגי: את בית לסין לא, מה היא תעשה בכסף הזה?
יעקב מרגי: היא לא תעשה זה ולא תעשה זה ולא תיתן ולא תיתן ולא תשלם ולא תממן, מה היא תעשה בכסף בסוף?
מכלוף מיקי זוהר: אני אמצא לה.
יעקב מרגי: זה היה בשבילי.
יעקב מרגי: לא חייב לענות.
יעקב מרגי: רבותי, אנחנו לפני סיכום.
נורית קורן: ל - - לנכי צה"ל.
מרדכי יוגב: תיאטרון מסובסד שממומן על ידי המדינה לא יכול להניע את שיקוליו רק משיקולים כלכליים, גם אם המנכ"ל חושב ומחייך ואני מציע לאור חיוכו, לקנוס אותו כבר על ההתנהלות הזאת, ואחר כך להחליט גם אם ירדו לו המיליונים.
יעקב מרגי: זה הפנים שלו.
יעקב מרגי: הוא לא מחייך.
מרדכי יוגב: לקנוס על שליש לפחות ולעשות את זה כדרך שהשרה יודעת לעשות את זה, כדי שיהנו ממנו בכל הארץ ובכל המקומות ולא - - -
מכלוף מיקי זוהר: מה זה שלושה מיליון שקלים, קטן עליכם.
מרדכי יוגב: ולא יעדיף שיקולים רק כלכליים, אלא יאפשר בעונה הראשונה לכל הארץ להנות ממנו, ובוודאי תיאטראות ציבוריים, שהם בעיני קודמים לתיאטראות הפרטיים, כי יש להם שיקולים גם חברתיים וציבוריים.
מרדכי יוגב: והדבר האחרון לאור זה, אני מציע שניתן למנכ"ל את האתגר לנסות ולהביא להסדר, ואם ישלח אותו לוועדה ומה ששלח ירצה את היוזם או אותנו, אזי מעולה; ואם לא – אז נתכנס שוב ונחפש לזה גם את המענה החוקי, אם זה יתקל בדברים בעייתיים.
מכלוף מיקי זוהר: יש לי פתרון דווקא.
יעקב מרגי: גברתי, משפט וחצי כי אני לפני סיכום.
<סיוון בראונר: אני סיוון, אני סמנכ"לית תיאטרון הצפון.
יעקב מרגי: יש לך מה להוסיף מעבר למה שאמרו?
<סיוון בראונר: אני הגעתי לפה לשאול שאלה אחת את הוועדה, כי עד היום טרם קיבלתי תשובה משום גורם.
יעקב מרגי: אותי לא שאלת.
יעקב מרגי: תשאלי.
<סיוון בראונר: אני שואלת אותך, יושב הראש ואת כל הוועדה ואת כל כנסת ישראל.
<סיוון בראונר: כיצד האישה שיושבת פה והיא מנהלת תיאטרון מוצקין - - -
יעקב מרגי: איך קוראים לה?
<סיוון בראונר: דפנה צורי.
<סיוון בראונר: מנעה מתיאטרון הקאמרי לעבוד עם תיאטרון הצפון.
<סיוון בראונר: ארבע שנים שלמות לא דרכה רגלו של הקאמרי - - -
נורית קורן: יש לה קשרים.
<סיוון בראונר: אני מדברת על כרגע.
<סיוון בראונר: רגע, שנייה.
יעקב מרגי: השאלה מובנת.
<סיוון בראונר: לא.
<סיוון בראונר: גם תיאטרון הבימה, גברתי הנאווה, לא הופיע בתיאטרון הצפון, רק בגלל שהיא מנעה את זה.
<סיוון בראונר: אז לשבת פה באצטלה של נורא מסכנים ולבוא לטפול את זה עלינו, יש לי בעיה עם זה.
יעקב מרגי: אדוני המנכ"ל.
יעקב מרגי: רגע, אתה רוצה משפט לפני המנכ"ל?