GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רועי בר אילן: אני כן אבקש מכם לדבר בתמצות כדי שנספיק לתפוס הרבה, זמנם מאוד מאוד קצר ויש עוד הרבה דברים מתוכננים, אז לחשוב על התשובה ולתת אותה במעט מילים.
<רועי בר אילן: (סבב נוכחות של המורים והתלמידים).
יעקב מרגי: טוב לי בכדורי?
<קריאה: האם נכון?
יעקב מרגי: ודאי שזה נכון.
יעקב מרגי: אנחנו יכולים לשפוט לפי מראה, לפי תחושה, אבל במה זה מתבטא?
יעקב מרגי: בכל הכבוד, כדורי זה יכול להיות בהרבה מקומות בארץ.
<תלמיד: זה קשור לצוות וכמה אתה אוהב לעבוד עם הצוות, בין הצוות והתלמידים.
<תלמיד: יש פה צוות גדול מאוד, ממש גדול, בחיים שלי לא ראיתי בית ספר עם צוות גדול כל כך, שיש לך רכז למגמה, יש רכז לשכבה, יש מחנך, מנהל, סגן וכל מיני והרבה דברים שכל אחד דואג להיות כמה שיותר טוב לתלמיד.
יעקב מרגי: אני אחדד.
יעקב מרגי: התלמיד הוא קטן, קטנצ'יק, יש אפשרות לתלמיד שמגיע למסגרת כזו של 1,600 תלמידים, אם לא להיבלע, אם לא להיות שקוף שם.
יעקב מרגי: השאלה אם באמת כל תלמיד מקבל את הפוקוס שלו, את ההתייחסות האישית.
<תלמידה: אני חושבת שאם תסתכל עם מה אנחנו יוצאים מפה, אנחנו בשכבת י"ב, ואנחנו יוצאים לצבא, לשנת שירות, למכינות, אני חושב שאם נסתכל עם מה כל תלמיד כדורי משכבת י"ב יוצא מכדורי אני חושבת שפה אתה מסתכל על מה כדורי נותן לך ועם מה אתה יוצא.
יעקב מרגי: יש מגע אישי למרות הגודל?
<תלמידה: לגמרי.
<תלמידה: אני חושבת שדווקא בגלל שבאופן יחסי יש המון תלמידים בבית הספר אז לכל אחד מהצוות הרבה יותר חשוב לתת את היחס האישי הזה.
<תלמידה: לא שאני אומרת שאם היו מעט יותר תלמידים זה לא היה ככה, אבל כאן, בגלל שהם מודעים לזה ש-1,600 תלמידים זה באמת מספר מאוד גדול אז כל אחד מקבל אפילו עוד יותר תשומת לב ועוד יותר יחס.
<תלמידה: אני חושבת שכל הצוות עושה את זה כדי שיהיה - - -
<תלמיד: יש לבית הספר שם שתמיד רץ לפניו.
<תלמיד: אני אגיד לך משהו, יש לנו צוות הנהלה, החבר'ה, אנחנו יותר מעדות, אנחנו חיים ביחד - - - באים מבחוץ, כל מה שקורה בחוץ, העדות וזה, פה אין את הדבר הזה, כולנו משפחה אחת.
יעקב מרגי: השאלה הבאה שלי, תסלח לי חברתי - - -
<מורה: זה לא שאין, יש עדות, אבל המרקם הוא כזה שבעצם מה שקורה בגליל התחתון שחיים יחד, גם בחוץ, לא רק לקחו את זה ונתנו לזה כותרת, אבל זה בא ממש לידי ביטוי שאני יכול לשבת, יש לי תלמידות בכיתה שיושבות עם הלבוש הזה ולפני לא מעט שנים שאלה אותי תלמידה, בתקופה שקצת פחות הקפידו פה על תלבושת והחולצה שלה הייתה קצת סגורה, שאלה אותי אם זה לא מפריע לי ואמרתי לה, והיא הזדעזעה, שמבחינה תרבותית ערכית אני הרבה יותר קרוב אליהן מאשר במחילה אלייך.
<מורה: זה זעזע אותה לגמרי.
<מורה: אבל אנחנו חיים כאן בכבוד, גם לאותם שמבחינה דתית במקום אחר וגם לדתות אחרות, פשוט חיים ביחד.
יעקב מרגי: בוא נחדד את זה יותר.
יעקב מרגי: אנחנו חברה רב תרבותית ואתם לא חיים בבועה משלכם, יש שיח בחוץ.
יעקב מרגי: אמרתי קודם בביקור הקודם, כשהייתי בכפר זיתים, אנחנו פיתחנו אוטומציה כזו, להסתכל בעיניים, לשלוח פקודה למדפסת במוח, להדפיס מדבקה ולהדביק לכל אחד את המדבקה האופיינית לו.
יעקב מרגי: אנחנו מרבים לעבוד עם זה בחברה, בגלל השיח הער, זה לא דולף פנימה?
<מורה: אני אומר כמה מילים.
<מורה: חששות קיימים, מדינת ישראל באמת עוברת חדשות לבקרים אירועים שמזיזים ומטלטלים אותנו רגשית, נפשית, כולנו עם איזה שהוא קשר למשפחה, לחיילים בצבא, ואני אומר לך קודם כל, למען ההגינות ולמען הכנות, החשש הזה בבטן, בקרביים, קיים.
<מורה: אני אתן לך מקרה לכך ששוחר בתכנית השוחרות ביקש אישור לא לצאת עם המדים ולהיכנס כאן לכפר.
<מורה: האישור הזה ניתן מיד מתוך הבנה מלאה, מתוך הכלה שלו כאן בבית הספר, בתוך התכנית.
<מורה: זאת אומרת הסנסור הוא רגיש מאוד לכל ילד וילד.
<מורה: יחד עם זאת אני רוצה לומר לך שאולי קשה לכתוב את זה במילים של ספרים, אבל הרבה עובר בעיניים.
<מורה: בוקר בוקר, יום יום, כשכל אחד מהתלמידים נכנס פה לבית הספר אני עד לכך שהמורים בעלי חיישנים רגישים מאוד לאותו יום.
<מורה: אני אתן לך שוב פעם מקרה מהשטח, אקט של ילד שמחייב תגובה של מורה, התגובה של המורה תהיה שונה בהתאם לאותו יום.
<מורה: זאת אומרת אם הילד עכשיו איתך אז אתה תיתן איזה שהוא אקט מסוים אליו, ואם עכשיו מעלינו מרחפת איזה שהיא עננה של מתיחות אז אנחנו נתייחס בהתאם.
<מורה: הרגישות פה היא אפשר לומר אפילו אין סופית.
יעקב מרגי: יש שיח פנימי - - -
<מורה: השיח קיים מתוך כבוד הדדי אמיתי לזה שאתה כן תשמיע את הדעה שלך, אתה תשמע גם את שלי, אולי פה אין שום פתרון, אבל השיח קיים.
יעקב מרגי: אתה לקחת את זה לאור התקופה, אני חתרתי במנותק ממה שאנחנו עוברים.
יעקב מרגי: כחברה, החברה הישראלית, חרדית מול חילונית, מזרחי מול - - - מתנחל מול - - - כשאני מדבר לאו דווקא ערבי-יהודי במתחים.
יעקב מרגי: יש שיח, בוא נקרא לזה, מפילים מחיצות?
יעקב מרגי: ההוויה פה יודעת להפיל את המחיצות?
<מורה: אז אני רוצה להתייחס לזה.
<מורה: קודם כל יש לנו משנה סדורה, זה לא שהילדים באים לפה והם רק לומדים ולא עוסקים בנושא הזה.
<מורה: מכיתה ז' עד י"ב יש לנו משנה סדורה שעוסקת בעניין הזה של הרב תרבותיות והעניין הזה של מה היא התרבות שלי.
<מורה: אנחנו מתחילים קודם כל לחזק את התרבות האישית של כל תלמיד, שהוא יכיר ויידע וירגיש נוח בה ולאט לאט להכיר את התרבויות האחרות.
<מורה: אני חושבת שתלמידים שמתחילים פה בכיתה ז', וגם כאלה שמצטרפים אפילו יותר מאוחר, מהר מאוד מבינים שכשהם מגיעים לכדורי רואים באמת מגוון של תרבויות והאווירה ותרבות הדיבור היא אני זה אני, התרבות שלי היא התרבות שלי, תרבות אחרת, אם אני לא מכיר, בוא נשאל, בוא נכיר.
<מורה: קודם כל להוריד מחיצות של פחד, אנחנו לא כור היתוך, אנחנו לא מנסים ליצור פה משהו אחיד, אנחנו מנסים ללמד את הילדים שלנו לשאול את השאלות, לא לפחד ממישהו שהוא שונה מהם, לא לשים תווית במובן הזה של הוא כזה אז אני שונא אותו או הוא פחות ממני או משהו כזה.
<מורה: אני חושבת שכשנכנסים לפה, אתה אמרת 'אתם לא בבועה', אנחנו קצת בועה.
<מורה: אני חושבת שבמובן הזה אנחנו קצת בועה כי כשאנחנו נכנסים לכדורי זה נורא טבעי ונורא ברור ומובן אליו שרואים את כל המגוון ומרגישים בזה נוח ואני יכול להגיד את דעתי ואני יכול לא להסכים ואני יכול גם לכעוס ולריב וממש להתווכח בקולי קולות וזה בסדר, ואולי בחוץ אני לא אעשה את זה.
<מורה: יכול להיות שבחוץ אני לא ארגיש נוח לעשות את זה, אבל כאן אני חושבת, ותלמידים יאשרו או שיכחישו, שהם מרגישים נוח לעשות את זה.
<מורה: חזרנו עכשיו ממסע ישראלי, שני לילות.
<מורה: אני רוצה לתת מקרה ספציפי שכנראה יענה גם הלכה למעשה על מה שאתה שאלת.
<מורה: באחת השיחות קמה תלמידה, לוקחת סוכרייה, נותנת - - - חזרה לשבת ואמרה 'מבקשת סליחה', אז אני אומר לה 'על מה הסליחה?' 'על זה שמיהרתי לשפוט אותך, מי אתה, מה אתה'.
<מורה: זאת אומרת הקרקע היא פורייה.
יעקב מרגי: זה מה שאמרתי, אנחנו ישר שולחים פקודה למוח, שופטים, מדפיסים ושמים מדבקה.
<מורה: אנחנו מעבדים את זה פה ועובדים עם זה.
מירב בן ארי: איך מתקבלים?
מירב בן ארי: כל אחד יכול להתקבל לבית הספר?
מירב בן ארי: איך זה עובד?
<קריאה: בית הספר הוא בית ספר אזורי.
מירב בן ארי: אבל כל אחד יכול - - -
<קריאה: זאת אומרת כל תלמידי האזור ששייכים לאזור הרישום מגיעים אלינו ובית הספר נדרש למגוון מאוד רחב של תשובות.
<מנהלת: בית הספר הוא לא סלקטיבי, יש פה מקום לכולם.
<מנהלת: לומדים פה בכל שכבה תלמידים של חינוך מיוחד, תלמידים שהם תלמידים מה שנקרא היום בית ספר מקצועי ותלמידים שהם תלמידים מצטיינים.
<מנהלת: לכולם יש פה מקום, לכל אחת נבנית התכנית שמתאימה לו, אנחנו בית לכל היישובים פה באזור ובנוסף לזה תלמידי הפנימייה שמגיעים הנה מכל הארץ, שהם בוחרים להגיע הנה.
יעקב מרגי: גברתי המנהלת, אני אשאל שאלה בכנות.
יעקב מרגי: בפרקטיקה אנחנו נתקלים, כשאת אומרת שאנחנו תופרים לכל אחד את החליפה המתאימה לו, זה הרציונל וזו זכות, מה שציינתם, כי יש הרבה בתי ספר אזוריים או של מועצות אזוריות שבחרו להישען על שירותים של אחרים ומקבלים רק תלמידים - - - אל"ף, זה טוב, זה נכון, כל הכבוד, זה ראוי לציון.
יעקב מרגי: השאלה היא כזו, האם באמת באמת אין שקופים במערכת, אתם מצליחים לתפור לכל אחד את החליפה?
יעקב מרגי: זה תלוי תמיד גם ברצון של התלמיד ושיתוף הפעולה של ההורים, אבל אתם תופרים את החליפה?
<מנהלת: בזה אנחנו מאמינים.
<מנהלת: אנחנו מאמינים בזה שאנחנו בית, אנחנו מיוחדים, אנחנו בית ספר אחד, יחיד, שמזין חמש רשויות, שונות לגמרי.
<מנהלת: אנחנו בית ספר יחיד פה, אין עוד בית ספר פה, אנחנו יחיד, ואנחנו מאמינים - - -
יעקב מרגי: אתם מוציאים תלמידים לתגבורים ו - - -
<מנהלת: אנחנו מוציאים תלמידים לתגבורים ויש תלמידי תגבורים בכפר כנא שהם נוסעים לשם, כי אנחנו בית ספר מוסע שצריכים להסיע תלמידים לכל היישובים, ישנם תגבורים שמתקיימים בפנימייה.
<מנהלת: כל אחד מקבל תגבור, אבל הרעיון הוא שאין לי, אני לא יכולה לקחת תלמיד ולהעביר אותו למקום אחר.
<מנהלת: יושבת פה המפקחת על החינוך המיוחד, היא יודעת כמה שאנחנו מתעקשים - - -
יעקב מרגי: השאלה מה את עושה איתו.
יעקב מרגי: אני אקח את התלמיד, לצורך העניין, התלמיד הזה שאו מודע או לא מודע למצבו, לא משתף פעולה, אבל הוא יודע שיש לו שתי אפשרויות, להיות בבית, לנשור או לשבת לחמם את הכיסא.
יעקב מרגי: השאלה אם אותו תלמיד, בגלל שהוא כבר התייאש מעצמו, או מישהו ש - - -
<תלמיד: אני יכול לענות לך על זה?
יעקב מרגי: מיד אני אתן לך, אני רוצה לחדד את השאלה, בגלל זה אני מפתח אותה.
יעקב מרגי: אם השאלה הייתה פשוטה - - -
<מנהלת: הם יספרו.
<מנהלת: קודם כל יש תלמידים כאלה בשכבות.
<מנהלת: ישנם תלמידים שלומדים במערכת מיוחדת ומשלבים את העבודה במשק, אנחנו כפר נוער.
יעקב מרגי: לא מוותרים על אף אחד?
<מנהלת: על אף אחד.
<מנהלת: אני יכולה לספר לך, אורנה תספר אולי, על התלמיד - - -
יעקב מרגי: בוא נשמע מהתלמידים.
<תלמיד: אני הגעתי לפה בכיתה ט', מיואש מהלימודים, לא רוצה ללמוד.
<תלמיד: התחלתי פה לאט לאט - - -
יעקב מרגי: השאלה למה לא רצית ללמוד.
יעקב מרגי: היה לך קשה?
יעקב מרגי: לא אהבת?
<תלמיד: לא שהיה לי קשה, אם אני מתרכז בלימודים לא כל כך קשה לי.
<תלמיד: פשוט לא רציתי, בא לי לחיות, להסתובב, לעשות מה שאני רוצה, לא ללמוד, כי ללמוד זה מה שאבא שלי יותר רוצה.
<קריאה: איפה אתה גר?
<תלמיד: בכפר כנא.
<תלמיד: כשהגעתי לפה בכיתה ט', סיימתי מחצית ראשונה, הציונים שלי לא היו משהו.
<תלמיד: אבא שלי כעס, 'אני אוציא אותך, אני לא משלם כסף סתם', אמרתי בסדר, אני אסתדר.
<תלמיד: מחצית שנייה גם, אותו דבר, לא היה משהו, על הפנים.
<תלמיד: אבא שלי אמר לי 'אתה יכול לארוז את כל הדברים שלך, זהו, אתה לא ממשיך ללמוד', באתי ואמרתי למנהל שלי אורי אלדן, שהוא מנהל הפנימייה, אמרתי לו 'תקשיב, אורי, הציונים שלי לא משהו, אני עוזב את הפנימייה, עוזב את בית הספר, תודה רבה'.
<תלמיד: אורי אמר לי 'אל תעזוב לשום מקום, חכה לי עשר דקות, אני בא איתך', הוא בא אליי הביתה, הוא דיבר עם אבא שלי, הוא שכנע אותו שאני הולך ללמוד והוא לקח אחריות על עצמו, שאם אני לא אלמד הוא מוציא אותי.
<תלמיד: אבל הוא לקח אחריות לאבא שלי - - -
יעקב מרגי: למה לא היו לך ציונים בשנה הזו?
יעקב מרגי: כי לא התמדת?
<תלמיד: לא התמדתי, לא למדתי.
<תלמיד: הייתי יושב בכיתה כמו עפיפון.
יעקב מרגי: השאלה למה.
<תלמיד: כי לא רציתי.
יעקב מרגי: לא רצית או שהיה קשה לך ללמוד?
<תלמיד: לא היה לי קשה ללמוד.
<תלמיד: הייתה לי מחנכת שקוראים לה ריקי, אני עדיין זוכר אותה, היא כל הזמן הייתה מתקשרת לאמא שלי, לאבא שלי, לזה, לזה, 'הוא לא רוצה ללמוד, בבקשה, מה אני אעשה איתו?
<תלמיד: אני עוזבת את כל התלמידים בכיתה, יושבת איתו רק כדי שהוא ילמד טיפה והוא לא רוצה'.
<תלמיד: אתה מבין?
<תלמיד: לא עוזבים ולא מוותרים, עד שייצא משהו מהתלמיד, לפחות משהו קטן.
יעקב מרגי: ויצא ממך משהו קטן?
<קריאה: משהו גדול יצא ממנו.
מירב בן ארי: הכול נראה ממש טוב, בית הספר הזה מושלם.
מירב בן ארי: יש משהו שחסר לכם?
מירב בן ארי: קשיים?
יעקב מרגי: אני רוצה לתת למפקחת, אני רוצה לדעת, תלמיד שלא רוצה וגם קשה לו.
יעקב מרגי: הוא לא רצה ולא קשה לו.
<מורה: אני יכולה לעזור בסיפור על תלמיד אחד, תלמיד שעשינו איתו דרך מאוד - - -
יעקב מרגי: אבל הבנת את השאלה שלי?
יעקב מרגי: שגם קשה לו אובייקטיבית וגם לא רוצה.
<מורה: תלמיד שהיה בכיתת חינוך מיוחד ללקויות למידה, יש פה רצף של כיתות.
<מורה: חוץ מבית הספר לאוטיסטים יש לנו גם רצף של כיתות לקויי למידה, יש פה גם תלמידים משולבים, לא רק תלמידים כאלה והיה תלמיד שהרים ידיים, הגיע ולא הגיע, יותר לא הגיע וגם כשהגיע עשה מה שהוא רוצה ואז בית הספר עשה לו תכנית אחרת.
<מורה: התכנית האחרת הייתה שהוא היה הולך לעבוד בבית הספר שלנו של האוטיסטים.
<מורה: אני חושבת שמהמקום הזה שהוא ראה את המקום של הנתינה היה משהו אחר.
<מורה: אולי אקדמית הוא לא ישב בכיתה ולמד, אבל את השיעור לחיים וההשתייכות למערכת והצוות, הוא יצא מפה בגאווה אדירה של 'אני מסוגל, אני יכול'.
<מורה: 'אז אוקיי לא למדתי עכשיו', אבל יש דרך לעשות - - -
<מורה: הוא אמר שהוא הרוויח את 12 שנות הלימוד שלו בסיכום.
<רועי בר אילן: השאלה של חברת הכנסת בן ארי במקום, הכול פה מושלם?
<הורה: רועי, יש לי שאלה.
<הורה: אני מבקשת, אני בתור הנהגת הורים ארצית, אני למדתי בכדורי 12 שנים, הייתי אקסטרנית, השאלה שמעניינת אותי, מה מערכת היחסים בין האקסטרנים והאינטרנים.
<הורה: אני יודעת מה זה היה בזמני, הייתי רוצה שהיום זה יהיה קצת אחרת.
יעקב מרגי: יש לי תחושה של עליונות של האקסטרנים מול האינטרנים.
יעקב מרגי: אני אדבר במילים לא מכובסות, יש תחושה של עליונות?
<הורה: עד כמה הקשר הוא מעבר לשעות הלימודים?
<תלמידה: אני פנימיסטית.
מירב בן ארי: אני לא מבינה, אני שאלתי שאלה.
יעקב מרגי: לימדו אותי בבית המדרש שלא על כל שאלה יש תשובה.
מירב בן ארי: אתה, עונים לך על השאלות שלך.
מירב בן ארי: סליחה, אני רוצה לדעת מה חסר.
<רועי בר אילן: אני אתעקש לענות גם על השאלה שלך.
מירב בן ארי: כן, ברור, אני אתעקש.
<תלמידה: אני בתור תלמידת פנימייה שפה מתחילת הדרך יכולה לומר שבאמת מהתחלה הרגשתי משולבת, לא הרגשתי מתח, וכשגיליתי שפעם היה מתח בין פנימייה ללא פנימייה הייתי ממש בהלם.
<תלמידה: אני זוכרת, פעם כשישבתי, לדעתי בכיתה ח', ואמרו לי 'שלום, אני ככה וככה, למדתי בכדורי והיחס של האקסטרנים לאינטרנים היה אחר, היה 180 מעלות הפוך ממה שאת מספרת', שאלתי 'מה היה היחס?
<תלמידה: תגלי לי איך זה היה פעם' ואז היא סיפרה לי שזה היה שתי קבוצות ובתוך הקבוצות היו תתי קבוצות, אבל עקרונית שתי קבוצות של פנימייה ולא פנימייה והם היו גם רבים ביניהם ומכות.
<תלמידה: זה היה ממש כאילו תווית, אתה פנימיסט, בטח רע לך בבית ובטח אין לך חברים והציונים שלך גרועים.
<תלמידה: אני גם באתי לנפץ סטיגמה, זה חלק מהאופי שלי, אני באתי להראות שהציונים של הפנימיסטים לא פחות טובים ושההתנהגות שלהם לא פחות טובה וגם אף אחד לא נתן לי את התחושה הזאת.
<תלמידה: באמת אף פעם בכל ארבע השנים שאני בכדורי לא קיבלתי את התחושה שאני פחות טובה ממישהו רק מעצם היותי פנימיסטית.
<רועי בר אילן: אני גם פנימיסט, אני בוגר פנימייה בעצמי, כך שאם אנחנו פחות טובים המקום בצרות.
<תלמידה: שאלתם מה לא טוב.
מירב בן ארי: לא, שאלתי אם יש משהו חסר, זה לא חייב להיות לא טוב.
<תלמידה: אנחנו השנה, יש לנו המון מיונים, לצבא, לשנת שירות, באמת המון המון מיונים, ואני יכולה להגיד לך שלי השנה היה הרבה יותר קשה בגלל שהייתי בהרבה הרבה הרבה מיונים.
<תלמידה: היה לי מאוד קשה, מבחינת להפסיד יום וזה הרבה ימים, זה היה יום בשבוע באיזה שהוא שלב ולהשלים היה מאוד קשה.
<תלמידה: ההשלמה בסופו של דבר לא הייתה עם מורים, היא הייתה עם חברים טובים, ללמוד.
<תלמידה: היה לי קשה מבחינת הצוות והמורים, להפסיד יום, כי מבחינתם זה לא בסדר שאני מפסידה, אבל אין לי ברירה.
יעקב מרגי: מה, לא קורה פה מה שקורה בתיכונים אחרים שי"ב זה כמעט שליש שנה?
יעקב מרגי: בין בחינה לבחינה מה אתם עושים.
<תלמידה: תלוי מה אתה לומד.
<תלמידה: אני לומדת פיזיקה, מחשבים ו - - -
<מורה: עוד לא הגענו לתקופה הזאת.
<תלמידה: לא, יש כאלה ש - - -
יעקב מרגי: סליחה, אני רוצה לומר לתלמידי י"ב, אחת מנקודות הביקורת שלי לאורך כל הזמן זה הפחתים שיש במערכת החינוך.
יעקב מרגי: 12 שנות לימוד, יש הרבה ימי פחת, לכן מיד קפצתי ושאלתי, בין בחינה לבחינה אתם עוד לומדים?
<תלמידה: אני אומרת, תלוי מה אתה לומד.
<תלמידה: בגלל שאני לומדת פיזיקה, מחשבים וספרות, אז להוסיף לזה ימים שאני מחסירה, שזה פעם בשבוע, זה ממש לא פשוט.
<רועי בר אילן: אבל לאן את הולכת לשנה הבאה?
<תלמידה: לסוכנות היהודית.
<רועי בר אילן: מה את הולכת לעשות?
<תלמידה: אני הולכת לעבוד בקהילות יהודיות בלאס וגאס.
מירב בן ארי: מזל שכחלון הוסיף לשינשינים עוד 35 מיליון שקל השנה.
<מורה: אולי אפשר להקשיב למה שהיא אומרת, שהוא קצת בעייתי, כי מה שקורה היום בשנות שירות, הם מזמנים אותם לכל שנת שירות, הרבה ימים ובסוף לא מקבלים אותם.
<מורה: זה משהו שהוא - - -
יעקב מרגי: אני עשיתי מבדקי טיס בכיתה י', אני זוכר את הימים האלה.
מירב בן ארי: בשנה הבאה יגבילו את התקנים.
יעקב מרגי: אלה ימים שלמים, לא הלכתי, אני לא טייס, אבל עשיתי את כל המבדקים בשנת הלימודים וימים שלמים.
מירב בן ארי: אז לקחו ספרדים לקורס טיס?
מירב בן ארי: לא זכור לי שהייתה לנו האופציה הזאת.
יעקב מרגי: אל תגזימי, היה.
יעקב מרגי: היו מעטים.
<מורה: יש כאן בקשה מאוד מאוד גדולה בעצם, קוראים להם כל שבוע ולפעמים חמישי שישי למיונים.
יעקב מרגי: למי האצבע?
מירב בן ארי: זה משרד החינוך, זה חוזר מנכ"ל.
יעקב מרגי: מי מזמין אותך למיונים?
<תלמידה: הצבא, שנות שירות, זה הכול.
<תלמידה: זה נורא תלוי, יש אנשים שלא רוצים לעשות שנת שירות ואז הם עושים רק מיונים של הצבא, אבל גם זה יש לא מעט.
יעקב מרגי: השאלה מה את מציעה.
<תלמידה: אני חושבת שההתחשבות צריכה להיות - - -
יעקב מרגי: של המוסד.
<מורה: שיהיה קשר בצבא אחד עם השני ועם משרד החינוך, למשל.
<מורה: היה יום סיירות על הבגרות באנגלית.
<מורה: תלמידים לא רצו לבוא לבגרות באנגלית כי רצו ללכת ליום סיירות.
<מורה: יד ימין לא יודעת מה יד שמאל עושה.
מירב בן ארי: זה ממש מטופש.
מירב בן ארי: כן, אולי צריך באמת לעשות - - -
יעקב מרגי: צריך לפנות.
יעקב מרגי: אחד מהסיכומים שאנחנו צריכים לפנות למשרד הביטחון כדי שימי בגרות יהיו - - - לוח השנה שלנו קשיח - - -
<תלמידה: אני אומרת משהו שקשור למה שנאמר, שהקושי להשלים את הימים שהיא הפסידה בגלל המיונים כמו הרבה מאוד מתלמידי ריאלית י"ב, הוא בסופו של דבר נובע מעומס בלימודים, שאני לא מאמינה שהוא קשור באופן ישיר לבית הספר ובכדורי באמת שהפעילויות עם הערך המוסף והחברה והרב תרבותיות, יש המון, אבל אני באמת חושבת שאם מדברים על מה לא מושלם, אני חושבת שיש בכל בתי הספר - - -
יעקב מרגי: עומס.
<תלמידה: לגרוע קצת מהעומס הלימודי.
יעקב מרגי: הצוות החינוכי לא יאהבו מה שאני אומר, אני בן 55, יליד 60', אתם יודעים באיזה שנים הייתי ביסודי ובתיכון?
יעקב מרגי: אני יציר כפיה של המערכת הממלכתית, התחלתי ב-66', הבן שלי היום בכיתה י' במערכת ממלכתי ואני רואה את מערכת השעות שלו, היא בדיוק אותה מערכת שעות כמו שאני למדתי, אותם מקצועות, אותן הגדרות, כאילו המדינה עמדה מלכת.
יעקב מרגי: אם אתם שואלים אותי, כיו"ר ועדת החינוך, ואני אומר את זה בקול, הגיע הזמן שמישהו ינער ויקים משהו חדש, מודל חדש.
יעקב מרגי: אנחנו עושים טלאי על טלאי על טלאי, אנחנו מבזבזים, סליחה, אני לא אומר שאתם מבזבזים, אבל 12 שנות לימוד, יכולנו להוציא מכם, כמה שאתן טובות וטובים, עוד יותר ועוד יותר.
יעקב מרגי: אני מאלה שאומר, כמו שבצבא יש גדודים וסיירות גם בחינוך צריך להיות סיירות, לא להתבייש.
יעקב מרגי: כן, אנחנו מצד אחד רוצים לדחוף את החלשים, אבל גם להעצים את החזקים.
יעקב מרגי: יכול להיות שכמנהלי בתי ספר יכולתם להצביע על עשרה או עשרים מכל שכבה, להרים אותם קדימה כבר מכיתה - - - מירב, נמאס לך לשמוע את זה.
מירב בן ארי: לא, אני פשוט לא חושבת ככה.
יעקב מרגי: כבר מתחילת כיתה י"א לתת להם את הפוש קדימה.
יעקב מרגי: רגע, אני אומר לכם על רגל אחת, זה סמינריון, אין שום הצדקה שמקצוע מסוים יילך איתי מכיתה א' ועד י"ב - - -
מירב בן ארי: נכון, למה הורידו את הבגרויות של כיתה י'?
יעקב מרגי: לקחת מקצוע מסוים, לתת אותו חווייתי, טוב, איכותי, שנה-שנתיים, ולא משנה איזה מקצוע, אני מוכן להיות אמיץ ולהצביע על הכול.
יעקב מרגי: אין שום סיבה לקחת את המקצוע הזה, להתחיל מכיתה א' ועד - - -
מירב בן ארי: פעם זה נעצר ב-י', היו בגרויות.
יעקב מרגי: אם זה היה - - - בלי שום קשר לבגרות.
יעקב מרגי: אני יודע שאני עושה עבודה, סוף סוף מדברים על הערכה חלופית - - -
<רועי בר אילן: חברים, אם אני לא אעצור פה - - -
יעקב מרגי: רק עוד משפט.
יעקב מרגי: פעם לדבר על הערכה חלופית זה היה דברי כפירה במערכת החינוך, הבגרות ותו לו.
יעקב מרגי: סליחה, אז אפשר בשלב מסוים לקחת את המקצוע ולתת יותר עניין לתלמידים ללמוד, חוויתי יותר, לדעת.
יעקב מרגי: אבל אנחנו במפגש קצר, הייתה לי הזדמנות לפרוק את התסכולים שלי.
יעקב מרגי: אתם יודעים מה התפלאתי?
יעקב מרגי: כששואלים ישראלים בפורומים כאלה 'מה לא טוב פה?' ישר קופץ 'האוכל'.
מירב בן ארי: דווקא הם לא אמרו על האוכל.
<מורה: - - - לפי הבן אדם עצמו, אם הוא רוצה ללמוד, רוצה להתקדם.
<מורה: לחפור למורים, 'אני רוצה רוצה', המורים פה נותנים.
יעקב מרגי: ומה נעשה עם אלה שלא רוצים?
יעקב מרגי: נוותר עליהם?
<מורה: זה גם החבר'ה שרוצים והחזקים, הם יכולים להשפיע על כל אלה שלא רוצים, לשבת איתם, לתת להם תגבורים, מהזמן שלהם.
<רועי בר אילן: אני רוצה להגיד משהו, אנחנו לא אופייניים בנוף של מערכת החינוך בישראל, אנחנו בבעלות ממשלה, אנחנו מוסד ממשלתי.
<רועי בר אילן: המדינה הפרידה את עצמה, בוא ניתן לקבלן שיעשה, רוב מערכת החינוך נמצאת בבעלות של גופים פרטיים, של מועצות אזוריות, זה בעיניי גורם לחוסר שוויון, מועצה חזקה נותנת דברים טובים, מועצה חלשה נותנת דברים פחות טובים.
<רועי בר אילן: פה, תלמיד מכפר תבור, מועצה חזקה, יקבל כמו התלמיד מיבנאל, כמו התלמיד מכפר כנא, כמו התלמיד מגליל תחתון וזה אלמנט שמעודד שוויון.
<רועי בר אילן: אז לא כל מה שהמדינה עשתה גרוע, יש קושי, קושי בבירוקרטיה, בעבודה רק עם משרד ממשלתי, זה בעיקר בעיה שלי, אז זה פקטור שמקטין בעיה.
<רועי בר אילן: אני חושב שאת המגמה הזו היה מקום להפוך.
יעקב מרגי: היום י"א באדר ב' תשע"ו 21 במרץ 2016 והנושא של סדר היום בניית תשתיות למוסדות חינוך במגזר הבדואי, בהשתתפות שר החקלאות ופיתוח הכפר.
יעקב מרגי: אני אסביר לכם, לכאורה, למי שלא מכיר, לא מבין, הועדה קיימה סיור במוסדות החינוך של חלק מן המגזר הבדואי - - -
<קריאה: חלק קטן מאוד.
יעקב מרגי: יום אחד זה לא הרבה.
יעקב מרגי: בסיכום הדברים, בסעיף 8 לסיכום הדברים, הוחלט ש"הועדה תקיים ישיבה מיוחדת עם שר החקלאות ופיתוח הכפר, בנושא קרקעות ובניית מוסדות, פיתוח תכניות לאמצעי גישה, על פי הסמכות המוקנית לו מן הממשלה" וכבוד הוא לנו שנמצא אתנו השר אורי אריאל, השר לחקלאות ופיתוח הכפר.
יעקב מרגי: ייתן לנו קצת סקירה על פיתוח התשתיות בסביבות מוסדות ציבור, מוסדות חינוך, כבוד השר.
אורי אריאל: בוקר טוב, יושב ראש הועדה, חבריי חברי הכנסת, ראשי המועצות, מוזמנים אחרים.
אורי אריאל: אני שמח על הסיור שעשיתם כי 'טוב מראה עיניים ממשמע אוזניים'.
אורי אריאל: בסוף, כשנמצאים בשטח וחשים את הצרכים ואת הבעיות אז אחרי זה, יש דרך יותר טובה לטפל בבעיות האלו.
אורי אריאל: מטבע הדברים הרשות להסדרת הבדואים בדרום היא גוף מתכלל, היא גוף-על, היא לא באה – מדגיש, היא לא באה בשום פנים ואופן במקום משרדי הממשלה.
אורי אריאל: במקרה שלנו אנחנו מדברים בעיקר על ארבעה גופים, שלושה משרדים, בראש ובראשונה משרד החינוך והמשרד השני זה משרד התחבורה, בהיותו אחראי, על פי החלטות קודמות, על כבישי הגישה לבתי הספר, המשרד השלישי הוא משרד הפנים, כאחראי כללי על הרשויות ועל תקציביהן.
אורי אריאל: הזכרתי ואמרתי ארבעה כי בסוף, או יותר נכון, בהתחלה, בעיניי, האחריות הראשית והמיוחדת והכוללת היא של הרשויות עצמן.
אורי אריאל: אתם סיירתם בשתי הרשויות שהן מועצות אזוריות – נווה מדבר ואל קסום.
אורי אריאל: מפאת קוצר הזמן לא הגעתם לרשויות אחרות והבעיות הן כמובן משתנות - - -
יעקב מרגי: ידענו שהקדנציה הולכת להיות ארוכה, יהיה לנו זמן.
אורי אריאל: אני, אין לי בכלל, ממש, רק לשבֵּח, אין לי על זה שום טענה, אני רק מציין את העובדה ורוצה להגיד שיש הבדל כמובן, בין הרשויות המקומיות לאזוריות וגם בין כל רשות לרשות.
אורי אריאל: בין רשות לרשות יש כמובן הבדלים ומשמעויות מיוחדות שאכן כדאי להכיר כדי לטפל.
אורי אריאל: בסך הכול, אנחנו חושבים – זה ה'מוטו' של כל העבודה עם הפזורה הבדואית, הישובים הבדואים בדרום, שכל מה שמגיע להם מגיע להם בזכות לא בחסד.
אורי אריאל: צריך לזכור את זה כי לפעמים אני רואה אנשים שמתבלבלים כאילו "עושים טובה" וכאילו "הנה, אנחנו נענינו" – לא, אני רוצה להיות בעניין הזה מאוד חד, מאוד תקיף הייתי אומר, תסלחו לי על המילה, אלה אזרחי מדינת ישראל שמגיעה להם – כמו לכל אזרח אחר, כיתה, מגיע להם לוח, מגיע להם כביש, מגיעים להם מים, מגיעה להם בריכת שחיה, אני משתמש בדוגמה הזאת וחבריי נילאו מלשמוע אותי - - -
אוסאמה סעדי: כמה ברכות שחיה יש?
אורי אריאל: סליחה, למה לך?
אוסאמה סעדי: מדברים על - - -
אורי אריאל: אבל למה לך?
אורי אריאל: תרשה לי, באמת.
אורי אריאל: אם אני יכול לבקש מכם, הרי אתם מוזמנים, נדמה לי שעד אתמול בערב לא הוזמנתם, עד שביקשנו.
אורי אריאל: תרשה לי רגע.
יעקב מרגי: הוזמנו.
יעקב מרגי: אלה היו הקבוצות, לא חברי כנסת.
אורי אריאל: מצוין.
אורי אריאל: תראו, אני משתמש בדוגמה הזאת, ואומר, בכל ישוב יהודי, קחו קיבוץ או מושב, יש בריכת שחיה, קחו 70 משפחות, קחו 60 או 100, בטח אם הוא 500 ו-1,000 – יש בריכת שחיה, קצת יותר טובה, קצת פחות טובה אבל, המגזר הבדואי שואל: מה עם בריכות שחיה – אין אבל, "נעשה אחת ברהט", נו, תודה רבה, מה?
אורי אריאל: מה? "נעשה אחת ברהט" כאילו ג'סטה - - -
יעקב מרגי: כבישים יש לנו כבר?
יעקב מרגי: לפני הבריכה.
אורי אריאל: לא, זה לא לפני, אני רוצה, סליחה, היושב ראש - - -
יעקב מרגי: בסדר, אני שמח על החידוש.
אורי אריאל: אני לא רוצה לעשות 'לפני' ו'אחרי' ואני אסביר למה, כי כבישים הם משרד התחבורה ובריכות שחיה הן שַׂרת התרבות והספורט, ואתה יודע שאין ממלכה אחת נוגעת בחברתה, זה תקציב שלה, זה תקציב שלו, באמת, באמת, אסור שיהיו הדירוגים האלה, צריכים לבנות 30 בריכות שחיה ב-2016, בסדר?
אורי אריאל: לא שתיים, לא ארבע – שלושים.
אורי אריאל: יש לנו פיגור של 67 שנים.
איציק שמולי: איפה המדינה בנתה בריכות שחיה?
אורי אריאל: מכובדי, תנו לי רגע לסיים.
אורי אריאל: אני יודע, היא לא בנתה בשום מקום, נכון?
אורי אריאל: מעולם הבנייה הכפרית לא עזרה בישובים קהילתיים, ואני לא רוצה לדבר על התנועה הקיבוצית, כי שם היא לא בנתה מעולם, גם לא בנו חדר אוכל בשום מקום, לא בנו אף פעם כלום, רק אצל הבדואים כל הזמן בונים, ללא הרף, אתה לא יכול לעצור את הבנייה, באמת, אולי נפסיק עם ההיתממות הזאת?
אורי אריאל: חברים, אני לא רוצה להיות בזה, בסדר?
אורי אריאל: אני יודע את המצב, ידעתי לפני, ועכשיו, כשאני שנה בתפקיד אני יודע את זה בפרטים.
אורי אריאל: חברים, זה לא מתקרב למה שצריך להיות, זה לא מתקרב למה שיש במגזר היהודי.
אורי אריאל: בסדר, לא בכול אשמה הממשלה, חברים, אני לא כזה מתנדב להיות אשם, יש בעיה של הנהגה, יש בעיה של תב"עות, יש בעיה של קרקעות, אני לא מתכוון להלאות אתכם יותר מדי בדיבורים אבל, צריך לדעת את האמת.
אורי אריאל: אנחנו הפעם עוסקים בעניין החינוך, שהוא בעיניי הליבה של כל העניינים, כי מי שמקבל חינוך טוב, גם במשמעות של 'דרך ארץ קדמה לתורה' וגם 'תורה', לא 'תורה' - - - אלא 'תורה' מלשון לימוד, אז הוא אחרי זה ימצא פרנסה ומי שיודע עברית ולמד בעברית ימצא פרנסה, ומי שלא לומד בעברית, חברים, לא יידע.