GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמירה חיים: אנחנו לא לפי לוח הזמנים.
<עמירה חיים: הוועדה מבקשת מאוד לעמוד בלוח הזמנים.
<יהודית גידלי: לפי לוח הזמנים קודם גנים.
<עמירה חיים: הגנים לא של פה, הגנים ליד אבו קרינאת.
<עמירה חיים: הגנים שליד בית הספר.
<רחמים יונה: זה הגנים הישנים, מה שרציתם לראות, ואחר כך נלך לחדש.
<יהודית גידלי: ובלבד שתעמוד בלוח הזמנים.
<עמירה חיים: תעלו ותרדו מהר ואנחנו נספיק את הכול.
<עמירה חיים: (המשך הסיור)
<עמירה חיים: חברים יקרים, אני לוקחת פיקוד.
<עמירה חיים: אנחנו נמצאים באשכול גנים.
<עמירה חיים: בשנים האחרונות אנחנו החלטנו, במקום שגנים יהיו בודדים, בכל מקום שאפשר ליצור מסגרת של אשכול גנים בסיוע של מינהל התכנון פתחנו אשכול, שגננות לא תהיינה בודדות, אלא שתהיה להם מנהלת אשכול שתוכל לתכלל את העשייה.
<עמירה חיים: כל מה שאמרתי עכשיו זה כדי לעשות לך שקט.
<עואלה אל עסיבי: תודה רבה.
<עואלה אל עסיבי: ברוכים הבאים.
<עואלה אל עסיבי: אני רוצה לשתף אתכם שאני מאוד מתרגשת שאני מול אנשים מכובדים.
<עואלה אל עסיבי: כמו שציינה עמירה חיים אני מנהלת חדשה, רק השנה הזאת קיבלתי את התפקיד החדש.
<עואלה אל עסיבי: בואו נתחיל.
<עואלה אל עסיבי: יש לי שישה גנים, שלושה של גילאי 5 ושלושה גנים של גילאי 4-5, סך הכול 220 ילדים, באשכול יש לי שש משפחות ויש ילדים מוסעים, 50% מהילדים מוסעים.
<עואלה אל עסיבי: יש מנהלת, שש גננות, יש מדריכות, גננות משלימות, יש פסיכולוגית, יועצת, מדריכות, גננות שילוב, מטמיעת קיימות ובנות מתנדבות מהשירות הלאומי.
<עואלה אל עסיבי: יש תכנית מעגל - - - יש צהרון והזנה, חוגי תנועה וחוג מדעים והשתלמות שהגננות עוברות, תכנית משולבת לחינוך וקיימות, השתלמות מדעים והשתלמות - - -
יעקב מרגי: הגננות מאיפה?
<עואלה אל עסיבי: הרוב מקומיות ואחת מהצפון.
<עואלה אל עסיבי: אנחנו שואפות לבניית תכנית החותרת לרווחתם הנפשית של כל באי הגן אשר יוביל לחינוך לערכים וללמידה משמעותית.
<עואלה אל עסיבי: אני והצוות שלי מאוד מאמינים ברווחה נפשית, סיפוק, הילד מרגיש נוח ומאושר ואנחנו נותנים לו תחושת מוגנות, שייכות ואוטונומיה, כך אני יכולה לקדם את הלמידה המשמעותית ולהטמיע ערכים.
<עואלה אל עסיבי: אני רואה בגיל הזה הזדמנות לשנות בדור החדש.
<עואלה אל עסיבי: אם אנחנו מנצלים ומטמיעים את הערכים מאוד חזק בילדים, למשל אני אתן לכם דוגמה, אחד הפרויקטים שאני רוצה להוביל, הוא - - - בעלי חיים.
<עואלה אל עסיבי: הילדים בגיל הקטן מתחברים לבעלי החיים.
<עואלה אל עסיבי: למשל הסיפור של שלמה, המלך, ראה נמלה קטנה ושינה את הכיוון של כל החיילים.
<עואלה אל עסיבי: אז אני בונה ילד שלומד לעזור, לקבל את האחר והם יהיו אזרחים טובים.
<עואלה אל עסיבי: אני רואה הזדמנות פז, בפרדיגמות של - - - פתרון לנקמת דם אצלנו במשפחה, אז לדור הזה אנחנו נבנה את הערכים ונטמיע אותם חזק אצלם.
<עואלה אל עסיבי: אלה תמונות של האשכול לפני.
<עואלה אל עסיבי: נכנסתי בתחילת השנה, זה מה שהיה האשכול.
<עואלה אל עסיבי: התמונות מדברות.
<עואלה אל עסיבי: הייתי בהתחלה מתוסכלת, מאיפה להתחיל.
<עואלה אל עסיבי: גם הצוות החינוכי לא הרגיש מוגן במקום הזה, לא בטוח, לא מזמין למידה.
<עואלה אל עסיבי: התמונות מדברות, אני לא רוצה לדבר יותר על המקום.
<עואלה אל עסיבי: התהליכים שנעשו.
<עואלה אל עסיבי: קודם כל עשיתי מיפוי צרכים.
<עואלה אל עסיבי: נכון, אני בדואית והם מהיישוב, אבל אני ממקום אחר ולכל אחד יש את הבייבי שלו.
<עואלה אל עסיבי: חשוב לי ללמוד איזה משפחות קיימות, מה האנשים פה, איזה צוות, איזה צרכים, כדי לקדם את האשכול.
<עואלה אל עסיבי: בניית חזון אחיד לאשכול.
<עואלה אל עסיבי: כל גננת הייתה עובדת בחזון שלה.
<עואלה אל עסיבי: עכשיו בישיבות עם הגננות בנינו חזון אחיד, שכל הכוח של הצוות הולך למטרה אחת מכוונת ועכשיו יש לגננות יותר זמן לפן הפדגוגי, הן לא מתעסקות בפן הניהולי, עכשיו הן מביאות לילדים למידה משמעותית ו - - - כמובן העצמת הגננות זה מאוד חשוב.
<עואלה אל עסיבי: בהתחלה הייתה התנגדות סמויה, מה?
<עואלה אל עסיבי: אנחנו מנהלות את עצמנו ובאה מנהלת להגיד לנו מה לעשות.
<עואלה אל עסיבי: היה חשוב לי ואני מאמינה, אני רוצה שיהיה מוטיבציה פנימית אצל הצוות שלי.
<עואלה אל עסיבי: חשוב לי לעשות את זה דרך מוטיבציה פנימית כדי לקדם את האשכול.
<עואלה אל עסיבי: הייתה הדרכה, למידת עמיתים, אחת הבעיות הבולטות זה הוונדליזם.
<עואלה אל עסיבי: ג'וליאני אמר בניו יורק, חלון שבור מזמין עוד חלון שבור וסביבה מוזנחת מזמינה ונדליזם.
<עואלה אל עסיבי: טיפלנו בזה עכשיו חזק, יש שומר ויש את המשפחות הקרובות ששומרות על המקום הזה.
<עואלה אל עסיבי: שייכנו אותן למקום הזה כדי לשמור.
<עואלה אל עסיבי: הגברת מעורבות ההורים.
<עואלה אל עסיבי: בהתחלה ההורים, יש מנהלת ויש מה להתלונן, כל הורה נכנס כועס.
<עואלה אל עסיבי: לקחנו, בנינו, חלום חלמנו, אני והגננות.
<עואלה אל עסיבי: הגננות היו מפחדות לחלום, אמרתי להם 'תחלמו, החלום זה בלי כסף'.
<עואלה אל עסיבי: לא ידענו איך להשיג את זה.
<עואלה אל עסיבי: ישבנו עם ההורים, כל הורה נכנס, הראינו את החלום ואיך שהם נכנסו ונרתמו לעזרה.
<עואלה אל עסיבי: הקשבתי להם עד הסוף וכולם יצאו עם כוח לעזור למקום.
<עואלה אל עסיבי: וזו נקודה מאוד חשובה, אם השינוי יהיה מהם, אתם צריכים להיות שותפים, שיהיה הכי מהר שיש.
<עואלה אל עסיבי: חלמנו.
<עואלה אל עסיבי: בנינו חלום, יש חלום, אנחנו צריכים משאבים.
<עואלה אל עסיבי: אני דיברתי על כל המשאבים, הקהילה נרתמו לעזרה, להגשים את החלום, הצוות החינוכי, המדריכות, כל הצוות החינוכי היה מוכן לשיתוף הפעולה, המועצה כמובן תמכה בחלום, הם גם עזרו בהגשמת החלום.
<עואלה אל עסיבי: מנהל בית הספר מאוד תמך בי, כי אני מנהלת חדשה ואני לא אשכח לו שביום הראשון הוא בא וקיבל אותי בצורה מאוד מכובדת.
<עואלה אל עסיבי: משרד החינוך, מאוד חשוב לי המפקחת, כל המשחקים, כל מה שעשיתי בחוץ, הסביבה החינוכית המאתגרת תהיה בהלימה עם תכנית הלימודים.
<עואלה אל עסיבי: לא סתם יופי, צריך לראות הלימה עם התכנית של משרד החינוך, שהילדים יהיו בסביבה מאתגרת,
<עואלה אל עסיבי: מסקרנת אותם.
<עואלה אל עסיבי: אבל זה לא מספיק, עדיין החלום גדול וצריך עוד משאבים.
<עואלה אל עסיבי: פניתי לכל מיני עמותות.
<עואלה אל עסיבי: אחת העמותות שלחה לי תשובה חיובית, כוכבי מדבר.
<עואלה אל עסיבי: הם ביקשו ממני כמה תנאים, לגייס להם ילדים מתיכון, 40 איש, יצרתי קשר עם מנהל בית הספר התיכון והיועצת וברוך ה' הנה אנחנו.
<עואלה אל עסיבי: זו התמונה של האשכול לפני חודשיים, בזכות - - - שנמצא פה, אני מודה לו, בזכותו תראו את התמונה.
<עואלה אל עסיבי: הוא הביא עובדים, עשה את השביל, אדמת חמרה.
<עואלה אל עסיבי: הוא תמך, הוא אמר לי 'עואלה, אני אתמוך בחלום שלך עד הסוף' והוא התחיל בהגשמת החלום, ואני מנצלת את ההזדמנות לתת לו את הכבוד והמון תודה.
יעקב מרגי: שני דברים.
יעקב מרגי: האחד, כמה ילדים מהמשפחות האלה לא זוכים להגיע לאשכול הגנים?
יעקב מרגי: שאת יודעת שהם יכולים להגיע.
<עואלה אל עסיבי: עכשיו או לפני כן?
יעקב מרגי: עכשיו.
<עואלה אל עסיבי: אחרי מה שעשינו, הילדים התחילו להגיע.
<עואלה אל עסיבי: אחרי מה שעשינו, ההורים מתקשרים מכל הארץ, 'אנחנו רוצים להביא את הילדים לאשכול'.
<עואלה אל עסיבי: יש לי שישה ילדים בני 3 עדיין בבית ואני - - -
יעקב מרגי: עובדת עליהם.
<קריאה: למה הם לא באים?
<עואלה אל עסיבי: הם אומרים בגלל הנסיעות, רחוקים ובני 3.
יעקב מרגי: זה סיבות, עזבו, אבל זה התהליך, זה בסדר.
יעקב מרגי: באיזה מכללה למדת גננות?
<עואלה אל עסיבי: במכללת קיי.
יעקב מרגי: לא סתם שאלתי, יש היום מאבקים קשים עם המל"ג על הסוגיה של העצמאות של המכללות.
<עמירה חיים: במכללת קיי במסלול הייעודי לבדואים?
<עואלה אל עסיבי: כן.
<עמירה חיים: כלומר כולם היו בדואים, נכון?
<עואלה אל עסיבי: תואר שני לא.
<עמירה חיים: תואר ראשון.
<עואלה אל עסיבי: כן, כולם היו בדואים.
<עואלה אל עסיבי: היו כמה קורסים משולבים.
<עמירה חיים: אלה ההכשרות המיוחדות שאנחנו עושים ל - - - רק עבורם - - -
<עואלה אל עסיבי: הנה התחלת החלום.
<עואלה אל עסיבי: עכשיו הגיעה העמותה, הם ישבו שלושה ימים, באשכול, בחופשה, הגיעו גם ההורים, היה השייח' של - - - הוא כיבד את המקום והוא הגיע ותמך ועזר.
<עואלה אל עסיבי: המועצה כמובן והצוות נרתם ועזר.
<עואלה אל עסיבי: לא תאמינו כמה אנשים היו בימים האלה.
<עואלה אל עסיבי: תסתכלו, התמונות מדברות כמה עבדו.
<עואלה אל עסיבי: העמותה נתנה לי הזדמנות פז להטמיע ערכים.
<עואלה אל עסיבי: הילדים ראו מודלים מולם, איך אני עוזר לעצמי.
<עואלה אל עסיבי: עשינו כיף, עשינו תקווה, והם התחילו, מה שעשתה העמותה אנחנו נמשיך.
<עואלה אל עסיבי: העמותה, הם שמו את הנשמה ואת הלב שלהם במקום הזה.
יעקב מרגי: רואים.
<עואלה אל עסיבי: ההורים באו, עזרו, תמכו, הביאו אוכל, גנן.
<עואלה אל עסיבי: כל אחד, כל הורה עזר במה שהוא יכול.
<עואלה אל עסיבי: השתדלתי שכל המשפחות יהיו עוזרים במקום הזה כדי לשייך אותם.
יעקב מרגי: במקום שאתה אוכל לא - - -
<עואלה אל עסיבי: גם המועצה עזרה לנו בשיפוצים, עזרה ותמכה.
<עואלה אל עסיבי: הצוות החינוכי, אני רוצה להגיד לכם, אני מאוד גאה בו, בא בחופשה, עשה אוכל שלושה ימים, עזר לצוות.
<עואלה אל עסיבי: הילדים אמרו 'פעם ראשונה אנחנו הרגשנו כמו בבית, יש אמא בבית', הילדים היו שותפים.
<עואלה אל עסיבי: הכי מקסים שהילדים היו שותפים בעשייה, צבעו, שתלו וגם ילדים של בית הספר, לא רק הילדים של הגנים.
<עואלה אל עסיבי: אחרי שסגרנו, הייתה חופשה כמה ימים לפני שאנחנו ניכנס, ילדים בוכים, רוצים לבוא לגן.
<עואלה אל עסיבי: יש חופשה וזה.
<עואלה אל עסיבי: הרגשנו את הטעם של ההצלחה, הילדים רוצים לבוא לכאן.
<עואלה אל עסיבי: כמובן יש אתגרים.
יעקב מרגי: אני עד היום רוצה לחזור לגן.
<עואלה אל עסיבי: אני מאמינה בגיל הזה, אני רואה בו הזדמנות פז.
<מוחמד אלהיב: עואלה, יש לכם קשר עם בית הספר?
<עואלה אל עסיבי: כמובן.
<עואלה אל עסיבי: קודם כל אני מתייעצת עם מנהל בית הספר לגבי המשפחות, כי הוא מכיר את הכול.
<עואלה אל עסיבי: במעברים יש שיתוף פעולה.
<עואלה אל עסיבי: עדיין אני חדשה, אנחנו חדשים, אנחנו מתכוונים שיהיו חונכים, שילדים מכיתה א' יחנכו ילדים מפה, זה בתכנון.
<רחמים יונה: יושבת כאן ועדת החינוך של הכנסת, מה את מבקשת?
<רחמים יונה: תבקשי.
<רחמים יונה: אמרת שיש לך חלום, תחלמי.
<עואלה אל עסיבי: הנה אתגרים.
<מוחמד אלהיב: תגידי משהו מרכזי.
יעקב מרגי: יונה, תאמין לי שהיא הכינה את עצמה.
יעקב מרגי: חנין זועבי, בבקשה, ברוכה הבאה.
יעקב מרגי: אני אדבר במקומה, היא יצאה לדרך מוקדם מאוד.
<עואלה אל עסיבי: אני אדבר על אתגרים ואחר כך אתם תדעו מה אני מבקשת.
<עואלה אל עסיבי: יש לי כמה משפחות שעדיין לא שולחות, יש אמהות שעדיין לא מגיעות לפה, כיוון שמבחינת ה - - - אסור להן להגיע לכאן.
<עואלה אל עסיבי: אני רוצה שכל המשפחות יהיו בשיתוף פעולה מאה אחוז עם האשכול.
<עואלה אל עסיבי: צורך באחזקת האשכול.
<עואלה אל עסיבי: יש לנו איש אחזקה אחד, זה צורך ממנו המון כוח ואנרגיה להתקשר עד שהוא מגיע.
<עואלה אל עסיבי: דבר קטן לוקח ממני המון - - -
יעקב מרגי: שומעים.
יעקב מרגי: בסיכומים אנחנו נתייחס לזה.
<עואלה אל עסיבי: ואני גם מטפלת בכל העניין של הנסיעות, זה לוקח ממני המון כוח, המון אנרגיה.
<עואלה אל עסיבי: אני רוצה לקדם את העניין של הפדגוגיה, הערכים, לא להתעסק עם הדברים האלה יותר מדי.
<עואלה אל עסיבי: יש צורך - - -
יוסף ג'בארין: מה ההסעות?
יוסף ג'בארין: לא הבנתי את הנקודה.
יעקב מרגי: יש בעיה קרדינלית על כל סוגיית ההסעות.
יעקב מרגי: היא צודקת, היא אומרת 'תנו לי למנף את הפוטנציאל הפדגוגי, אל תיתנו לי להתעסק עם ההסעות'.
<עואלה אל עסיבי: אני אמרתי לכם, בגיל הזה אנחנו מעצבים את האישיות של הילד ואני רוצה את הפונקציה של הפסיכולוגיה, יועצת, לעבוד ברמה פרו אקטיבית, לא כל הזמן מתעסקים לי בכיבוי שריפות.
<עואלה אל עסיבי: אני רוצה עוד אנשים, עוד כוח שיעזרו לי.
<עואלה אל עסיבי: אני רוצה יועצת שתעזור לי להעביר חוסן נפשי לילדים, פרויקטים ברמה פרו אקטיבית, לקדם את האשכול, לבנות חוסן, לבנות תשתית של כלים חינוכיים אופטימליים בגן.
יעקב מרגי: בגלל זה אנחנו מעלים את הפסיכומטרי לפסיכולוגים.
<עואלה אל עסיבי: אני רואה בפסיכולוגית וביועצת, זה אדם ש - - -
יעקב מרגי: נותן ערך מוסף גבוה מאוד והמשרד כנראה פה יצטרך לעשות - - -
<עואלה אל עסיבי: כן, אנחנו רוצים עוד שעות ליועצת ופסיכולוגית.
<עואלה אל עסיבי: אני אגיד לכם, בקיצור ולעניין, גם יש צורך במזכירה, אני כל הזמן מתעסקת ב - - -
<עואלה אל עסיבי: אני כבר מסיימת - - - צריך עוד שעות.
יעקב מרגי: זה לא מספיק.
<קריאה: אנחנו הכי הרבה קיבלנו ממך ו - - -
חנין זועבי: אבל היא אומרת שחסר.
<קריאה: בסדר, תמיד רוצים עוד.
חנין זועבי: את מתווכחת איתה, לפחות תסכימי שיש חסר.
<רחמים יונה: אשכול הגנים זה מוצר חדש ואני מברך את מנהלת המחוז.
<רחמים יונה: עד היום הגנים, כל אחד ניהל את עצמו עצמאית והיו בעיות של - - - וכל זה.
<רחמים יונה: ברגע שלקחנו רכזת באשכול, הנושא של הדיון - - -
<עמירה חיים: למעשה נוספה משרה שלמה של מנהלת.
<רחמים יונה: המנהלת זה כמו מנהל בית ספר, יש אחריות והעסק הזה צריך להמשיך הרבה שנים טובות, כל עוד שיש בעסק הזה - - - זה הנושא של אשכול הגנים וזה מוכיח את עצמו.
<רחמים יונה: דבר שני, למרות שפה במצגת הראו את הנושא של גילאי 3-4, יש לנו בעיה חמורה מאוד של ילדים בגילאי 3-4 שלא מגיעים למסגרת החינוך בגלל ההסעות.
<רחמים יונה: תיקחו את זה בחשבון, לפחות, אני מעריך, בסביבות 4,000-5,000 ילדים כאלה מסתובבים ברחבי הנגב ללא תשובה.
<רחמים יונה: 4,000-5,000 בלי שום מסגרת למרות חוק חינוך חובה, למה?
<רחמים יונה: משרד החינוך לא נותן הסעות.
חנין זועבי: אתה שומע?
<עמירה חיים: חברת הכנסת, זה לא בגלל בנייה, אין בעיה של בנייה.
חנין זועבי: אבל אם היו בונים במקום של - - - לא היה צורך בהסעות.
יעקב מרגי: חנין, אין ויכוח.
יעקב מרגי: חנין, אנחנו פתחנו בישיבה ואמרנו את כל זה במהלך הישיבה, בסיכום אנחנו נציג את כל מה שראינו ונשאל, עכשיו אנחנו מדלגים מנקודה לנקודה, לכן לא לפתח את זה.
<רחמים יונה: אין בעיה של בנייה, הבעיה היא להסיע את הילדים.
<רחמים יונה: אנחנו מדברים על אוכלוסייה שהיא סוציו אקונומית 1, ההורים לא יכולים להסיע את הילדים.
<רחמים יונה: אם לא יפתרו את הבעיה של הסעה, מימון של הילדים האלה עם ליווי, אין פתרון.
<רחמים יונה: זאת עיקר הבעיה.
<רחמים יונה: אם תפתרו את הבעיה הזאת, הבינוי, תמיר בן משה יש, ונמצא פה גם ידידי איציק מאלקסום, אם אנחנו נותנים שטח, לגבי גנים בכלל אין בעיה.
<רחמים יונה: בבתי ספר עדיין קצת לחץ, אבל אנחנו מסתדרים.
<רחמים יונה: קחו את זה בחשבון.
<רחמים יונה: אני כראש מועצה, בנינו כ-30-40 מוסדות חינוך, ברוך ה'.
<רחמים יונה: יותר מאוחר אנחנו נבקר באחד מהם, תראו בתי ספר יפים, אין בעיה.
יעקב מרגי: (המשך הסיור)
<רחמים יונה: מקוצר הזמן אנחנו רואים פה שני גנים חדשים, כאלה בנינו לפחות 12, רק עכשיו נמצאים פה שישה בשלבי בנייה, אבל מבחינת תקציב אם יש שטחים אין בעיה, תמיר פה איתנו, מתוקצב.
<רחמים יונה: הבעיה פה היא הנושא של גידור.
<רחמים יונה: בתוך השכונות אנחנו לא בונים עד שלא יהיו תשתיות.
<רחמים יונה: ללא כבישים, חשמל ומים לא מפתחים.
<רחמים יונה: אין טעם לבנות ריכוזי גנים, פה אני יכול לבנות 20 גנים, אבל כל החיים להסיע.
<רחמים יונה: אנחנו לא עושים את זה, רוצים לפזר את הגנים בתוך השכונות העתידיות.
<רחמים יונה: אז אנחנו רואים פה שני גנים חדשים, לתפארת, בנייה קשיחה עם כל מה שמשתמע.
<רחמים יונה: (בישיבה)
יעקב מרגי: כל הסיור הזה לא יהיה שווה כלום אם לא נצא מפה עם דברים בסוף.
יעקב מרגי: אז תדחו לאחר כך את כל שיחות הביניים ואת כל ההפרעות.
יעקב מרגי: בבקשה, אדוני המנהל.
<שאדי אבו עראר: נשמע את התלמידים ואחר כך אני אסכם את זה.
יעקב מרגי: בבקשה, מועצת התלמידים.
<תלמידה: אני רוצה להגיד לכם תודה שבאתם לפה.
<תלמידה: אני מאושרת מאוד לפגוש אתכם בבית ספרנו, אני תלמידה בי"ב, למדתי בו ביסודי אבו קרינאת וגם בתיכון אבו קרינאת, בשנה הבאה אני מקווה ללכת לאוניברסיטת בן גוריון.
<תלמידה: קיבלתי 620 בפסיכומטרי, הגבוה מבית הספר שלנו.
<שאדי אבו עראר: עשינו קורס פסיכומטרי חינם לתלמידים.
<עמירה חיים: עשינו שניים.
<תלמידה: - - - הייתה לי בעיה ללכת לבאר שבע, באוטובוס, אבל פה יש נסיעות בחינם והיה קורס ונתן לי להדגיש את עצמי.
<עמירה חיים: זה אנחנו שילמנו בתכנית החומש, לידיעה.
<תלמידה: מחר הבגרות.
<תלמידה: אבל יש לי שתי בעיות.
<תלמידה: בשנה הבאה אני רוצה ללכת לבן גוריון ויש לי שתי בעיות מרכזיות.
<תלמידה: הראשונה, יש לי בעיה עם שכר הלימוד, שכר הלימוד גבוה, אני מקבלת 10,000 - - -
<עמירה חיים: חצי מזה - - -
<תלמידה: ואחותי הגדולה רוצה ללמוד באוניברסיטת בן גוריון הנדסת תוכנה, אז זה בעיה לאבא שלי לשלם לשתי תלמידות.
<תלמידה: ואבא שלי הוא יושב פה.
יעקב מרגי: תהיה גאה בבנות שלך.
<תלמידה: גם בנסיעות, האוטובוס רק בתחנת ערוער.
<תלמידה: אני מקווה שהוא יוכל להיכנס לפה, כי אני לא יכולה כל יום בשעה שש ללכת ברגל.
<תלמידה: האוטובוס מבן גוריון לא נכנס לפה.
יעקב מרגי: רבותיי, אנחנו לא נפתח דיון על כל דבר, אנחנו שומעים, אחר כך מתכללים הכול.
<תלמידה: ואם יש לכם שאלות איך אנחנו חיים בחברה הזאת אתם יכולים לשאול.
חנין זועבי: (מדברת בערבית).
יעקב מרגי: לא, רגע, חנין.
מירב בן ארי: אבל את לא יכולה לשאול, שאנחנו לא נבין.
יעקב מרגי: רגע, מירב, אל תפריעו לי.
מירב בן ארי: היא מדברת עברית.
יעקב מרגי: מירב, אל תפריעו לי.
יעקב מרגי: חנין, יש פה תכנית.
יעקב מרגי: היא היחידה שמדברת?
יעקב מרגי: אז תנו לה.
<עמירה חיים: שאדי, הלאה.
יעקב מרגי: תנהל את זה.
<עמירה חיים: תנהל את הבנות, תודה.
חנין זועבי: אני שאלתי עכשיו בעברית, האם יש בנות שאת מכירה שהיו רוצות להמשיך וללמוד באוניברסיטה והן לא יכולות בגלל שאין להן כסף?
<תלמידה: כן, יש הרבה.
חנין זועבי: שיש להם ציונים שמאפשרים להן להמשיך והן לא לומדות.
יעקב מרגי: ברור, גם אצלנו.
יעקב מרגי: חנין, גם אני רציתי ללמוד באקדמיה ולא יכולתי, בגלל שלא היה לי כסף.
חנין זועבי: אם הייתי, הייתי גם מגנה עליך ואומרת שאתה צריך לקבל.
יעקב מרגי: לא, אני לא אומר, זה לא חידוש.
יעקב מרגי: אני אומר, הלוואי שנגיע למצב ששכר - - -
חנין זועבי: כמה אחוז הבנות ש - - -
יעקב מרגי: הלוואי שנגיע שבמדינת ישראל לימודים - - -
נורית קורן: זה לא חלק של - - -
חנין זועבי: אני לא מתווכחת.
חנין זועבי: כאשר הן רוצות להמשיך - - -
יעקב מרגי: נורית, חנין, לא.
יעקב מרגי: חנין, לא.
חנין זועבי: ואין להן מלגה ואת אומרת שזה חלק מהתרבות, זה לא מה שהם צריכים, זה לא מתאים.
יעקב מרגי: חנין, נורית.
יעקב מרגי: נורית, זה מה שרצית?
חנין זועבי: זה לא מתאים.
חנין זועבי: היא אומרת שיש לה ציונים, היא רוצה מלגה ואת אומרת לה חלק מהתרבות.
יעקב מרגי: חנין זועבי.
יעקב מרגי: חברת הכנסת.
<עמירה חיים: אנחנו במוסד חינוכי.
חנין זועבי: זה לא מסר חינוכי.
יעקב מרגי: אני רוצה לומר בפתיח, אנחנו שואפים שגם לימודים אקדמאים בשלב מסוים במדינה יהיו חלק מחוק חינוך חינם.
<עמירה חיים: אני מאושרת שהדיון הוא על השכלה גבוהה.
יוסף ג'בארין: אבל אם סוציו אקונומי - - - הדיון העקרוני - - -
יעקב מרגי: אבל תשאירו לנו את זה לדיון.
<עמירה חיים: יש פה ילדים, תנו להם לגמור וללכת.
נורית קורן: תנו להם להגיד, אחר כך נתווכח.
יעקב מרגי: אני רוצה לומר הצעה לסדר.
יעקב מרגי: את כל השאלות - - -
<עמירה חיים: בדיוק, אחרי שהילדים ידברו.
יעקב מרגי: אני לא צריך את ההרכב הזה.
יוסף ג'בארין: אוקיי, אבל היא אמרה משפט חשוב.
יעקב מרגי: בסדר, נפתח דיון.
<תלמיד: קודם כל אני מברך אתכם בבית ספרנו, ברוכים הבאים, הגעתם.
<תלמיד: לגבי השאלה של חנין, אני אגיד עוד סיבה.
<תלמיד: הסביבה, התרבות שלנו כאן, כאילו קשה לצאת, האבא, קשה לו כאילו שהבת שלו תצא למכללה, כאילו באוטובוס, זה קשה כאילו.
<תלמיד: אנחנו העם הערבי, זה מוכר אצלנו כאן, דווקא במגזר הבדואי זה מוכר, זה תופעה אחת.
<תלמיד: שתיים, אם היום אני רוצה להגיע, לדוגמה בשעה שבע, להיות בבן גוריון לדוגמה, אני חייב ללכת מהבית לצומת ערוער 2 קילומטר, 45 דקות עד הצומת כדי לעלות לאוטובוס לתחנה המרכזית, מהתחנה המרכזית לעלות לעוד אוטובוס ואני מגיע למכללה.
<עמירה חיים: שאדי, שיתמקדו בבית הספר, בדברים של מועצת התלמידים.
<עמירה חיים: בדברים של בית הספר נתמקד.
<תלמיד: לגבי בית הספר - - -
טלב אבו עראר: לא, אבל אם הוא לא יכול להגיע לאוניברסיטה אז אין לו כל כך תמריץ ל - - -
<עמירה חיים: זה גם וגם.
<עמירה חיים: זה נכון, אבל זה גם וגם.
<תלמיד: על בית הספר.
<תלמיד: בית הספר הזה, בעיניי, בית ספר מצוין, למרות כל הקשיים שאנחנו התלמידים, תלמידי בית הספר הזה, נתקלים בהם בחיי היום יום אנחנו באים.
<תלמיד: לדוגמה מחר יש לנו בגרות של מתמטיקה, אם יירד גשם חלק מהתלמידים יבואו כשהם רטובים בבוץ, אבל אנחנו נגיע, למרות כל הקשיים.
<תלמיד: אנחנו לא מאשימים אף אחד, רק - - -
חנין זועבי: לא, צריכים גם להטיל אחריות ולהאשים.
יעקב מרגי: זה לא התפקיד שלו.
חנין זועבי: יש זכויות.
חנין זועבי: יש לכם זכויות כאזרחים ויש מדינה שצריכה לתת לנו את הזכויות.
יעקב מרגי: חנין, חנין.
חנין זועבי: זה מסר חינוכי, סוּפר חינוכי.
יעקב מרגי: חנין, אני לא אתן לך להשתלט על הדיון כי כולם מחכים בסבלנות.
חנין זועבי: אבל לא מאשים אף אחד, לא מאשים?
נורית קורן: הוא לא מאשים.
חנין זועבי: ועוד איך מאשים.
<תלמיד: לא, אנחנו לא מאשימים.
<עמירה חיים: אתה תצליח.
<עמירה חיים: מי שנלחם על עצמו מצליח.
נורית קורן: תודה רבה, שיהיה לך בהצלחה.
<תלמידה: אני רוצה להגיד שבית הספר הזה - - - בשבילנו.
<תלמידה: אנחנו באים, כל יום פוגשים אנשים אחרים, פוגשים את החברים שלנו.
<תלמידה: כן, בבית ספר יכולנו להתנדב במקומות אחרים, לפגוש ילדים יהודים, ללכת ליהודים, זה היה טוב מאוד בשבילנו.
<תלמידה: ואנחנו מבקשים שבית הספר יעזור לכל התלמידים בחברה הערבית.
<תלמיד: אני רוצה להוסיף.
<תלמיד: אם אני רוצה לעשות עבודה, יש חלק מהבגרויות שאני נתקל בהם, 30% מהבגרויות שאני חייב לעשות בהם עבודת הגשה, שאני מגיש למורה.
<תלמיד: אם אני רוצה לעשות את ההגשה הזאת אין לי מקום אחר, רק להגיע לבית הספר כדי לעשות את העבודה הזאת.
<תלמיד: יעני בית הספר, את האמת, איך היא אמרה, הבית השני בשבילנו.
<עמירה חיים: כולם עושים את ה-30% בבית הספר, זה לא רק אתם.
יעקב מרגי: רגע, תנו לבנות לדבר.
<עמירה חיים: רק אלה שלא דיברו.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים על השנה.
יעקב מרגי: אתם יודעים מה זה פרלמנט?
יעקב מרגי: בצרפתית זה פרלה, אנחנו רק מדברים.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים לשמוע אתכם.
<תלמידה: ברוך הבא לבית הספר שלנו.
<תלמידה: אנחנו - - - הבנות, כולם פה - - - בספורט.
יעקב מרגי: מה עשיתם בשיעורי ספורט?
<תלמידה: אנחנו - - - יש פה אולם סגור.
יעקב מרגי: בסדר, יש מגבלה.
יעקב מרגי: אבל באולם הזה, לא עשיתם מתח?
<קריאה: אין אולם ספורט.
יעקב מרגי: בסדר, שמענו.
<עמירה חיים: יש עוד מישהו מהתלמידים שרוצה לדבר?
יעקב מרגי: שאדי, מצגת ואחר כך נתחיל.
<שאדי אבו עראר: ברוכים הבאים לבית הספר הזה, זה כבוד רב שאתם באים לכאן לשמוע את הבעיות שלנו, אנחנו לא רוצים לקנטר ולהאשים ולתת האשמות, אתם באים לעזור לנו.
<שאדי אבו עראר: לכן בואו נניח להם שיעזרו לנו, לא רוצים לקנטר ולריב כאן, אני אגיד בדיוק את האמת כפי שהיא.
<שאדי אבו עראר: אז קוראים לי שאדי אבו עראר, אני מנהל בית הספר.
<שאדי אבו עראר: אפילו כתוב על המזוזה שדַי, אז אני שאדי, זה שומר את דלתות ישראל, לא דלתות ישראל.
<שאדי אבו עראר: זה מהנקודה הזאת.
יעקב מרגי: אבו עראר זה משפחה גדולה באזור?
<שאדי אבו עראר: לא.
יעקב מרגי: לא, סתם רציתי - - - תעבור לשאלה הבאה.
<שאדי אבו עראר: הנה תעודת הזהות שלנו.
<שאדי אבו עראר: אנחנו בית ספר שהוקם ב-2006.
<שאדי אבו עראר: רציתי להגיד לגבי הנשירה, בית הספר הזה הגיע לתלמידים כדי שלא ינשרו, תלמידים היו מגיעים לערוער, עכשיו הם בנו בית ספר כדי למנוע את הנשירה, אני אדבר על זה גם בהמשך.
<שאדי אבו עראר: הנה מספר הכיתות של בית הספר - - - סך הכול 384 תלמידים, שזה מספר טוב, יחסית לחברה כאן.
יעקב מרגי: בית הספר יכול להכיל יותר תלמידים?
<עמירה חיים: לא, זה מספר קטן מדי.
<עמירה חיים: בית ספר תיכון טוב חייב לפחות 700-800 תלמידים, בשביל לתת את כל המגמות.
<עמירה חיים: זה קטן.
יוסף ג'בארין: חסר לך כיתה, בין י' לי"א וי"ב.
<שאדי אבו עראר: לא חסרה לי אף כיתה, אנחנו עכשיו בתכנון - - -
יוסף ג'בארין: לא, הכוונה איבדת כיתה בין לבין.
<עמירה חיים: לא, זה גדל.
<שאדי אבו עראר: בשנה הבאה נקבל חמש ט'.
יעקב מרגי: זה בית ספר צומח.
<שאדי אבו עראר: צומח, התחיל ב-160 תלמידים.
<שאדי אבו עראר: איזה מקצועות יש לנו, בכיתה ט' - - - יש לנו - - - תלמידים שלומדים היסטוריה וגיאוגרפיה ואזרחות.
<שאדי אבו עראר: טכנולוגיה ומדעים, זה לומדים 5 ביולוגיה, 5 כימיה ו-10 הנדסת תוכנה.
יעקב מרגי: תגיד לי פעם אחת, כשאני מגיע לדיוני ועדות, מה טכנולוגי נכנס פה?
יעקב מרגי: משרד החינוך - - -
<שאדי אבו עראר: הנדסת מחשבים.
יעקב מרגי: תודה רבה, זה הדבר היחיד - - -
<שאדי אבו עראר: זו מגמה מאוד יוקרתית, 10 יחידות ניגשים לזה.
<שאדי אבו עראר: 87 תלמידים.
<שאדי אבו עראר: זה טכנאים בגרות, גם מקבלים בגרות וגם טכנאי מחשבים, שלומדים לזה שנת 13.
<שאדי אבו עראר: יש לנו 87 תלמידים.
<שאדי אבו עראר: השנה, אמרתי לכם גם בכניסה, שאנחנו רוצים בית ספר טכנולוגי, אז פתחתי כיתה לטכנאות חשמל, חשמל בית.
<שאדי אבו עראר: יש תלמידים שבאמת - - -תלוי מה תלמיד יכול, יכול חשמל, יכול מתמטיקה.
יעקב מרגי: אבל לא לעשות הסללה.
יעקב מרגי: באמת, מי שיכול ללמוד עיוני שיילך לעיוני.
<עמירה חיים: אבל יותר מ-50% מהתלמידים עושים בגרות מלאה יחד עם משהו טכנולוגי.
<עמירה חיים: זה ממש מרשים.
<שאדי אבו עראר: וגם אלה שמקבלים תעודת בגרות איכותית, לא תעודת בגרות רגילה.
<שאדי אבו עראר: גם יש לנו התפלגות מורים מאוד מעניינת, אני גם התכוונתי לזה ואני אמשיך בזה, אני רוצה שהרב תרבותיות והכול יעבור לכאן - - - יש לנו 13 מקומיים, 14 צפוניים, זה אומר שיש לנו מחסור בקאדר מקומי, יש לנו - - - כל כך גדול, יש לנו קצת מחסור במורים - - - כדי לחזק תלמידים שילמדו בהנדסות כדי לקבל אותם.
<שאדי אבו עראר: דרך אגב, שניים מהתלמידים האלה לומדים כבר כאן באוניברסיטה שנה שלישית מאבו קרינאת, מכאן.
<עמירה חיים: אנחנו מצאנו שחלק מהמורים הצפוניים כבר גרים עשר ועשרים שנה, עשינו עכשיו מיפוי, רובם עובדים כאן מעל עשר שנים, יש כאלה עשרים שנה, הם גרים כאן, המשפחה כאן, גידלו כאן, כבר לא יעזבו לעולם, כך שהם לא צפוניים.
<שאדי אבו עראר: כן.
<עמירה חיים: זה לא צפוניים, זה מקומיים.
<עמירה חיים: זה מוצא צפוני, עשרים שנה עובד כאן.
<עמירה חיים: אז, חבר'ה, לא לרשום אותם כצפוניים.
<עמירה חיים: אני אומרת את זה כבר עשרות פעמים.
חנין זועבי: אז לא להגיד שאלה צפוניים.
חנין זועבי: אל תגיד.
יעקב מרגי: אני לא פותח דיון על זה.
<שאדי אבו עראר: חנין, אני התכוונתי להגיד רב תרבותיות וזהו.
<שאדי אבו עראר: לא משהו אחר, התכוונתי להגיד את זה וזהו.
<שאדי אבו עראר: שניים יהודיים ודרוזים שניים.
<שאדי אבו עראר: אני התכוונתי להבליט את הרב תרבותיות.
יעקב מרגי: הם לא בדואים.
יעקב מרגי: אני אמרתי את המילה האחרונה.
<שאדי אבו עראר: יש קשיים.
יעקב מרגי: באנו לשמוע על הקשיים.
<שאדי אבו עראר: יש לנו נשירה.
<שאדי אבו עראר: לא נשירה שאתם שומעים - - - יש לנו נשירה שאנחנו עכשיו עובדים לצמצם אותה, בעיקר נשירה מנוקשות החברה שלנו.
<שאדי אבו עראר: חוץ מהקשיים של ההסעות יש לנו בעיית נשירה, שאנחנו אשמים.
<שאדי אבו עראר: אני אגיד את האמת.
יעקב מרגי: כשאתה אומר נוקשות זה בנים ובנות, או בנות במיוחד?
<שאדי אבו עראר: בנות בעיקר מתחתנות בגיל י"ב.
יעקב מרגי: מתי הן נושרות?
<שאדי אבו עראר: בשלהי י"ב, בדיוק בזמן הבגרויות.
יוסף ג'בארין: מה היקף הנשירה?
<שאדי אבו עראר: 14 התחתנו השנה.
<שאדי אבו עראר: אני בניתי להן כיתה ייחודית שתכלול אותם, שילמדו עד שעה 12:00 ויילכו הביתה.
נורית קורן: כל הכבוד לך.
<שאדי אבו עראר: קראתי להן.
טלב אבו עראר: כאילו הסיבה העיקרית לנשירה, לא בחרת, רק נישואין?
<שאדי אבו עראר: כתבתי.
<שאדי אבו עראר: לא, יש, אני ממשיך עם זה.
נורית קורן: לא, יש כל מיני דברים.
יעקב מרגי: תנו לו, הוא עוד לא סיים.
טלב אבו עראר: הוא לא - - - את המצב, לגבי הנשירה.
יעקב מרגי: הנה, הוא מונה לך.
יעקב מרגי: הוא נגע בנישואין.
יעקב מרגי: חלק מהבעיה.
נורית קורן: אז הוא אמר לך שיש לו עכשיו הרבה.
נורית קורן: 14 זה הרבה מאוד, אבל הוא נתן פתרון מצוין.