GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: מה זאת אומרת עלייה, באיזה שיעורים?
<סיגלית שושן: אני יכולה להגיד לך שהנתונים שלנו השנה, בעקבות איסוף הנתונים שאנחנו אוספים מדי שנה, יש כ-3,000 תלמידים שניגשים לבחינת בגרות ברמת 2 השלמה ל-5, כששנה שעברה, בתשע"ה, ניגשו 2,495 תלמידים.
<סיגלית שושן: קודם היו לנו כ-2,200 ושנה קודם כ-2,100.
<סיגלית שושן: זאת אומרת שאם אני מסתכלת על ה-4-5 שנים האחרונות, יש לנו עלייה של בערך בין 800 ל-900 ילדים שזה מאד מאד יפה.
<סיגלית שושן: זה לא נובע סתם, זה נובע מעבודה קשה מאד של השטח, של המדריכים, של צוות הפיקוח, של התכניות המיוחדות שאנחנו בונים ברמה הארצית.
יעקב מרגי: אני כתלמיד כיתה ט', שבשנה הבאה לא אמור ללמוד ערבית, מה תהיה המוטיבציה שלי לבחור להמשיך ללמוד ערבית לקראת בחינת בגרות ב-3 או 5 יחידות?
<סיגלית שושן: המוטיבציה שלך נובעת מתכנית מגוונת שאנחנו מציעים לתלמידים שלנו.
<סיגלית שושן: המוטיבציה שאנחנו יוצרים אצלם, אנחנו עושים - - -
יעקב מרגי: תרדי לפרטים בבקשה, מעבר לסיסמא.
<סיגלית שושן: בהחלט, בהחלט.
<סיגלית שושן: בחטיבות הביניים אנחנו עושים פעילויות רבות מתוך מטרה ליצור מוטיבציה בקרב הלומדים.
<סיגלית שושן: הוראת הערבית בארץ משווקת כגשר לקשר.
<סיגלית שושן: לא בשום אופן אחר.
<סיגלית שושן: אנחנו מובילים ומקדמים גם תכניות לימודים וגם את ההוראה עצמה, גם באמצעות פעילויות שאנחנו עושים.
<סיגלית שושן: אני יכולה לספר לך על פעילות של תחרות כזאת שעשינו ברמה הארצית, שאנחנו עושים אותה כבר שלוש שנים, והאדים מהשטח סביב הסובלנות, סביב הערכים שאנחנו מעבירים לתלמידים - - -
יעקב מרגי: גברתי, בסדר.
יעקב מרגי: זה יפה, זה טוב, משפר אווירה, אבל לא נותן מוטיבציה.
יעקב מרגי: אני שואל אותך, אני כתלמיד שהיעד שלי בסוף להביא תעודת בגרות עם מספר נקודות איכותיות וממוצע גבוה, מה המוטיבציה שלי בכיתה ט' לבחור שאני ממשיך בשנה הבאה, למרות שלא כולם הולכים לשם.
יעקב מרגי: אין לי.
יעקב מרגי: וחבר הכנסת חאג' יחיא גם נגע בסוגיה הזאת של הבונוסים.
יעקב מרגי: צריך לשקול אותה, אם היא באמת שפה רשמית ואם אנחנו באמת רוצים לתת לה את המקום הראוי.
יעקב מרגי: מעבר לכך, המציאות של 3 ו-5 יחידות, כשאין יחידה רביעית, זה חסם משמעותי בבחירה.
יעקב מרגי: כי 5 יחידות אני מצומצם בבחירה.
יעקב מרגי: 3 יחידות זה נמוך מדי.
<סיגלית שושן: תראה, האוכלוסייה היהודית – אני מדברת על האוכלוסייה היהודית - - -
יעקב מרגי: כן, על זה אנחנו מדברים.
<סיגלית שושן: בהחלט.
<סיגלית שושן: אז האוכלוסייה היהודית שניגשת לבחינות בגרות ברמה הארצית, זה מתוך מקצועות בחירה.
<סיגלית שושן: זאת אומרת יש מגוון רחב של מקצועות ומכיתה י' ניתנת לתלמיד אפשרות לבחור.
<סיגלית שושן: אנחנו מציעים שני מקצועות – את הערבית ואת עולם הערבים והאסלאם, כשעולם הערבים והאסלאם מדבר על מדינות האזור, זאת אומרת להיכנס פנימה לתוך ההווי והתרבות.
<סיגלית שושן: גם בבחינת הבגרות אצלנו בערבית, אנחנו משלבים בתוך תכנית הלימודים גם את השפה וגם את התרבות.
<סיגלית שושן: זה ברמה הכללית.
דב חנין: ולגבי סוגית הבונוסים, גברתי, אתם שוקלים את זה?
דב חנין: את סוגיית הבונוסים?
יעקב מרגי: שאלתי אותה.
דב חנין: עוד שאלה ברשותך, שאלת המשך.
דב חנין: כמה בתי ספר - - -
יעקב מרגי: דב, אני אתן לך את רשות הדיבור.
דב חנין: רק שאלה קצרה מאד מאד.
דב חנין: כמה בתי ספר תיכונים יש לנו שבהם אין אופציה ללמוד ערבית ב-5 יחידות.
<סיגלית שושן: אין כמעט.
<סיגלית שושן: אין.
<סיגלית שושן: מקצוע הערבית הוא מקצוע שמוצע מבין כל אפשרויות הבחירה, ואנחנו רואים, ושוב אני חוזרת על משפט שאמרתי – שאנחנו רואים עלייה במספר התלמידים בכל שנה.
יעקב מרגי: עדיין המספרים נמוכים מאד.
<סיגלית שושן: עוד לא סיימתי, בבקשה, אם אפשר - - -
<סיגלית שושן: לסכם, אז אין בעיה, אני אסכם.
<סיגלית שושן: בבתי הספר היסודיים אנחנו בנינו תכנית לימודים חדשה, שאושרה לפני כשבוע.
<סיגלית שושן: אנחנו עבדנו עליה שנה ושמונה חודשים ברמה הארצית.
<סיגלית שושן: היא החלטה של ועדת מקצוע ויו"ר המזכירות הפדגוגית לפני כשנה ושמונה חודשים, כשניתן לנו המנדט להתחיל לבנות.
<סיגלית שושן: התכנית מבוססת על הוראת הערבית המדוברת כבסיס, פלוס מיומנויות של קריאה וכתיבה, שהתלמיד בסוף המהלך, בכיתה ה' ו', בסוף ו' יידע את 90% מאוצר המילים הנדרש מתלמיד בכיתה ז'.
<סיגלית שושן: זה ייצור רצף לימודי.
<סיגלית שושן: אנחנו מנגישים את הוראת הערבית לשכבות יותר נמוכות.
<סיגלית שושן: אנחנו יוצרים פתיחות.
<סיגלית שושן: אנחנו מדברים על סובלנות.
<סיגלית שושן: אני חושבת שאין יותר טוב מאשר מראה עיניים בהוראת ערבית בבתי הספר היסודיים, בשכבות הנמוכות ביותר, כי ככל שאתה מגיע אל הילד מוקדם - - -
יעקב מרגי: גברתי, גברתי, זה יפה, זה טוב, אבל הנתונים בחברה הישראלית,ך היהודית, מדברים בעד עצמם.
יעקב מרגי: כמה מדברים, כמה כותבים, כמה יש להם מידע בסיסי, כמה אין להם ידע בכלל.
יעקב מרגי: אז אני חושב שיש הרבה מה לעשות.
יעקב מרגי: תודה רבה לך בשלב הזה.
יעקב מרגי: חבר הכנסת אבי דיכטר, יודע איזה משפט או שניים בערבית.
יעקב מרגי: תחכים אותנו.
אבי דיכטר: אתה יודע, אני מסתכל ככה 40 שנה לאחור, 40 ומשהו שנה לאחור, השפה הדיפלומטית הייתה צרפתית, ואז בבתי הספר שפה שנייה הייתה צרפתית, כמו שנאמר כאן.
אבי דיכטר: ולמדנו צרפתית.
אבי דיכטר: השקענו בזה.
אבי דיכטר: כמובן שמעט מאד פירות ראינו לאחר מכן, בוודאי כשבעולם הבינו שמה לעשות ולא רק בעולם, גם בצרפת הבינו שאנגלית - - -
יעקב מרגי: קצת מאוחר, אבל הבינו בסוף.
אבי דיכטר: שאנגלית היא השפה הרשמית, הבין לאומית.
אבי דיכטר: ואצלנו, אני מודה שאני מחפש את המילה, למה בעצם אנחנו לא מצליחים לצאת בתנופה אדירה מבתי הספר היסודיים.
אבי דיכטר: הנתונים שהוצגו פה מציגים תנופה, אבל אין תנופה אדיר.
אבי דיכטר: ושפה ערבית, בחלק מהמקרים אתה אפילו מזהה אצל כאלה שלומדים את השפה קצת חשש או אפילו בושה להשתמש בה.
אבי דיכטר: הם לומדים בשביל לגמור את השנה ואחרי זה זה כמעט נשכח.
אבי דיכטר: ערבית היא שפה מאד מיוחדת בעובדה שבעברית או באנגלית או בצרפתית יש הבדל עצום בין האופן שבו אתה מדבר לאופן שבו אתה כותב.
אבי דיכטר: התוצאה היא כמובן שגיאות כתיב נוראיות.
אבי דיכטר: אני תמיד לוקח את המילה בעברית – המאורעות.
אבי דיכטר: כל אוזן רגילה שומעת המאורעות, שלושה א' – אמאוראות, כשזה בעצם המאורעות.
אבי דיכטר: יש ה', א' וע'.
אבי דיכטר: זה לא קיים בערבית.
אבי דיכטר: מה שאתה אומר – זה מה אתה כותב.
אבי דיכטר: אגב, גם ברוסית זה ככה.
אבי דיכטר: זו שפה שהיא יכולה, מעבר לשימוש האינסטרומנטאלי שלה, שזה הרבה מאד ישראלים יהודים מצליחים לרכוש את מה שאנחנו קוראים "ערבית קבלנית".
אבי דיכטר: הם מדברים בערבית שבורה, עם שגיאות כתיב ובלי לתת את הדעת בכלל על המשמעות.
אבי דיכטר: זה עולה מדרגה בצורה מאד מביכה, כשאתה רואה בתקשורת אנשים שמדברים אל כול אל-עלמה, גם יהודים, גם ערבים, גם בישראל וגם בחוץ, עוסקים במתן שמות ללא שום קשר לדיוק.
אבי דיכטר: מה שלא היו מעיזים לעשות אגב, עם שמות עבריים, או אפילו עם שמות לועזיים.
אבי דיכטר: זורקים שמות – מחמוד בוא רגע, או מוחמד, מה ההבדל – מחמוד, מוחמד - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: אחמד.
אבי דיכטר: טעויות כל כך מביכות, שאני חושב ששני הצדדים התרגלו לסיפור הזה, גם אלה שטועים וגם אלה שקוראים להם בשמם בצורה שגויה.
אבי דיכטר: אפילו ידידי פה, הלך לאכול חומוס, קראת לחברה' לאכול חומוס בעַרֶאבה.
אבי דיכטר: בטח שלא יאכלו בעַרֶאבה, הם רוצים בעַרַאבה, לא בעַרֶאבה.
אבי דיכטר: מי אוכל חומוס בעַרֶאבה?
אבי דיכטר: בעראבה חומוס על הכיפאק.
איל בן ראובן: העיקר החומוס.
אבי דיכטר: לא, אני אומר לפעמים, כשאתה מסתכל, התרומה הכי גדולה, בלי שהתכוונה לכך מערכת החינוך, התרומה הכי גדולה בהנגשת השפה הערבית לציבור הישראלי היהודי, היא במערכת הביטחון.
אבי דיכטר: הם צריכים להדליק משואה לפי דעתי, ביום העצמאות.
אבי דיכטר: מצורך מאד מאד ספציפי מלמדים ערבית מדויקת, מאד ברורה.
אבי דיכטר: גם כתיבה, גם קריאה.
אבי דיכטר: אנחנו ככנסת, כמחוקקים, אם אנחנו לא נתמוך, נדרבן, נעזור, ובסוף זה גם הקצאות לתקציבים של תקציבים, לכך שחינוך לשפה הערבית מהגיל הרך, ומהגיל הרך, כשאתה מתחיל ללמד שפה, כשאתה מלמד אנגלית מבית הספר העממי, זה מגובה בהרבה מאד דברים אחרים, מטלוויזיה ומחשב, אז אתה מבין שיש לזה יכולת לטעת שורשים, להחזיק חזק, ואחרי זה אתה לא מתפלא שבישראל אין למי שדובר אנגלית כל בעיה.
אבי דיכטר: אתה מגיע לחו"ל, אתה תסתדר באנגלית.
אבי דיכטר: אני חושב שבנושא הזה, הצורך שלנו באמת ככנסת, לתת את התמיכה הבלתי מסויגת, וזה לא רק בגלל שיש פה לפי דעתי 25% מאוכלוסיית ישראל, קרוב ל-25% שמדברת ערבית כשפת אם יום יום.
אבי דיכטר: זה הרבה מעבר לזה.
אבי דיכטר: זה סביבה שלמה שאנחנו חיים בה, זו אוכלוסייה של חיילים ואנשי ביטחון ואנשי מינהל אזרחי, שנמצאים בממשק יום יומי עם דוברי ערבית.
אבי דיכטר: ופה לפעמים אתה שומע, אנחנו מדברים על הטעויות הטריוויאליות, הרי 90% מהישראלים היהודים פוגשים מישהו – לא חשוב אם זה יהודי או ערבי – אומרים לו כיף חַאלַק?
אבי דיכטר: מה הוא יגיד?
אבי דיכטר: הוא אומר חאלי מע חאלתי.
אבי דיכטר: ואתה משתגע.
אבי דיכטר: 99% אפילו לא מבינים שהם אומרים שטות וגם כבר נמאס לתקן אותם, כמה אפשר לתקן שטות כזו?
אבי דיכטר: אני לא מדבר על דברים שהם הרבה יותר מביכים.
אבי דיכטר: וזה הכל תוצאה, אני חושב, של קצת יחס סלחני.
אבי דיכטר: אני חושב שגם בבתי הספר ואני ככה קצת רחוק מדור הילדים שלומדים ערבית, אני כבר אוטוטו בדור הנכדים שלומדים ערבית, ולפעמים זה נראה ככה, אוקיי, לומדים ככה ולא ממש מתכוונים ברצינות.
אבי דיכטר: אני אומר לעצמנו, צריך להתכוון ברצינות.
אבי דיכטר: אנחנו ככנסת צריכים להתכוון ברצינות.
אבי דיכטר: זו לא שאלה של כן שפה רשמית או לא שפה רשמית.
אבי דיכטר: שפה זה דבר מקרב יותר מהרבה מאד דברים אחרים, והפתגם אומר – "איני חסנאק איכחסנאק, אינסותו סאלק, ואינסותו חאלק".
ענת ברקו: לקחת לי את הפתגם, אינעל דינאק.
אבי דיכטר: זה שיבוש של 90 ומשהו אחוז מהישראלים בערבית.
יעקב מרגי: תכיני אחר.
אבי דיכטר: אני אומר בסוף, בעברית זה חיים ומוות ביד הלשון - - -
מסעוד גנאים: אבל תראה את ההבדל, היא אמרה עכשיו מילה, אצלנו זו כפירה.
מסעוד גנאים: חילול הדת.
מסעוד גנאים: אצלכם אני יודע שזה כאילו ככה.
מסעוד גנאים: קיללת את הדת של מוחמד.
יעקב מרגי: איזו כפירה זה אינעל דינאק?
ענת ברקו: יסלחו לי כל הדתיים כאן.
מסעוד גנאים: לא, זו דוגמא.
אבי דיכטר: בסופו של דבר, כשאתה לא מבין הבנה בסיסית בשפה, אתה מרשה לעצמך לעשות שימוש במילים שדובר השפה לא יעז לעשות בזה שימוש.
אבי דיכטר: אני אומר לעצמנו, היוזמה הזו לגעת בשפה הערבית בצורה יותר מחייבת מלמעלה, מהכנסת, בתקווה שזה גם יחדור לאחר מכן לממשלה, אבל להבין שזה לא סיפור אבוד.
אבי דיכטר: זה לא סיפור אבוד.
אבי דיכטר: הקרבה בין העברית לערבית היא מדהימה.
אבי דיכטר: כל מי שלמד יודע עד כמה שתי שפות שעוסקות באותיות שורש והדמיון הוא רב, ואגב, אני אומר לכם את זה כאחד שלמד ערבית בגיל מאוחר, בגיל 23 – העברית שלי השתפרה אחרי שלמדתי ערבית.
ענת ברקו: נכון, נכון.
אבי דיכטר: הבנתי מה זה יוצא מן הכלל, אבל בעברית היוצאים מן הכלל הם כמעט כמו הכלל ובערבית היוצאים מן הכלל הם יחסית מעטים.
אבי דיכטר: ואתה יכול ללמד דברים בצורה מאד-.
אבי דיכטר: ואני זוכר, לא הבנתי פעם למה משתמשים ובמדוברת אומר ייה, בסוף, אתה יודע, בלדייה, ויש מעט מילים שאומרים יא.
אבי דיכטר: והיה מורה לערבית, אגב יהודי, שלמד את זה בצורה הכי מושרשת ובשיעור אחד הסביר לנו את זה בצורה הכי פשוטה – אומר כל פעם שאתה כותב יא, זה יא.
אבי דיכטר: דוניא, וכל פעם שאין א' בסוף, זה "יהה", במדוברת.
אבי דיכטר: ופתר את הבעיה, באבחה אחת הוא פתר את הבעיה להרבה מאד תלמידים, כולל לי.
אבי דיכטר: אני אומר את זה כדי שהצורך שלנו כמחוקקים וכאנשי ציבור, להבין שלימוד השפה הערבית זה לא ללכת לקראת האוכלוסייה דוברת הערבית בישראל.
אבי דיכטר: זה ללכת לקראת עצמנו, לראות אפילו את הדברים הכי בסיסיים.
אבי דיכטר: אתה רואה לפעמים את הטעויות בצד השני והתרגומים, איך אמרת - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: מלא – כאמל.
אבי דיכטר: פארקינג כאמל.
אבי דיכטר: בטח בא מישהו והלך בכאמל, לחנויות של כאמל וכאמל וכמאיל.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא אמר זה מלא, החניון מלא.
אבי דיכטר: הוא בכלל לא מעלה בדעתו שזה מלא, הוא בטוח שזה השם.
אבי דיכטר: שורה תחתונה, תראו, אני חושב באמת שזה סיפור ארוך.
אבי דיכטר: זה לא דבר שמחליטים אותו ביום אחד ובשנה הבאה מתחילים לדבר ערבית.
אבי דיכטר: אבל אם אנחנו רוצים שהדור הבא, של אלה שהיום מתחילים את שנת הלימודים, שהדור הבא יתחיל להיכנס לשפה בצורה יותר רצינית, כדי שבדבר הכי בסיסי של שפה, יהיה משהו יותר משתף ויותר משותף ושיהיה אפשר להבין את התרבות בצורה יותר אמיתית, אז אני אומר – עשינו את שלנו והרווחנו.
יעקב מרגי: ד"ר יוני מנדל, בבקשה.
יעקב מרגי: תציג את עצמך בקצרה.
<יוני מנדל: שלום.
<יוני מנדל: יש לי שלוש דקות?
<יוני מנדל: סבבה.
<יוני מנדל: קוראים לי יוני מנדל.
יעקב מרגי: סבבה – באיזו שפה זה?
<יוני מנדל: יש כאלה שאומרים שזה בערבית.
יעקב מרגי: התקלתי אותך, נכון?
יעקב מרגי: לא משנה, תעבור לערבית.
<וופא מועדי: זה סבה-סבה, זה מצרפתית.
<יוני מנדל: צבאבא עם א', עם צ' ו-א'.
<יוני מנדל: אני חוקר השפה הערבית.
<יוני מנדל: אני חוקר במכון ון ליר בירושלים.
<יוני מנדל: אני צריך להיות היום קצת "דבל זדווקאט" מבחינת הביקורת שלי שנמשכת, על לימודי הערבית בארץ ואני אשמח לשמוע מה אתם חושבים על זה אחר כך.
<יוני מנדל: משנות ה-50 בארץ אנחנו שומעים על תלמידים יהודים שלומדים ערבית בארץ ואומרים למדתי ערבית ואני לא יודע כלום.
<יוני מנדל: שומעים את זה גם בשנות ה-50, גם בשנות ה-70, גם בשנות ה-90.
<יוני מנדל: יש כאן בעיה אמיתית ויכול להיות שזה קשור לדיגלוסיה, יכול להיות שזה קשור לדרך ההוראה.
<יוני מנדל: העניין הוא שאנחנו לא באמת משתפרים בזה.
<יוני מנדל: אנחנו ממשיכים לשמוע את אותן הטענות נגד כאלה שלמדו ערבית ולא יכולים לעשות בה שימוש.
<יוני מנדל: דבר שני, יש כאן פיל בחדר.
<יוני מנדל: כבוד יושב הראש שאל לגבי המוטיבציה, מה המוטיבציה.
<יוני מנדל: למה אנשים לומדים בכיתה י', י"א, י"ב 5 יחידות ערבית.
<יוני מנדל: המוטיבציה הראשונית – ופה אני לא מאשים את משרד החינוך, זו מוטיבציה של התלמידים, היא מוטיבציה להתגייס לחיל המודיעין.
<יוני מנדל: זה מבחינת כל המדדים.
<יוני מנדל: וזה שוב, זה מחקרים שנעשו בשנות ה-60 ובשנות ה-80 - - -
יעקב מרגי: יש פתגם שאומר מתוך שלא לשמה יבוא לשמה.
<יוני מנדל: יכול להיות.
יעקב מרגי: אבל עדיין המספרים נמוכים.
<יוני מנדל: עדיין המספרים נמוכים בכל מקרה, אבל חשוב להגיד את זה שהמוטיבציה היא מודיעינית ויש גם קשרים כאלה ואחרים של משרד החינוך עם חיל המודיעין.
<יוני מנדל: יש כאלה שיטענו - אני בטוח בתוכם - שאם אנחנו נרצה לקדם פעם את השפה הערבית באמת, ננסה להכניס פנימה מורים ערבים, ננסה לדוגמא לשנות את תכנית הלימודים וכו', וכו', זה יתנגש בסופו של דברים עם מורים שלא רוצים לחנך דור תלמידים שרוצה ללמוד ערבית לחיל המודיעין.
<יוני מנדל: אני חושב שאנחנו צריכים בסופו של דבר כחברה, להחליט מה אנחנו רוצים.
<יוני מנדל: העניין הזה, הצירוף הזה ביחד – גם של חיל מודיעין וגם מורים ערבים – לא ילך.
<יוני מנדל: אין מורים ערבים שמוכנים לקחת חלק במערכת שבה המוטיבציה הראשית של התלמידים שלומדים ערבית היא מודיעינית, ואנחנו צריכים לשים על זה את הדגש.
<יוני מנדל: דבר שלישי זה ההצלחות.
<יוני מנדל: אני מבין שיש עלייה בלומדי הערבית ואני כמובן מברך על העובדה שאולי יתחילו ללמד ערבית בכיתה ה' ו-ו'.
<יוני מנדל: האחוזים הם קטנים מאד.
<יוני מנדל: אנחנו מדברים על בגרות – 2%, 3%, 4%.
<יוני מנדל: אני לא יודע, אני מוכן גם להיות לארג', תלכו 5%, 6%, 7%.
<יוני מנדל: אנחנו חיים במדינה שהערבית היא שפה רשמית, שהיא שפה של-20% שהיא שפה ילידית, שהיא שפת האזור, שהיא שפה ייעודית, שהיא השפה של אבו עמראן מוסא איבן עבדאללה אל קרטבי – הוא הרמב"ם.
<יוני מנדל: היא השפה של אבו אל-חסן אל-לאוי – יהודה הלוי.
<יוני מנדל: היא שפה שאמורה להיות חלק מהמקום הזה.
<יוני מנדל: לא יכול להיות שאנחנו נסתפק בשלושה אחוזים או בחמישה אחוזים.
<יוני מנדל: אנחנו צריכים לדבר על 90%.
<יוני מנדל: על 95%.
<יוני מנדל: אנחנו צריכים לעשות רפורמה בתחום הזה של השפה.
<יוני מנדל: אני אזכיר שוב את המחקר של פרופסור יהודה שנהב, שהידיעה היא עגומה מאד, גם העמדות.
<יוני מנדל: 50% בלבד מהציבור בישראל חושב שערבית צריכה להמשיך ולהיות שפה רשמית.
<יוני מנדל: זה לא טוב, זה אומר שיש איומים על השפה הערבית כשפה רשמית.
<יוני מנדל: יש עוד מחקר של פרופסור מוחמד דאמרה על הערבית באקדמיה, שאני לא אכנס אליו.
<יוני מנדל: מה שאני אגיד שהוא שאני טוען שאנחנו צריכים לדבר במושגים של רפורמה, אחרת אנחנו נעשה שינויים קוסמטיים כאחרים, ובשנה הבאה אולי יהיו 3,200 תלמידים שלומדים ערבית, זה לא מספיק.
<יוני מנדל: אנחנו לא צריכים לעלות באלפית האחוז.
יעקב מרגי: חשבת לנו על פתגם חלופי?
ענת ברקו: אחרי שהוא לקח לי, אני צריכה איזה פתגם אחר.
יעקב מרגי: לא חייגת אליו?
יעקב מרגי: נו, אני לא מבין.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל לא קללות.
ענת ברקו: סאבח איל חיר לכולם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: סאבח אל נור.
ענת ברקו: מה שאני רוצה לומר, שכמובן מדובר בשפות שהן אחיות – הערבית, העברית, הארמית והשפה היא גשר לשלום.
ענת ברקו: אני חושבת שדווקא לא צריך לזלזל במוטיבציה, גם המודיעינית ללימוד השפה הערבית.
ענת ברקו: מה זה משנה?
ענת ברקו: העיקר שיהיו דוברי ערבית.
ענת ברקו: השפה היא גשר לשלום, היא יכולה להיות גם משהו שמחבל בשלום, אבל אני חושבת שדווקא כשמדברים על השפה שהיא שפת הקוראן, ויש מיליוני אנשים שהם גם לא ערבים שהם מכירים את השפה דרך שפת הקודש, יש חשיבות אדירה לשפה.
ענת ברקו: הכוח המאגי של השפה הערבית, בקטע של להשפיע.
ענת ברקו: הנאומים, העושר של השפה.
ענת ברקו: אני יכולה לומר כבת למשפחה של יהודים שהם מעיראק, שהשפה הראשונה ששמעתי בבית היא השפה הערבית.
ענת ברקו: ואני זוכרת את אבא שלי כותב גם בערבית וגם בעברית וגם באנגלית, וזה יכול להיות על אותו דף בכל מיני שפות, והוא עבר בין השפות הללו באופן מאד מאד טבעי.
ענת ברקו: ולכן, לדעתי צריך לעשות כמה שיותר, כדי שכמה שיותר תלמידים באמת לא יזהו את השפה כמשהו מאיים, אלא כמשהו מקרב, בטח במקום שאנחנו חיים בו, שיש אזרחים גם יהודים וגם ערבים, ובעיקר במרחב שאנו חיים בו.
ענת ברקו: זו הזדמנות מצוינת לאחל רמאדן כרים, לכולם, אנחנו מתקרבים לרמאדן.
ענת ברקו: ובתקווה שבאמת השפה תשמש לטובה, לטובת כולנו, גם במובן האמוציונאלי, גם במובל הרציונאלי, וגם במובן ששפה היא גם עולם תוכן.
יעקב מרגי: יש לנו כאן מצגת של "אנו" – נכון?
יעקב מרגי: אתה מציג אותה?
<נעמי אביבי וייסבלט: אני מציגה אותה.
<נעמי אביבי וייסבלט: שמי נעמי אביבי וייסבלט.
<נעמי אביבי וייסבלט: הייתי מפקחת במשרד החינוך.
<נעמי אביבי וייסבלט: אני עובדת עם "אנו" ועם מכון מרחבים בנושא של שילוב מורים ערבים בבתי ספר יהודים.
<נעמי אביבי וייסבלט: הייתי רוצה לומר משהו.
<נעמי אביבי וייסבלט: המצגת תהיה קצרה מאד.
יעקב מרגי: לא, ביחד.
יעקב מרגי: המצגת יחד עם הדברים שלך יהיו קצרים.
<נעמי אביבי וייסבלט: כן, כן.
יעקב מרגי: זה ילך במקביל.
<נעמי אביבי וייסבלט: בהחלט, בהחלט.
<נעמי אביבי וייסבלט: אנחנו מדברים על אל-לוע'ה אל-עמיה, פי אל-מדארִס אל-אבתדאיה, בבתי הספר היסודיים.
<נעמי אביבי וייסבלט: אתה דיברת על הערבית הספרותית, אני אוהבת לקרוא לה אל-לוע'ה אל-מעיאריה, הערבית התקנית, שזה מגשר יותר בין אל-עמיה והפוסחה.
<נעמי אביבי וייסבלט: הערבים קוראים לה פוסחה, וגם לא ספרותית.
<נעמי אביבי וייסבלט: אנחנו מדברים על שתי תכניות שקיימות היום במערכת החינוך, ודרך אגב אני מאד מברכת, אני שומעת מהמפמ"רית על זה שעומדת להיות תכנית לכיתות היסוד, ואני מאד מאד מברכת על היוזמה הזאת, אני מסכימה שמגיל צעיר.
<נעמי אביבי וייסבלט: ולכן יש שתי תכניות שקיימות היום – תעלו ניחקי – בואו נדבר, ויא סאלם.
יעקב מרגי: ונקדם במצגת.
<נעמי אביבי וייסבלט: והשקף השני מראה שב- "ליוואה אל שמאל" - במחוז הצפון – רשום לכם - אנחנו מדברים על 111 בתי ספר, כ-12,000 לומדים.
<נעמי אביבי וייסבלט: כל המורות וכל המורים הם מורים ערבים, מורות בעיקר, ערביות, שזה דבר שגם עלה כאן ועושה טוב מאד ל-"אחיתקת אל מובשר", לקשר הישיר בין השפה לבין האנשים שמלמדים אותה.
<נעמי אביבי וייסבלט: במחוז ירושלים אנחנו נמצאים כרגע רק בהתחלה – 13 בתי ספר.
<נעמי אביבי וייסבלט: עוד פעם, מורים ומורות ערבים, ערביות.
<נעמי אביבי וייסבלט: במחוז המרכז – שם מלמדים מכיתות ד' עד ו', בשאר המחוזות זה ה' ו-ו', ועוד פעם, מורים ומורות ערבים, ערביות, כאשר מספר בתי הספר לא מכסה בכלל ואני אומר פה משהו על המוטיבציה.
<נעמי אביבי וייסבלט: ויש לכם את מחוז חיפה, ואנחנו מדברים על ההערות.
<נעמי אביבי וייסבלט: יש לנו כרגע כ-28,000 תלמידים צעירים מ"אל מדרסה אל עתידיה", שלומדים ערבית בכיתות היסוד.
<נעמי אביבי וייסבלט: כל המורים שמלמדים אותם – ערבים וערביות – מנהלי המחוזות מסייעים בשעות, בעיקר במחוז הצפון.
<נעמי אביבי וייסבלט: אני אומרת שהסיוע זה בעצם אמירה לגבי ה"עאמיאת על לוריה" – לגבי החשיבות של לימוד השפה.
<נעמי אביבי וייסבלט: אחד הדברים - ואתה דיברת על מוטיבציה - אין מה לעשות - התלמידים שלנו, כל עוד הם צעירים - המוטיבציה שלהם זה מה יצא לי מזה.
<נעמי אביבי וייסבלט: ואם הם ידעו למשל שיש חובה של לימוד הערבית לבגרות ברמה מסוימת, אפילו שתי יחידות מבחינתי, כבר זה יעלה להם את המוטיבציה.
<נעמי אביבי וייסבלט: וברגע שתלמיד עושה כחובה שתי יחידות, הוא אומר וואלה, קיבלתי ציון טוב, אני גם אמשיך לחמש יחידות.
<נעמי אביבי וייסבלט: אנחנו מדברים על כך שבאמת הצלחת המיזמים שורה בבחירת המורים, הדרכתם, הליווי שלהם, כי המורים הערבים באים מלורת אום, שפת אם, והם צריכים ללמד אותה כשפה זרה.
<נעמי אביבי וייסבלט: מכיתה ז' עד י', היום זה כבר עד ט', חלה חובת לימוד וכפי ששמעתם, היא לא מיושמת במלואה, למשל בבתי הספר הדתיים.
<נעמי אביבי וייסבלט: ובאמת, מה שצריך משרד החינוך שמוועדת החינוך ייצא קול קורא, אחד חובה של לימוד לבגרות וחובה של לימוד בבתי הספר היסודיים.
<נעמי אביבי וייסבלט: ואני אסיים בפתגם, אולי לענת זה יעזור גם – "מן עלאם אני חרפן, סירתו לאו אבדן".
<נעמי אביבי וייסבלט: וערבית צריך ללמד לא חרף אחד, אלא תמנייה ועשרין – מי שמלמד אותי אות אחת, אני עבד לו ואני רוצה שיהיו הרבה כאלה.
יעקב מרגי: קראו אלופו, רבו, מיודעו.
יעקב מרגי: את זה דוד המלך למד כבר מאחיתופל.
<נעמי אביבי וייסבלט: בדיוק.
יעקב מרגי: קראתי פתגמים בערבית על הבוקר, לקראת הדיון.
יעקב מרגי: מצאתי שאני יודע את כולם בעברית.
דב חנין: תודה לך אדוני יושב הראש, תודה על כינוס הדיון הזה.
דב חנין: אני מלווה את היום הזה מהבוקר, ואני חייב לומר לך, אנחנו שנינו חברי כנסת טיפה יותר ותיקים, אני מתפלא איך לא היה יום כזה בכנסת עד עכשיו.
יעקב מרגי: חיכו שאני אתמנה להיות יושב ראש הוועדה.
דב חנין: חיכו שאתה תתמנה כיושב ראש הוועדה ושחבר הכנסת ד"ר ג'בארין - - -
יעקב מרגי: שד"ר ג'בארין יבוא לכנסת.
דב חנין: ויקדם את העניין הזה.
דב חנין: אני חושב שזה יום חשוב ביותר.
דב חנין: אני מקווה שזאת תחילתה של מסורת בכנסת.
דב חנין: אדוני יושב הראש, המשמעות של הנושא שאנחנו דנים בו היום היא עצומה.
דב חנין: היא כמובן משמעות עצומה לגבי האזרחים הערבים, שהם חלק משמעותי מהחברה וזו שפתם וככל שהחברה תדע להתייחס לשפה הזאת בכבוד, בהערכה ולתת לה את המקום, זה אומר שמבחינת תחושתם ומקומם בחברה, הם ירגישו אחרת.
דב חנין: אבל ללא ספק, כמו שאמרו גם קודמי, זה גם משהו שהוא מאד משמעותי לעולמם של האזרחים היהודיים.
דב חנין: אני אומר את זה בתור מי שלומד בעצמי את השפה הערבית, מאד נהנה מהלימודים האלה.
דב חנין: את השפה הערבית אני מבין די טוב.
דב חנין: אני לא מדבר טוב לצערי, בגלל כל שגיאות ההיגוי, שחבר הכנסת דיכטר - - -
יעקב מרגי: אתה במצב טוב, שמבין.
יעקב מרגי: יש כאלה שומעים טוב ערבית.
דב חנין: הפנה את תשומת ליבנו והזכיר אותן.
דב חנין: השפה הערבית היא שפה שיש בה מנעד צלילים מאד מאד עשיר.
דב חנין: השפה העברית, כפי שהיא התפתחה בדיבור שלה, היא שפה שמנעד הצלילים שלה הרבה יותר צר, ולכן יש הרבה מאד צלילים שאנחנו לא רגילים לומר אותן.
יעקב מרגי: היקים השפיעו עלינו.
יעקב מרגי: העברית עצמה נהייתה יותר מוטעמת ומתובלת.
דב חנין: צודק, בדיוק, נכון, נכון.
דב חנין: וצודק חבר הכנסת דיכטר, שדרך המפגש עם הערבית אנחנו בעצם נוכל ללמוד ולהעשיר את העברית שלנו, לא רק את הידע שלנו בכלל.
דב חנין: יש לזה משמעות עצומה לגבי החברה בארץ, לגבי העתיד של החברה שלנו, לגבי האזור שבו אנחנו חיים וכדומה.
דב חנין: אני גם מאד מקבל בברכה את האמירה שלכם, במשרד החינוך, שהדגש על השפה הוא מרחב של קשר, של היכרות, של התרגשות, של דמיון, של יצירה.
דב חנין: יש משהו מאד אופטימי בהכרת שפה נוספת.
דב חנין: יש אמירה מאד יפה – מספר העולמות שאני חי בהם הוא מספר השפות שאני מכיר.
דב חנין: וזה בדיוק הדרך להכיר עולמות נוספות.
דב חנין: אני רוצה לסיים באיזו שהיא עצה מעשית.
דב חנין: אדוני יושב הראש, הנושא הזה מתחלק להמון מרכיבים.
דב חנין: אנחנו שמענו כאן גם חלק מהדברים.
דב חנין: המבחן שלנו, וזה לא פשוט לעשות את השינוי הזה, זה לא פשוט לעשות את השינוי.
דב חנין: אני רואה מולי את נציגי הארגונים שפעילים בתחום, באמת כל הכבוד; וגם האנשים בתוך המערכת.
דב חנין: אבל יש המון המון כוחות שפועלים בכיוונים אחרים.
דב חנין: גם שמרנות, גם חששות, לפעמים סדרי עדיפויות בתוך המערכת הלימודית, אם זה סדרי עדיפויות של תלמידים, אם זה סדרי עדיפויות של המערכת, סדרי עדיפויות של מערכת ההוראה וכדומה.
דב חנין: האפשרויות מאד גדולות.
דב חנין: יש לנו אלפי או עשרות אלפי אנשים שיכולים ללמד ערבית מצוין.
דב חנין: אנחנו מקבלים אותם בחינם.
דב חנין: הם נמצאים בחברה שלנו, הם יכולים לעשות את זה.
דב חנין: אז יש המון אפשרויות.
דב חנין: אני רואה מסביב לשולחן הרבה רצון, אבל הדבר הזה יתקדם רק אם אנחנו נעבוד בצורה מאד מאד מסודרת.
דב חנין: אני מציע לוועדה לקבוע אחת לשלושה חודשים דיון מעקב – איפה אנחנו עומדים.
דב חנין: איפה התקדמנו.
יעקב מרגי: אנחנו היום בשלב שאנחנו מנסים ללמוד מה צריך לעשות, שלא נעשה.
יעקב מרגי: התחושה כרגע היא שמה שנעשה זה שיפורים, אבל במסגרת הקיים.
יעקב מרגי: לא היה שינוי.
יעקב מרגי: אם אנחנו הולכים 20 שנה, 30 שנה, אין הרבה שינויים.
איל בן ראובן: אין פריצת דרך.
יעקב מרגי: אין פריצת דרך.
דב חנין: אני חושב שאנחנו צריכים להבין שאת פריצת הדרך, אדוני יושב הראש, נצטרך לעשות בהמון המון השקעה ועבודה של הכנסת.
דב חנין: אם אנחנו רק נשעין את העניין הזה על אותם אנשים נפלאים בתוך המערכת, שמנסים לקדם אותו, זה יתקדם באותה דרך.
דב חנין: אם אנחנו רוצים פריצת דרך, אנחנו צריכים להוביל אותה.
יעקב מרגי: אמנון בארי.
<אמנון בארי-סוליציאנו: כן, מקרן אברהם.
<אמנון בארי-סוליציאנו: מנכ"ל שותף ביוזמות קרן אברהם.
<אמנון בארי-סוליציאנו: אנחנו ארגון יהודי-ערבי, יש לנו מנכ"ל שותף ערבי.
<אמנון בארי-סוליציאנו: אני רוצה להגיד שכ-23,000-24,000 תלמידים יהודים במערכת החינוך העברית, לומדים - - -
יעקב מרגי: היסודית.
<אמנון בארי-סוליציאנו: היסודית.
<אמנון בארי-סוליציאנו: לומדים בתכנית יא-סאלם של קרן אברהם ללימודי שפה ותרבות ערבית, כבר 11.5 שנים, בעצם מינואר 2005.
<אמנון בארי-סוליציאנו: זו תכנית שאנחנו פיתחנו ביחד, בברכתו של פרופסור שלמה אלון, המפמ"ר הקודם לעברית ואסלאם במשרד החינוך.
<אמנון בארי-סוליציאנו: אנחנו יצאנו לדרך הזאת לפני כ-12 שנים במטרה דבר ראשון לנסות להוכיח שאפשר להקנות את השפה הערבית הדבורה בצורה יעילה ואטרקטיבית לתלמידים יהודים.
<אמנון בארי-סוליציאנו: אחרי כישלון של עשרות שנים בהוראת ערבית, העובדה היא שהשפה הערבית היא שפה רשמית וכמו שנאמר פה – היא לא מדוברת.
<אמנון בארי-סוליציאנו: היא לא שגורה בפיהם של האזרחים היהודים במדינת ישראל.
<אמנון בארי-סוליציאנו: ואנחנו באנו בטענה שאפשר להוכיח אחרת.
<אמנון בארי-סוליציאנו: המטרה השנייה שלנו הייתה להראות שלימוד השפה הוא מרכיב חשוב בחינוך לחיים משותפים.
<אמנון בארי-סוליציאנו: שאם אנחנו נצליח לחבב את השפה על התלמידים, אנחנו נצליח דרכה לחדור לליבם ולחבב עליהם את הרעיון של חברה משותפת ואזרחות משותפת, וזו הייתה המטרה שלנו.
<אמנון בארי-סוליציאנו: אנחנו ביססנו את התכנית הזאת על ארבעה מרכיבים – לימודי שפה ותרבות – את אומרת לא רק השפה.