GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קארין אלהרר: אני מצפה שמשרד הרווחה יעמול יום ולילה על הקמתה של הנציבות, כי בדיוק המקרים האלה, אדוני, יכולים להיחסך מאיתנו.
קארין אלהרר: אז באמת הדיון הזה בעיניי הוא קודם כל כדי לשמוע איזה בדיקות נעשו ומה מצאו ובעיקר, אדוני, לתת פה וקול לצעירים ולצעירות שיושבים כאן, שהם אלה שחיים את המציאות ולא אנחנו.
יעקב מרגי: ייתכן מאוד, אני אומר את זה לטובת הגופים המוסדיים, משרדי הממשלה, שהדברים שנאמרים, יכול להיות שיש להם התייחסות, אז כדרכנו בקודש אנחנו נשמע את הצדדים הנוגעים בדבר, את חברי הכנסת ולאחר מכן ניתן למשרדים הנוגעים בדבר ולנציגי כפר הנוער להתבטא.
יעקב מרגי: שלא ישתמע, חשוב שייאמר, כפרי הנוער בישראל עושים עבודה חשובה מאוד, ההישגים שמגיעים בכפרי הנוער, במיוחד בקרב אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, בני נוער עם צרכים מיוחדים, זו עבודת קודש לעילא ולעילא, שהלוואי שיכולנו לשכפל אותם כדי להעצים את ההישגים האלה.
יעקב מרגי: אם יש תקלות, כמובן מי שעובד טועה ואם יש תקלות צריך לטפל בהן.
יעקב מרגי: זה שייאמר בתחילת הדיון, אנחנו לא באים לזרוק את המים ויחד איתם את התינוק, הפוך הוא, אנחנו באים לתקן ולא לקלקל.
יעקב מרגי: אני כמובן אתן קודם, יש כאן חניכים שהיו בכפר הנוער בכרמיאל?
יעקב מרגי: מי רוצה לדבר תחילה?
<אולגה ראפ לרנר: אני אתחיל?
יעקב מרגי: תציגי את עצמך ותאמרי, וכפי שאמרתי בפתיח, לעשות את זה בצורה מאוד מכובדת.
<אולגה ראפ לרנר: אני בוגרת של כפר הילדים משנת 2001, כיום אני סטודנטית לדוקטורט באוניברסיטת בן גוריון בביולוגיה חישובית.
<אולגה ראפ לרנר: אני כאן עם כל הבוגרים משום שכואב לנו.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו נמצאים כאן משום שכואב לנו על כפר הילדים.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כואבים את המקום בו גדלנו, אנחנו כואבים את המקום בו אנחנו קיבלנו אהבה, התחנכנו לדרך ארץ ורכשנו ערכים של חברות, אכפתיות, מצוינות, מנהיגות, שהם חלק מאיתנו כיום.
<אולגה ראפ לרנר: רובנו בעלי תעודת בגרות ותארים גבוהים, כולנו בוגרי שירות צבאי משמעותי ואני מאמינה שאזרחים טובים ומועילים למדינת ישראל כיום.
<אולגה ראפ לרנר: מהידיעות שמגיעות אלינו כיום אנחנו למדים שבמקום שבו אנו גדלנו יש אווירה של פחד.
<אולגה ראפ לרנר: אין אפשרות להעביר ביקורת חיונית וקיים חשש לדבר דברי אמת במידה שאינם עונים לרוחה של ההנהלה.
<אולגה ראפ לרנר: הידיעות שמגיעות אלינו מספרות שבמוסד חינוכי שגדלנו בו ושגידל אותנו כיום, לצערנו הרב, המונח ערכים הפך למונח זר, זניח ולא חשוב.
<אולגה ראפ לרנר: אחת הדוגמאות שהגיעה לאוזנינו היא על כך שמנהל הכפר, באחת מישיבות הצוות שלו באופן ברור הנחה מדריכים ואנשי חינוך אחרים למצוא חניך במשפחתון ולצ'פר אותו כדי שזה ימסור מידע על חניכים אחרים.
<אולגה ראפ לרנר: כלומר יש שטינקר במשפחתון.
<אולגה ראפ לרנר: שטינקר היא מילה שמתארת יותר כנופיות ממוסדות חינוך.
<אולגה ראפ לרנר: אני רוצה שתבינו את זה.
<קריאה: לאט לאט, אולגה.
<קריאה: בסדר, אני מבין את ההתרגשות.
<אולגה ראפ לרנר: אני שואלת אתכם, האם זו דרך ארץ?
<אולגה ראפ לרנר: האם זה הערך שאתם רוצים לחנך אליו את דור העתיד?
יעקב מרגי: אני אשאל שאלה תוך כדי.
יעקב מרגי: כמה שנים היית בכפר?
<אולגה ראפ לרנר: שבע, מכיתה ו' עד כיתה י"ב.
יעקב מרגי: ובתקופתך היו דברים דומים?
<אולגה ראפ לרנר: לא, ממש לא.
<אולגה ראפ לרנר: היו לנו מועצות והיו לנו ועדות שמתנהלות בצורה שהאמת מזכירה את הכנסת.
<אולגה ראפ לרנר: חינכו אותנו לדמוקרטיה וחינכו אותנו לערכים.
<אולגה ראפ לרנר: אף אחד מאיתנו כאן לא שטינקר, לא גדלנו על ערכים שהם הורסים, אנחנו גדלנו על ערכים שהם בונים חברה ומכבדים.
יעקב מרגי: מסתמא אם את בוגרת מ-2001 ואת שמעת על - - - איך שמעת על מה שקורה בכפר?
<אולגה ראפ לרנר: הדברים הגיעו אלינו קודם כל מ - - - האמת שיש לנו קבוצה בפייסבוק ובוגרים צעירים התחילו להציף דברים ואז התחלנו להתקשר אליהם, לדבר איתם.
<אולגה ראפ לרנר: חניכים, יש פה שתי חניכות לשעבר ויש עוד חניכים שלא הגיעו.
יעקב מרגי: אם את רוצה, בבקשה, תמשיכי.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כואבים על כך שמדריכים ואנשי צוות שחינכו אותנו, ודורות רבים נוספים של חניכים ובוגרים עוזבים ונעזבים כאילו מדובר ברכבות בתחנת רכבת.
<אולגה ראפ לרנר: יושבים כאן, זה המחנך שלי, הוא חינך אותי במשך שנים.
יעקב מרגי: יש למחנך שם?
<אלי ביבס: אלי ביבס.
<קריאה: גם אותנו.
<אולגה ראפ לרנר: זה מאוד כואב לנו שהם עוזבים ונעזבים, כאילו מדובר בפועלי בניין, במדינת עולם שלישי.
<אולגה ראפ לרנר: האם אין חשיבות ליציבות הקשר בין מחנך לחניך?
<אולגה ראפ לרנר: האם אפשר להחליף לו מחנכים כל שנה?
<אולגה ראפ לרנר: האם ראוי שילדי הכפר הזקוקים למסגרת קבועה, חמה ותומכת לא יוכלו לבטוח במקומם ויאוימו בעזיבה, לעתים באופן בוטה, ללא התחשבות במצבם הרגשי?
<אולגה ראפ לרנר: האם זה ראוי?
<אולגה ראפ לרנר: לפי הידיעות שמגיעות אלינו קרה מקרה בו ילדה יתומה משני הוריה קיבלה איומים וצעקות ובאופן בוטה שיעיפו אותה למוסד סגור.
<אולגה ראפ לרנר: מדובר בילדה צעירה שאין לה אבא ואין לה אמא כי הם נפטרו.
<אולגה ראפ לרנר: תחשבו אם היו אומרים דבר כזה למישהו מילדיכם, מה הייתם עושים?
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן - - -
יעקב מרגי: אבל מי שמבין, מוסד סגור זה רק בצו בית משפט.
<אולגה ראפ לרנר: כן, אבל האיומים יכולים ל - - -
קארין אלהרר: אבל היא ילדה.
<אולגה ראפ לרנר: ילד לא יודע את זה.
יעקב מרגי: אני אומר את זה לטובת אלה שמשתמשים באיום הזה.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כי כואב לנו לשמוע שבכפר הילדים בו אנחנו גדלנו יש איש חינוך, שיושב כאן מולי, שמנהל את המקום היקר הזה ומרשה לעצמו לקרוא לחניכים בשמות גנאי כמו זונה, סליחה על הביטויים, סליחה, אני מצטערת על המילים שאני הולכת לומר פה, כמו שפחת מין, כמו שמספרות אירנה ויאנה אחותה.
<אולגה ראפ לרנר: לילדה אחרת, נבלה, כפי שמספר הרצל, יש לי פה עדות כתובה של הרצל.
<קריאה: הרצל הוא עובד שפוטר.
<אולגה ראפ לרנר: בסדר, אז הוא פוטר.
<קריאה: הרבה עובדים מפוטרים.
יעקב מרגי: אתה רואה מה עשית?
יעקב מרגי: אתה רוצה להזמין פורענות עליך?
יעקב מרגי: תמשיך בדרך הזו.
יעקב מרגי: בבקשה, אני מבקש, בלי קריאות ביניים.
יעקב מרגי: תנהגו בכבוד, כרגע זה לא בית משפט.
יעקב מרגי: אין הכרעה, אנחנו שומעים את הצדדים.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו רק נדגיש כי מילים מסוג זה אינם יד מחנכת, למילים מסוג זה מטרה אחת והיא לפרוק זעם ודרך לפגוע בביטחונם העצמי של ילדים שהם פגיעים ממילא בגלל מצבם המשפחתי והרגשי.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כי מאוד כואב לנו לשמוע את סיפורה של שירלי סולומון, שיושבת כאן מאחוריי, שלפיו היא נכנסה למשרדו של מנהל הכפר לשיחת חינוך בה הוא גידף אותה במילים קשות תוך פגיעה מהותית בפגיעה העצמי ובסופה ילדה צעירה, כבת 16, נדרשה לבצע בדיקה אינטימית ואישית ביותר הנוגעת לבתוליה.
<אולגה ראפ לרנר: כאן במדינת ישראל הדמוקרטית.
<אולגה ראפ לרנר: האם זה תקין שכך מתנהל איש חינוך האמור לספק הגנה לאותה ילדה, משום שהוריה לא יכולים?
<אולגה ראפ לרנר: בכפר הילדים בו אנחנו גדלנו הוקם בית חיילים ששימש בתקופות שונות כבית חם לי ולעוד עשרות חיילים בודדים שהתגוררו בו.
<אולגה ראפ לרנר: אני שירתי בגדוד קרקל וכמוני רבים מבוגרי הכפר שירתו ביחידות קרביות ובשירות משמעותי.
<אולגה ראפ לרנר: אני אישית הרגשתי גאווה רבה לחזור לבית בו גדלתי עם המדים, הכומתה והנעליים האדומות.
<אולגה ראפ לרנר: כואב לנו לשמוע את סיפורם של החיילים הבודדים, בוגרי הכפר בשנים האחרונות שחשים נטל על הכפר וחשים שמחנכיהם מתביישים בהם, שהם מפחדים שסידור הלינה שלהם בכפר יכול להתבטל אם יעזו לומר משהו שהוא לא לרוחו של מנהל הכפר.
<אולגה ראפ לרנר: היום חיילים בודדים, בוגרי הכפר, חשים כי סידור הלינה שלהם היא טובה אישית שמנהל הכפר מעניק להם ולכן הם חייבים לשמור על רמת ביקורתיות נמוכה.
<אולגה ראפ לרנר: ככה מחנכים נוער, ככה מחנכים אנשים בני 18, בני 19.
יעקב מרגי: את מסכמת, אולגה?
<אולגה ראפ לרנר: יש לי עוד מספר מילים.
יעקב מרגי: אבל לא להאריך, בבקשה, כי הדברים חוזרים פחות או יותר על עצמם.
<אולגה ראפ לרנר: בסדר.
<אולגה ראפ לרנר: רבים מהחיילים הבודדים בוגרי הכפר ויתרו על המגורים המוזלים ועברו להתגורר בכרמיאל בשכירות מלאה, משום שהרגישו נטל.
<אולגה ראפ לרנר: האם זו הרגשה ראויה לחייל בודד, שעל אף הקושי ועל אף הרקע המשפחתי הקשה שלו משרת את המדינה וצה"ל?
<אולגה ראפ לרנר: כואב לנו במיוחד לשמוע את דבריה של שירלי לפיהם לאחר שידור הכתבה בערוץ 2 מנהל הכפר גרם לה ליצור איתו קשר ואיים עליה בשיחת טלפון, שאם היא לא תפעל לפי ראות עיניו, בניגוד לצו מצפונה, הוא ידאג לתבוע אותה וכמובן דאג לציין שאין למשפחתה כסף להתמודד עם התביעה.
<אולגה ראפ לרנר: האם ייתכן שמנהל מוסד חינוכי מתנהל בצורה כזאת?
קארין אלהרר: מה זה?
<אולגה ראפ לרנר: האם ייתכן שמנהל מוסד חינוכי מכנס את קבוצת תלמידי י"ב ולפי דבריהם מספר אודות בעיה רפואית אינטימית מאוד שכביכול הייתה לילדה?
<אולגה ראפ לרנר: זה אני אמסור לך.
<אולגה ראפ לרנר: דוגמה נוספת להתנהגות לא שוויונית כלפי עובדים וחניכים.
<אולגה ראפ לרנר: חלקכם כאן ביקרתם בכפר וראיתם מדשאות מטופחים וגני משחקים יפים, חדר כושר עם מתקנים יוקרתיים ומועדונים משופצים.
<אולגה ראפ לרנר: ישנם מספר משפחתונים ששופצו פעמיים ואתם, כשתבואו לבקר, מנהל הכפר יראה לכם את המשפחתונים החדשים כדי ליצור רושם.
<אולגה ראפ לרנר: אני רק רוצה שתדעו שבפעם הבאה שתבואו תבקשו לראות בבקשה את המשפחתון של חיים ומלי עובד, שלא שופץ מאז שאנחנו היינו חניכים, על אף האמצעים הקיימים, על אף ששופצו מועדונים.
קארין אלהרר: למה הוא לא שופץ?
<אולגה ראפ לרנר: זאת משום שהיא חברה בוועד העובדים.
<קריאה: לא יישרה קו.
<אולגה ראפ לרנר: לא יישרה קו עם דעות ההנהלה.
<אולגה ראפ לרנר: הנה היא יושבת פה.
<אולגה ראפ לרנר: האם ככה מחנכים?
<אולגה ראפ לרנר: אני רוצה שתבינו, משפחתון שלא שופץ, יש בו 12 ילדים, או 10 במקרה שלה, שחיים בתנאים ירודים, ביחס למשפחתון שנמצא על ידה.
<אולגה ראפ לרנר: זה אומר שהם מבינים שאם אם הבית שלהם מעבירה ביקורת זה לא תקין, זה פוגע באותם ילדים, זה פוגע בחינוך שלהם.
<אולגה ראפ לרנר: האם כך מתנהלת מדינה דמוקרטית?
יעקב מרגי: אולגה, אנחנו עוד מעט צריכים מכשיר הנשמה.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו, בוגרי הכפר, כאן כי כואב לנו על אחינו הצעירים.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כאזרחי מדינת ישראל אשר קיבלנו את מיטב החינוך ממורינו וממחנכינו.
<אולגה ראפ לרנר: איננו יכולים לשקוט למה שאוזנינו שומעות אודות הנעשה היום בכפר הילדים.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כדי לדרוש צדק עבור אלה שצריכים שנהיה כאן.
<אולגה ראפ לרנר: אנחנו מבקשים שתערכו בדיקות אמיתיות ואובייקטיביות שישקפו נאמנה את הנעשה בכפר הילדים.
<אולגה ראפ לרנר: תודה רבה.
יעקב מרגי: תודה, אולגה, ותודה לך שאת מייצגת אותם.
קארין אלהרר: תודה שפנית.
יעקב מרגי: עוד בוגרת או חניך?
יעקב מרגי: בבקשה, יש לך דקה וחצי, אל תחזור על דברים שנאמרו.
<איתי לוי: קודם כל תודה רבה לכם שהזמנתם אותנו.
יעקב מרגי: מעבר לזה שאוספים עלינו חומרים, זה התפקיד שלנו.
<איתי לוי: אני חושב שהמקום הזה עושה המון למדינת ישראל - - -
איציק שמולי: נראה לי שאתה יכול לישון טוב בלילה.
<איתי לוי: בשביל החברים אני - - - סליחה, איתי, הפרענו לך.
<איתי לוי: קודם כל תודה רבה שהזמנתם אותנו.
<איתי לוי: באופן אישי חברת הכנסת אלהרר וחבר הכנסת שמולי, אתכם אני לא מכיר, רק מהתקשורת, אז אני באופן אישי מעריך אתכם על כל מה שאתם עושים, כאחד שגדל במצב סוציו אקונומי קשה.
יעקב מרגי: אתה יודע, חבר כנסת שלא מכירים אותו זה דבר משובח, למה?
יעקב מרגי: אני אגיד לך, סימן שהוא עוד לא עשה את הפשלה של החיים שלו.
<איתי לוי: בכל מקרה, אני הייתי 13 שנה בכפר הילדים, מכיתה ג' ועד כיתה י"ב ואחר כך גם בדירת חיילים שהקים אותה המנהל לשעבר.
<איתי לוי: אני מהקריות, כיום מקרית גת.
יעקב מרגי: מכיתה ג'?
<איתי לוי: עד כיתה י"ב.
יעקב מרגי: בתנאי פנימייה?
<איתי לוי: לא פנימייה, בתנאי משפחה ובית.
<איתי לוי: לי זה לא היה פנימייה.
יעקב מרגי: בסדר, זה היה בית.
<איתי לוי: כי עם ההורים שלי אני לא בקשר, זה הבית שלי.
<איתי לוי: אני רק רוצה להגיד לך כמה משפטים שקודם כל - - -
יעקב מרגי: מה אתה עושה היום?
<איתי לוי: אני עובד בחברת ביטוח, מאמן מכירות של נציגים וגם מתעסק בתחום האופנה.
יעקב מרגי: אחרי שירות צבאי?
<איתי לוי: אחרי שירות צבאי בגבעתי, תקופה קלה בקבע.
<איתי לוי: יש לי ילד בן 4.5.
<איתי לוי: הסיבה היחידה שאני מציין את הילד, כי הכלים שקיבלתי בכפר הילדים משמשים היום לחנך את הילד שלי.
<איתי לוי: נאמרו פה הרבה דברים ויש פה בנות שידברו, ואם זה פלילי או לא פלילי, יש בתי משפט בישראל שיקבעו, אותו אני לא מכיר אישית, אותה במקרה כן - - -
יעקב מרגי: בלי אצבעות.
<איתי לוי: לא, אני לא מכיר אישית אף אחד.
יעקב מרגי: אז תגיד, 'אני לא מכיר'.
<איתי לוי: אדוני היושב ראש, תן לי להתחיל לדבר.
<איתי לוי: אני עדיין לא הייתי בוועדות, אתה היית בהרבה ועדות, תן לי משפט.
יעקב מרגי: איתי, אני אתן לך, אני רוצה לתת לך כלים גם להתנהלות מכובדת.
<איתי לוי: חשבתי שאני מתנהל בצורה מכובדת.
קארין אלהרר: לא, זה בסדר.
יעקב מרגי: איתי, תהיה איתי, לא אצבע ולא הוא.
<איתי לוי: אז אני רוצה להגיד לך שאני לא מכיר אישית את מנהל הכפר, יש בתי משפט שיחליטו אם היה או לא היה.
<איתי לוי: דבר אחד אני יודע, היום, עקב הרבה פניות, כמו שאולה ציינה, הדבר הכי גרוע, ואלה דברים מהותיים, של הפחדה בכפר הילדים.
<איתי לוי: הפחדה, שאנשים מפחדים לדבר, אם זה ילדים ואם זה בוגרים.
<איתי לוי: אני רק רוצה להגיד לך את המשנה שלי, ילדים שמגיעים עם חסכים מהבית עקב משפחות שקרסו, מכל מיני בחינות, ואסור לשפוט את ההורים שלנו, כי אף אחד לא היה במצב הזה, הדבר היחידי שהם צריכים זה חום ואהבה.
<איתי לוי: אני לא הוצאתי תעודת בגרות, אני לא מתבייש להגיד, אבל התרומה שלי לכפר, אנחנו בתקופתנו, זה מעוז הדמוקרטיה.
<איתי לוי: אנחנו נמצאים היום במעוז הדמוקרטיה בישראל, כפר הילדים התנהל בדמוקרטיה ובחופש, שזה אומר שהיו ועדות משמעת, אני הייתי יושב ראש מועצה, אנחנו ניהלנו את הכפר.
<איתי לוי: היה מנהל כביכול שהייתה לו זכות וטו, כמו שיש במקומות, אבל בחיים הוא לא היה מטיל וטו.
<איתי לוי: אנחנו היינו מנהלים את הכפר ברמה ש - - - אם חניך גם היה עושה בעיה אנחנו היינו עושים את ועדת המשמעת.
<איתי לוי: היום, לכאורה, כמו שאתם אומרים, מילה שנהייתה סלנג בישראל, מדברים על ילדה שלא היה לה לאיפה ללכת, המקום הזה היה מקום המפלט שלה, המקום הזה נתן לה אוכל, בית, היום היא מתמודדת עם קשיים של לשכור דירה בישראל.
<איתי לוי: אני לא יודע אם אתה יודע, זה דבר מאוד מאוד קשה, עם כל הדברים הטובים שיש כאן.
<איתי לוי: להתמודד עם פרנסה במדינת ישראל כשאתה חייל ואתה צריך בין הצבא, בין הדירה, לדאוג ליום יום שלך, בסוף אנחנו פה, תיגמר הוועדה ואנחנו נחזור למלחמה שלנו.
<איתי לוי: אנשים במלחמה יום יום בהישרדות, והילדים האלה, הרי הצלחה של ילד בחיים לא נמדדת אם הוא הוציא תעודת בגרות, או אם המקום שהוא גדל בו הוא יפה או לא יפה, היא נמדדת אם הוא הופך להיות נטל על המדינה, שהוא לא יהפוך להיות נטל על המדינה, שהוא ישרת את המדינה ושהוא באמת ידאג תמיד, לא משנה מה הוא עובר בחיים, אם הוא רואה למישהו כואב, שיעשה.
<איתי לוי: אנחנו פה לא כי משלמים לנו כסף, אף אחד לא רוצה תפקיד בכפר הילדים, הדבר היחידי שאנחנו רוצים זה את טובת המקום ואת טובת הילדים, כי אף אחד פה לא בעלים של המקום הזה.
<איתי לוי: הילדים הם הבעלים של המקום הזה.
<איתי לוי: אני יכול להגיד לך שברוך ה' טוב לי בחיים ואני מתמודד ולא חסר לי כלום.
<איתי לוי: גם במשברים הכי קשים שהיו לי בעבר המקום היחידי שפניתי אליו זה כפר הילדים.
<איתי לוי: משהתחלפו שם כל המנהלים יש ניתוק מוחלט מהעבר של הכפר.
<איתי לוי: אנחנו בתור בוגרים היינו מגיעים כל יום השואה לטקס, ויעידו פה האנשים שיושבים פה, אם הם יגידו לא, אז פה אני יכול להגיד שזה לא אמת.
<איתי לוי: היינו מגיעים כל שנה, אם זה מסיבות סיום, טקסים של יום השואה, יום הזיכרון, אולה ציינה שהיינו באים עם המדים, זו הייתה הגאווה הכי גדולה לשים את הכומתה על הראש.
<איתי לוי: יש לנו בוגר בכפר הילדים שנהרג בפיגוע בבנימינה, הוא שירת ביחידת עלית, קוראים לו אבי בן הרוש ז"ל, הוא היה מצוין כל שנה בטקס הזה.
<איתי לוי: התחילה כל ההתלהמות וכל הרשתות בפייסבוק, שזה גם דבר שאני שונא, להכפיש ברשת, פתאום החליטו להזמין אותנו לטקס לכבוד הבוגר הזה שהיה בכפר.
<איתי לוי: אני עשר שנים לא בכפר הילדים, זו הפעם הראשונה שהוזמנתי לטקס.
<איתי לוי: הילדים לא מכירים אותו, יש פינה שנשארה כדי להגיד שיש פינה.
<איתי לוי: כשהזמינו פה בוגרים לכפר, ואני לא הגעתי מסיבות אישיות, הראו להם רק את - - - אתה יודע, אני עובד במקום עבודה, שאם תיכנס לסביבת העבודה, אתה תגיד לי 'מה זה, איך עובדים?
<איתי לוי: העכבר לא עובד, המחשב לא משהו', אבל אתה יודע איזה חום ואהבה יש שם?
<איתי לוי: אתה יודע שאם יש לך בעיה יהיה שם מישהו לצדך.
<איתי לוי: אז אתה יודע, בית מפואר ולהראות כל מיני דברים חומריים זה יפה, השאלה מה אתה מרגיש בלב, שזו מהות.
יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן לכל הבוגרים לדבר כי הזמן יכלה והמה לא יוכלו.
<אירנה טרכטנברג: אני אירנה טרכטנברג, בוגרת הכפר, הייתי שמונה שנים בכפר, חיילת.
יעקב מרגי: אנחנו רואים.
<אירנה טרכטנברג: הכפר היה לי בית, אמא, אבא, זוג מדריכים מדהים, עד שהגעתי לבית הבוגרים, ששם הכול התפרק.
<אירנה טרכטנברג: כל שנה הוחלפו לנו מדריכים, לא הרגשתי שבאמת יש איתי את ההורה המלווה לשלוש שנים.
<אירנה טרכטנברג: זה כל שנה - - -
יעקב מרגי: מה זה בית הבוגרים?
יעקב מרגי: אנחנו מדברים על מושגים כאילו כולנו מכירים את זה.
מסעוד גנאים: זה באותו כפר נוער?
<אירנה טרכטנברג: בית הבוגרים זה סוג של, לא אגיד משפחתון, אבל אלה מבנים שבוגרים מסיימים, בכיתה י' אתה מסיים את המשפחתון ואתה עולה לעוד שלב מתבגר, ששם בעצם יש לך כביכול את החופשיות ואתה לומד להתבגר יותר.
יעקב מרגי: זה י' עד י"ב?
<אירנה טרכטנברג: כן.
<אירנה טרכטנברג: זה כל שכבה בפני עצמה.
יעקב מרגי: הבעיות מבחינתך התחילו בשלב של הבוגרים?
<אירנה טרכטנברג: הגעתי לבית הבוגרים.
<אירנה טרכטנברג: אני לא מתביישת, אבל הלימודים שלי, לא הייתי עסוקה בלימודים.
<אירנה טרכטנברג: עברתי הרבה קשיים בחיים שלי, משפחה מעולם לא היה לי, משהו שהוא, חוץ משני המדריכים, חוץ מסבתא שלי שהייתה לי דמות נורא מחוברת, שבעצם לקחה אפוטרופוס וליוותה אותי במשך כל השנים האלה ונתנה לי, כשהייתי קטנה ועוד לא הגעתי לכפר, קצת כלים שאני אוכל לגדול.
יעקב מרגי: לעמוד על הרגליים.
<אירנה טרכטנברג: כשהגעתי לבית הספר, עוד לפני הכפר, עובדת סוציאלית ניגשה אליי ואני ביקשתי ממנה להגיע לכפר הילדים כי שמעתי עליו מאחות של שירלי, הייתי במועדונית, שמעתי שזה מקום שנותן לילדים למידה, נותן סדר כמו שצריך, סדר יום שלא היה לי.
<אירנה טרכטנברג: הייתי בבית שאני האמא בו, מנקה, מבשלת, עושה הכול.
<אירנה טרכטנברג: ילדה קטנה בת 6.
<אירנה טרכטנברג: ושמחתי שהגעתי למקום.
יעקב מרגי: עד שלב הבוגרים היה - - -
<אירנה טרכטנברג: עד שלב הבוגרים היה לי הכי מדהים.
יעקב מרגי: היה הכי כיף שבעולם.
<אירנה טרכטנברג: כן, הרגשתי הכי טוב.
<אירנה טרכטנברג: ובעצם כשהתחלף לנו המנהל והוא לא הכיר אותנו באמת כמו שאנחנו, בוגרים.
<אירנה טרכטנברג: היה לנו נורא נורא קשה להתמודד מול הנהלים החדשים, שהם בעצם לא נהלים, שאסור זוגות בכפר, אסור הרבה דברים שלא היינו רגילים אליהם.
<אירנה טרכטנברג: הוא היה מגיע לחדר האוכל, עוזר לנו את הארוחה באמצע והיה נוזף בנו, 'אתם לא תורמים, אתם לא עושים, יש הרבה דברים שלא מוצאים חן בעיניי'.
<אירנה טרכטנברג: יש לנו אחת החניכות, שהיא באה להביע דעה, ישר 'סתמי את הפה שלך', סליחה, 'אין לך רשות לדבר'.
<אירנה טרכטנברג: בעצם אחרי תקופה, כל הבוגרים התאחדנו והחלטנו לכתוב מכתב למשרד החינוך ולעוד מלא מוסדות ופשוט הוא מטאטא את המכתב הזה מתחת לשטיח ובאמת מיטלמן, המפקח בזמנו, הגיע, אבל הראה לנו סוג של פחד.
<אירנה טרכטנברג: כאילו באמת מי שעומד לדבר זה רק לפחד, זה כאילו התגובה תבוא אחר כך.
<אירנה טרכטנברג: ובאמת דיברנו, רק חניכים יחידים והמכתב שזעקנו אליו לא עזר.
<אירנה טרכטנברג: בזכות הבוגרים האלה, שפנו אלינו, אני אמרתי כאילו תודה.
<אירנה טרכטנברג: עכשיו אני מגיעה לקטע העיקרי שלי, שגם היה בכתבה, יום אחד ערב שישי אחותי מתקשרת אליי בצעקות ו'אירנה' - - -
יעקב מרגי: היא קטנה ממך?
<אירנה טרכטנברג: כן, שלשום היה לה 19.
קארין אלהרר: מזל טוב.
<אירנה טרכטנברג: תודה.
<אירנה טרכטנברג: 'עכשיו רפי פגש אותי על השביל ואמר שאת שפחת מין'.
יעקב מרגי: רפי זה?
<אירנה טרכטנברג: המנהל.
<קריאה: זה.
יעקב מרגי: בלי אצבע, אדוני.
יעקב מרגי: אני אוציא אותך, אני הזהרתי.
יעקב מרגי: אל תעשה את זה בכוונה.
יעקב מרגי: אני גם יודע לגלות אמפתיה וסימפטיה, אבל אני גם יודע להיות קר כקרח, אז אני מבקש.
<אירנה טרכטנברג: אז אמרתי לה 'תירגעי ותסבירי את עצמך כמו שצריך'.
<אירנה טרכטנברג: פגשו אותה על השביל, מנהל התחזוקה מוטי - - -
קארין אלהרר: היא גם בכפר?
<אירנה טרכטנברג: היא עזבה את הכפר.
<אירנה טרכטנברג: מוטי קשאני היה איתו, עם המנהל.
<אולגה ראפ לרנר: אני מצטערת, אבל אירנה נאלצה לעזוב את הכפר בכיתה י"ב תוך כדי לימודיה משום שהיא הרגישה עלבון רע ופגיעה ממה שקורה לה.
יעקב מרגי: היא עזבה למסגרת אחרת?
<אולגה ראפ לרנר: לא, היא עזבה - - -
יעקב מרגי: באמצע י"ב לכלום?
קארין אלהרר: בטח, לאן תעזוב?
<אולגה ראפ לרנר: באמצע י"ב ושכרה דירה בכרמיאל.
<אולגה ראפ לרנר: היא הפסיקה את לימודיה, גם לה מגיע לפחות לעשות חלק ממבחני הבגרות.
<אולגה ראפ לרנר: לאחותה, אחותה עזבה בכיתה י"א והיא לא במסגרת כרגע.
יעקב מרגי: אוקיי, תמשיכי.
<אירנה טרכטנברג: מוטי קשאני, עובד התחזוקה, והמנהל פגשו אותה על השביל ורפי שאל אותה 'איך אחותך, יאנה?' אז היא אמרה לו 'בסדר', אז הוא אמר 'אני לא חושב שהיא בסדר, היא שפחת מין', של חבר שלי, אנחנו הכרנו בכפר, חמש שנים יחד, 'הוא שלח אותה לצומת בשביל לאסוף כסף לסמים'.
<אירנה טרכטנברג: זה היה המשפט שלו.
<אירנה טרכטנברג: באותה שבת, נהרסה לי כל השבת, הייתי במלא מחשבות, כאילו אני כבר לא שם, מה מונע ממנו לדבר ככה עליי?
קארין אלהרר: רגע, סליחה, הדברים האלה באמת נאמרו?
קארין אלהרר: לא, אדוני, סליחה, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי: קארין, אני כבר עובר לשלב הזה.
קארין אלהרר: אני רוצה לדעת אם הדברים האלה נאמרו.
<בני פישר: לא, זה לא בית דין שדה.
יעקב מרגי: לא, בני, אתה לא עוזר לי לנהל את הדיון.
קארין אלהרר: מה זה לא בית דין שדה?
<קריאה: אלה דברים קשים.
יעקב מרגי: קארין, אני בכוונה - - - זה לא בשלב הזה.
יעקב מרגי: אנחנו עוברים לשלב הזה מיד, אז למה לעשות את זה בצורה - - - להתאפק, תאמיני לי שאני מאופק.
קארין אלהרר: די, אי אפשר ככה.
<איתי לוי: אבל, אדוני היושב ראש, הם רק התלוצצו.
יעקב מרגי: סלח לי, לטובת העניין שבאת אליו אל תפוצץ את הדיון.
<אירנה טרכטנברג: מיד לאחר חמש דקות שאמרתי לה 'תירגעי' ואחותי הייתה בבכי היסטרי כל השבת, היא לא נרגעה, סבתא שלי מתקשרת אליי.
<אירנה טרכטנברג: סבתא שלי היא לא מי יודע מה שולטת בעברית, היא אומרת לי 'אירנה, תגידי לי מה זה שפחת מין', אני לא - - - אני נחנקתי, אמרתי לה 'סבתא, הכול יהיה בסדר', כאילו נטפל בזה.
<אירנה טרכטנברג: הייתה מדריכה והיא סוג של על תקן מחליפה עכשיו בכפר.
<אירנה טרכטנברג: היא הייתה מדריכה של משפחתון, טליה גבאי, והיה לי איתה סוג של קשר כי היא גידלה בעצם את חבר שלי, הוא היה אצלה במשפחתון.
<אירנה טרכטנברג: אז היה לי קשר איתה כזה נחמד והייתי אצלה ויום אחד היא אומרת לי, 'בואי לכפר, אני צריכה איתך, תבואי'.
<אירנה טרכטנברג: הגעתי והופתעתי לגלות שיש לי שיחה עם המנהל.
<אירנה טרכטנברג: לשיחה הזאת הגיעה גם חניכה שהייתה בבית הבוגרים, סיביל אלייב, ולא ידענו שאנחנו באות לאותה שיחה ואנחנו נהיה ביחד באותה שיחה.
<אירנה טרכטנברג: המדריכים שלי, של המשפחתון, שסגרו איתי מעגל בי"ב, גדי ודקלה גרידיש, גדי גרידיש יושב כאן איתנו, בעצם נוצר סוג של פיצוץ מכל ההתנהלות של המנהל והוא קרא לי ואמר לי - - - אמרתי לו 'אתה אמרת לי שפחת מין', כאילו רציתי לדעת ולעמוד מולו, 'לא, זה המדריכים שלך, גדי ודקלה, אמרו שאת שפחת מין'.
<אירנה טרכטנברג: הוא פשוט הסית אותי נגדם והשתמש בזה חלק להתפטרות שהייתה להם.
<אירנה טרכטנברג: הוא פשוט - - -
יעקב מרגי: תעצרו.
יעקב מרגי: מי זו רוזה חנוכייב?
<רוזה חנוכייב: אני רוזה חנוכייב.
<רוזה חנוכייב: אני רציתי לפנות אלייך, לחברת הכנסת, רציתי לשאול אותך, איך את ככה שופטת אם את שומעת רק צד אחד?
<רוזה חנוכייב: יש שני צדדים לפרשה הזאת.
קארין אלהרר: בשביל זה יש דיון.
יעקב מרגי: סליחה, את לא שואלת חברי כנסת.
<רוזה חנוכייב: אוקיי, סליחה.
יעקב מרגי: את יכולה לשאול לאוויר, אנחנו נתייחס - - -
<רוזה חנוכייב: לא, אני בקטע - - -
יעקב מרגי: את רוצה לומר דברים?
יעקב מרגי: תאמרי.
יעקב מרגי: אני חושב שאף אחד לא תלה פה אף אחד, אף אחד לא שופט, באנו לשמוע את הדברים.
קארין אלהרר: מה התפקיד שלך?
<רוזה חנוכייב: אני חניכה בכפר הילדים, אני עוד מעט בת 17, אני מתחילה שנה שישית בכפר.
<רוזה חנוכייב: אותו דבר, משפחה הרוסה, בית הרוס, אין הורים, אין משפחה, אותו דבר בדיוק כמוכם.
<רוזה חנוכייב: אני באמת מזועזעת, כפר זה לא - - -
יעקב מרגי: מה, התחושה שלך שלא מדברים על הכפר שאת חיה בו?
<רוזה חנוכייב: לא, בכלל לא.
יעקב מרגי: הם ממציאים?
<רוזה חנוכייב: הכפר, אם לא הכפר באמת - - - זה הבית שלי, זה לא כמו הבית ולא הבית השני שלי, זה הבית שלי.
<רוזה חנוכייב: יש לי מדריכה מקסימה ולא מתחלפת, לא כל שנה ולא כל שנתיים, אני כבר איתה שש שנים, מתחילה.
<רוזה חנוכייב: רציתי גם להגיד על הקבוצות בפייסבוק ובווטסאפ, כשהילדים של הכפר מדברים ואומרים את הדעה שלהם וכמה שטוב להם, הקבוצה הבוגרת פשוט קוטלת את הילדים שם.
<רוזה חנוכייב: אני רציתי להביע את הדעה שלי, אבל אני אמרתי - - -
<קריאה: זה בדיוק כמו שאתה עושה.
<רוזה חנוכייב: הנה - - -
<רוזה חנוכייב: אמרתי לעצמי, פשוט תעזבי, אל תיכנסי לזה.
<רוזה חנוכייב: זה כמו לריב עם קיר, ישר קוטלים אותך.
<רוזה חנוכייב: היו כמה בנות שדיברו, כמה ילדים שדיברו, ישר אומרים שנותנים לנו שוחד על זה שאנחנו מדברים ככה לטובת הכפר.
<רוזה חנוכייב: נכנסים לפן האישי וכל מיני דברים וזה ממש לא בסדר, אם זה מקללים אותנו ויורדים עלינו.
<רוזה חנוכייב: הם בעצמם ילדי כפר וגם אנחנו ילדי כפר באותה הסיטואציה ואלה ילדים שלא חיו בכפר בחמש השנים האחרונות, הם לא יודעים באמת מה קורה בכפר.
<רוזה חנוכייב: אי אפשר להגיד משהו ולשפוט משהו על פי שמועות, זה לא הגיוני.
יעקב מרגי: פה לא היו שמועות - - -
קארין אלהרר: אבל זו לא שמועה.
<רוזה חנוכייב: לא, יש שמועות.
קארין אלהרר: רגע, לא הבנתי.
קארין אלהרר: מה שהילדה - - -
יעקב מרגי: רוזה, היא סיפרה חוויה אישית, זו שמועה?
<רוזה חנוכייב: אוקיי, אבל אחרים?
<רוזה חנוכייב: אבל כששמעו את הדברים האחרים, זה שמועות.
קארין אלהרר: איזה דברים אחרים?
יעקב מרגי: מה ששמועות שמועות, מה שחוויה אישית חוויה אישית.
קארין אלהרר: אדוני, אני מבקשת להבהיר.
קארין אלהרר: תשמעי, יכול להיות שלך יש חוויה שונה.
קארין אלהרר: פנתה לא אחת.
קארין אלהרר: אם הייתה פונה אחת, זה היה נראה אחרת לגמרי, היו מספר רב של פניות.
<רוזה חנוכייב: הדברים יצאו מהקשרם.
איציק שמולי: זה משפט שאנחנו אומרים, לא אתם.
<רוזה חנוכייב: באמת.
<רוזה חנוכייב: כאילו באמת - - -
יעקב מרגי: רוזה, תקשיבי.
<קריאה: עשו לך שיחה לפני.
יעקב מרגי: חברים.
קארין אלהרר: רוזה, תשמעי, את חייבת להבין.
קארין אלהרר: אני מקדמת, ויושב כאן הממונה על המינהל ההתיישבותי, אני מקדמת את נושא כפרי הנוער והפנימיות, אין לי עניין חלילה לעשות דה לגיטימציה לכפר כזה או אחר.
קארין אלהרר: להיפך, אני עובדת בשיתוף פעולה מלא עם פורום כפרי הנוער והפנימיות ואני מחזקת אותם על העבודה שלהם.
קארין אלהרר: אבל, ופה מגיע האבל הגדול, כשמגיעות כאלה פניות, כשאני שמעתי את הדברים זה היה נשמע לי מאוד מאוד לא סביר שככה מדבר מנהל לחניכה.
קארין אלהרר: לא סביר בעיניי.
קארין אלהרר: אני לא מקבלת את זה.
קארין אלהרר: אם זה היה למי מילדיי, אוי ואבוי.
קארין אלהרר: ולכן אני מבקשת, לכן זימנתי את הדיון הזה, כי אני מבקשת לשמוע, גם את הדברים, לא רק מפנייה בכתב, אלא לשמוע את הבן אדם בעצמו שאומר 'נפגעתי', וגם אני מאוד מחכה ומצפה לשמוע את ההסברים של מנהל הכפר.
קארין אלהרר: אני לא שפטתי אף אחד.
קארין אלהרר: להיפך, אם הייתי שופטת הייתי עושה דברים אחרת.
קארין אלהרר: אבל להיפך, אני רוצה לשמוע בדיוק מה קרה שם.