GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: בגלל שאת חניכה וצעירה ואת מעצבת את האישיות, גם חשוב לך הכפר.
יעקב מרגי: ואני אומר, כשיש תלונה כזו את לא חושבת שצריך לבדוק אותה?
<רוזה חנוכייב: נכון, אבל אני אומרת - - -
יעקב מרגי: תביאי את הפן שלך.
יעקב מרגי: תקשיבי, את התחלת ב - - - אני מבין אותך, את באת והתחלת בשאלה ויכול להיות - - - בסדר, אין לך את הכלים שיש לנו עם הניסיון בדיונים, אבל אני רוצה שתהיי שם.
יעקב מרגי: כשיש תלונה מבּוֹגר אנחנו בודקים, כל שכן ש - - - אני אומר לכם, פה יושבים חברי כנסת שמחויבים.
יעקב מרגי: כל מי שפה בדיון, הוא יכול ללכת לדיונים אחרים שיש כותרות ומצלמות, מחויב לשלומם של ילדי ישראל ולעתידם, מחויב בקריירה האישית שלו, הוא מזניח נושאים אחרים כדי לשבת פה ולשמוע.
יעקב מרגי: אנחנו עושים את הבירור.
יעקב מרגי: תאמינו לי, עם כל, את חושבת שלא בא לי לקפוץ ולהתפרץ ולהגיד מה אני חושב על סמך, מספיק העדות הראשונה של אולגה, ולא השנייה ולא השלישית.
יעקב מרגי: למה אני מאופק?
יעקב מרגי: אני באמת רוצה לשמוע את שני הצדדים ואנחנו עושים זאת, אני חושב, בצורה הכי מכובדת.
<רוזה חנוכייב: אז מהצד שלי בכפר, יש לי חוויה מתקנת מהבית, זה פשוט הבית שלי.
<רוזה חנוכייב: אני לא נוסעת הביתה, אני נשארת בכפר.
<רוזה חנוכייב: יש לי משפחה מארחת, אבל הכפר זה הבית לכל דבר.
<רוזה חנוכייב: כל עזרה שמתקבלת בכפר, אם זה בלימודים, שאנחנו נצא עם תעודת בגרות מלאה, והגיוס אחר כך ודירות החיילים ודמי הכיס שאנחנו מקבלים והביגוד שאנחנו מקבלים שלוש פעמים בשנה, אם לא יותר.
<רוזה חנוכייב: כל הדברים שאנחנו רוצים, אנחנו - - - אני רואה את רפי פעם ביום, משהו שלא קרה עם המנהל הקודם, שלא ראיתי אותו בכלל, ורפי, ישר אני רואה אותו ואנחנו מדברים.
<רוזה חנוכייב: הוא ממהר לשיחה חשובה, אבל הוא יגיד שלום וידבר ומה שלומי, ועם כולם.
<רוזה חנוכייב: ובכפר, כשאומרים שהילדים מפחדים ממנו, הילדים רואים אותו ו'רפי, רפי' ורצים אליו.
<רוזה חנוכייב: הם באמת אוהבים אותו.
<רוזה חנוכייב: זה ממש, כאילו אני גרה בכפר, אני רואה מה בכפר, אני חווה את זה על הבשר שלי וזה לא נכון בעיניי.
יעקב מרגי: דנה פדרמן.
<דנה פדרמן: אני לא אחזור על הדברים שרוזה אמרה.
<דנה פדרמן: אני רק אגיד, אני עשר שנים חניכה בכפר.
<דנה פדרמן: יושב פה מולי מדריך שהיה שלי שבע שנים, שבאמת גידל אותי וחינך.
<דנה פדרמן: יש פה את העניין של איום ופחד, שהילדים מפחדים, שעוברים מדרכה כשרפי עובר.
<דנה פדרמן: אני לא מסכימה עם זה בכלל.
<דנה פדרמן: אני לא אומרת דברים שאני שומעת, דברים שאני לא יודעת, מה שהם יודעים הם יודעים, רפי ייתן את הדין וחשבון על זה, לא אני.
<דנה פדרמן: אני רק אומרת שילדים רצים כשרפי בא, הם רצים לחבק אותו.
<דנה פדרמן: רפי אומר שלום יפה, רפי מתנהג בנימוס לכולם, בחיים לא שמעתי את רפי מדבר לא יפה, גם צועק לא שמעתי אותו.
<דנה פדרמן: יכול להיות שכן, יכול להיות שקרה, יכול להיות שהיו מקרים, אני לא יודעת, אני לא באה לתת דין וחשבון, אני באה להגיד שאני חיה בכפר, טוב לי, יש לי את הסיפוק - - -
יעקב מרגי: בת כמה את?
<דנה פדרמן: 17.
<דנה פדרמן: אני מקבלת הכול, מחינוך, מערכים, מביגוד, מבית.
יעקב מרגי: מדריכים יש כאן?
יעקב מרגי: בעבר בהווה.
יעקב מרגי: תציג את עצמך ואני אעבור דרך אחרים.
<שמריה משה: לי קוראים שמריה משה, אני הייתי המדריך של דנה פדרמן.
יעקב מרגי: 'הייתי', למה הייתי?
<שמריה משה: אנחנו סיימנו בכפר הילדים 12 שנה ופוטרנו.
יעקב מרגי: פוטרת, מתי?
<שמריה משה: לפני שנה-שנתיים.
<שמריה משה: אני באתי לפה לא בשביל להגיד שכפר הילדים הוא לא טוב.
<שמריה משה: כפר הילדים הוא כן טוב, בכפר הילדים יש המון דברים טובים, יש צד שהוא גם מה לעשות שמתנהלים בבריונות.
<שמריה משה: דוגמה לכך, לא ייתכן שאנחנו 12 שנה היינו טובים לילדים והכול בסדר וביום שנעזוב אנחנו כבר לא טובים לילדים ולילדים אסור להיפגש איתנו.
<שמריה משה: דנה, את יכולה לבוא לראות אותנו?
<שמריה משה: את יכולה להיפגש איתנו?
<דנה פדרמן: לא, אני יכולה להיפגש איתכם דרך הבית.
<שמריה משה: את יכולה דרך הבית, כי מה?
<שמריה משה: מה אמרו לך?
יעקב מרגי: לא, לא, סלח לי.
יעקב מרגי: לא, תן לי רגע.
יעקב מרגי: עם כל הכבוד - - -
<שמריה משה: סליחה, אוקיי.
יעקב מרגי: אל תעמיד לי אותה פה ב - - - אתה לא עושה לה - - -
<שמריה משה: לא, לא עושה לה כלום.
יעקב מרגי: אבל תן לי לדבר.
יעקב מרגי: זה לא בית משפט, אתה לא עושה שום חקירה נגדית, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי: ואל תעמיד אותה, אין לה את הכלים להתמודד גם מולך.
יעקב מרגי: שאלת, אתה יכול לשאול שאלות באוויר, יהדהדו, תאמין לי, תן לנו, סמוך על האינטליגנציה של הנוכחים.
<שמריה משה: אני אגיד לך מה אני רואה לא חינוכי.
יעקב מרגי: יפה, תאמר.
<שמריה משה: לבוא להגיד לילדים 'אתם יכולים להיפגש עם המדריכים, אם אתם רוצים להיפגש איתם', אנחנו גרים בכרמיאל, כמה פסיעות מהכפר, לילדים אסור לבוא אלינו, אסור להם להיפגש איתנו, ואם הם רוצים לבוא אלינו, זה רק אחרי שהם ייסעו לבית שלהם, רק משם הם יכולים לבוא אלינו.
<שמריה משה: זאת אומרת הכפר לא דואג שהם יוכלו לבוא ולשמר את הקשר עם המשפחה.
קארין אלהרר: אתם לא יכולים להגיע לכפר?
<שמריה משה: אנחנו לא יכולים להגיע לכפר.
<קריאות: גם אנחנו לא.
יעקב מרגי: תודה על ה'גם אנחנו', הבנתי.
<שמריה משה: מה שאני בא להגיד, איפה הנורה האדומה פה?
<שמריה משה: בשנים האחרונות פוטרו המון זוגות שהיו המון שנים בכפר.
<שמריה משה: אני לא רוצה להגיד על עצמי מה היינו, אבל אנחנו פוטרנו מהכפר כי לנו הייתה מכולה בחצר.
<שמריה משה: על זה פוטרנו מהכפר.
<שמריה משה: לא כי היינו זוג לא טוב.
<שמריה משה: אולי יעידו אחרת, אבל - - -
יעקב מרגי: מכולה זה חריגת בנייה.
<שמריה משה: כי גזלנו מהילדים, גזלנו להם שטח.
<שמריה משה: זה לפי הטענות של - - -
איציק שמולי: מה, המכולה נחתה יום אחד בעיר?
<שמריה משה: המכולה נכנסה לכפר הילדים לפני שאני הגעתי לכפר, לפני 12 שנה - - -
יעקב מרגי: הוא שאל, הבנת, ענית מהר.
יעקב מרגי: יאללה, לא לפתח על זה דיון, על המכולה.
<שמריה משה: אני אגיד לך מה זה נקרא - - -
יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים על מכולות, מדברים על ילדים.
<שמריה משה: לא, על זה אנחנו מדברים.
<שמריה משה: כאילו לעזוב את זה אחרי 12 שנה בגלל מכולה, לא בגלל משהו חינוכי.
יעקב מרגי: ידידי, הבהרת.
<שמריה משה: עוד דבר.
<שמריה משה: אני אגיד לך איפה זה באת לידי ביטוי.
<שמריה משה: כששולחים לך עבריינים הביתה כדי - - - גם כשמסיימים בכפר הילדים זה מקום עבודה ויש כללים ויש חוקים, אבל יש מנהל שמבחינתו החוקים הם שונים.
יעקב מרגי: מקומות עבודה.
יעקב מרגי: עכשיו זה על חשבון הזמן שלי, מקומות עבודה שמכבדים את עצמם מקימים יחידות בעלות כספית שמשמרת קשר, לא רק עם הבוגרים והתלמידים, או עם העובדים הפנסיונרים.
<שמריה משה: אז המנהל שהגיע הכניס משהו חדש, הוא פשוט הכניס יחידות של עבריינים כדי להוציא אנשים מכפר הילדים.
<שמריה משה: עבריינים, יש תלונה במשטרה כנגד רפי, היינו בבית משפט גם בנושא.
יעקב מרגי: נעזוב את זה למגרש השני.
<שמריה משה: לא, אני מדבר על הדמות.
יעקב מרגי: למה אתה עונה לי?
יעקב מרגי: אני נותן לך הנחיה, עבור לשלב הבא, אל תענה לי.
יעקב מרגי: חבל על - - -
<שמריה משה: זה בדמות החינוכית.
<שמריה משה: הדוגמה שנתנו פה לילדה, אנחנו נאלצנו לנתק את הקשר עם הילדה לטובתה, בגלל האיומים שהיא קיבלה, שיעבירו אותה לפנימייה אחרת.
יעקב מרגי: יש עוד מדריך מן העבר שרוצה לדבר?
<מלי עובד: אני לא מהעבר.
יעקב מרגי: את מההווה?
יעקב מרגי: אז דברי מההווה.
יעקב מרגי: אבל בקצרה, יש לך דקה, דקה וחצי.
יעקב מרגי: את נראית לי משופשפת, את יכולה, דברי.
<מלי עובד: בסוף אני אקח את עוגת הגבינה שלך, שאתה ממליץ.
<מלי עובד: אתה זוכר.
יעקב מרגי: תיקחי אותה.
<מלי עובד: אני 33 שנה בכפר, ותיקה, מהרגע הראשון שרפי נכנס לכפר מצאתי את הקלסר שלי על השולחן.
<מלי עובד: ביום הראשון ביקשתי לנסוע לאזכרה של אבי, מה לעשות, זה יצא ב-1.9, ארגנתי את הכול לפני כן, את כל מה שהילדים היו צריכים, הייתי אמורה לנסוע, באמצע הדרך מתקשרת אליי מחליפה, כשהכול מאורגן ומתואם עם אם הבית.
<מלי עובד: מתקשרת אליי המחליפה שעבדה שם לפני כן כבעלת משפחתון ואומרת לי 'תקשיבי, מלי, את מקבלת ארבע בנות ולא שלוש בנות', זאת אומרת שהיא אמורה לשנות חדרים ומי כמוכם יודע שזה סיפור מאוד מאוד - - - זה לא מתאים ליום הראשון של השנה.
<מלי עובד: התקשרתי לרפי ואמרתי לו 'רפי, תקשיב, אני נסעתי לאזכרה, אתה מבקש לשנות חדרים, זה לא הזמן.
<מלי עובד: אתה אמרת לי שאני מקבלת שלוש בנות', יש לי בכל חדר ארבעה בנים, הבית שלי הוא הכי קטן, הוא לא משופץ בכלל והבית ממש הרוס - - -
יעקב מרגי: 33 שנים את מנהלת משפחתון?
<מלי עובד: אני ובעלי.
יעקב מרגי: ממוצע של ילדים כל שנה אצלך במשפחתון?
<מלי עובד: יש לי 11 ילדים.
<מלי עובד: יש לי ילדים - - -
יעקב מרגי: אני רוצה לדעת מה קרה.
יעקב מרגי: מה, את לא שייכת - - - במושבים יש חמולות, בכפרים יש חמולות.
יעקב מרגי: מה קרה, מה?
יעקב מרגי: למה זה הגיע?
יעקב מרגי: למה פתאום היחס השתנה?
<מלי עובד: רגע, אני רוצה לספר את המקרה.
יעקב מרגי: לא, אבל אני רוצה לשמוע דברים שאני רוצה לשמוע.
<מלי עובד: למה היחס השתנה?
<מלי עובד: אני חושבת שהוא רצה לעשות שינוי של ותיקים שלא יהיו וזהו, אני חושבת שזה הטריגר, הוא פשוט לא אוהב ותיקים.
יעקב מרגי: כמה ותיקים מאז שהוא - - -
<מלי עובד: כמה נשארו?
<מלי עובד: אני חושבת שאני אולי השורדת היחידה ועוד אחת.
<מלי עובד: אחת כבר בדרך.
<מלי עובד: היא הגיעה לפנסיה.
יעקב מרגי: גברתי, תסכמי, אני רוצה לעבור הלאה.
<מלי עובד: בקיצור ביקשתי, כאילו זה לא הזמן להעביר משפחתונים, הוא אומר לי, וזה בטלפון כשהילדים שלי שומעים, יש לי שני בנים גדולים, הוא אמר לי בפלאפון, 'אני לא שואל אותך, את לא מכתיבה פה מה לעשות, חתיכת מגעילה' וטרק לי את הטלפון.
<מלי עובד: התקשרתי מיד למנכ"ל - - - אני משקרת?
<מלי עובד: התקשרתי מיד למנכ"ל, אמרתי לו 'בואנה, איזה חבר הבאת לנו?', הוא חבר טוב של המנכ"ל, 'איזה חבר, איך הוא מדבר אליי?' פשוט התחלתי לבכות.
יעקב מרגי: איזה מנכ"ל?
יעקב מרגי: המנכ"ל של מה?
<מלי עובד: המנכ"ל של המפעל.
<קריאה: המנכ"ל, הוא חבר שלו לפני.
<מלי עובד: מר יוסי גושן.
<קריאה: לשם הגיע המכתב של אירנה.
יעקב מרגי: ארבעה ענו את אותה תשובה, לא הצלחתי להבין, כי ארבעתם דיברו ביחד.
<מלי עובד: המנכ"ל, מר יוסי גושן - - -
יעקב מרגי: שהוא מנכ"ל של מה?
<מלי עובד: של המפעל להכשרת ילדי ישראל.
יעקב מרגי: שאלה פשוטה, תשובה קלה והסתבכתם.
<מלי עובד: אוקיי.
<מלי עובד: אמרתי, 'איך הוא מדבר אליי?', בקיצור יום האזכרה של אבא שלי עבר עליי בצורה - - -
יעקב מרגי: אני חושב שנסתפק פה.
<משה פילוסוף: משה פילוסוף, סיימתי את ה - - -
יעקב מרגי: מישהו סידר אתכם ככה צד זה וצד זה?
<קריאה: ככה יצא.
יעקב מרגי: אתם יודעים, מי שיש לו קשיים של קשב וריכוז הוא מסדר דברים, למה זה ככה.
<קריאה: לא, אולי זה מסמל, איך שמחובר, עבר והווה.
יעקב מרגי: שאלתי, למה לתת תשובה?
יעקב מרגי: בשאלה יש תשובה.
<משה פילוסוף: אני עבדתי בכפר שש שנים בערך בתפקיד של - - -
יעקב מרגי: עבדת בלשון עבר?
<משה פילוסוף: עבר, לפני שנתיים סיימתי.
<משה פילוסוף: אני רוצה להקריא לכם שני משפטים: 'בימים אלה נוצר מומנטום לשינוי והבראת כפר הילדים.
<משה פילוסוף: מדריכים שנמאס להם ורוצים הנהלה נאורה, ידוע לכולם כי הניהול הקיים נגוע במחלות חשוכות מרפא.
<משה פילוסוף: כפי שאמרה אחת המדריכות ,'אני מרגישה שותפה לפשע ואנו מסכימים שההנהלה מבצעת בכפר פשעים ויש לנו הוכחות רבות לכך'.
<משה פילוסוף: נשמע לכם מוכר?
<משה פילוסוף: חמש שנים אחורה, רזי שושני, המנהל המיתולוגי של כפר הילדים - - -
<אולגה ראפ לרנר: לא, לא.
יעקב מרגי: רגע, רגע, אולגה.
יעקב מרגי: סליחה, כשאת הקראת לאורך זמן אף אחד לא הפריע לך.
יעקב מרגי: בבקשה, זה היה מתי?
<משה פילוסוף: חמש שנים אחורנית, פחות או יותר, רזי שושני, מנהל הכפר המיתולוגי של כפר הילדים, מסיים את תפקידו, יהודה מלמד ז"ל נכנס להחליף אותו, לקח פרק זמן קצר מאוד עד שהבינו שמישהו הגיע והחליט שטובת הילדים קודמת לטובת המדריכים והחליט לעשות סדר, ואז זה התעורר.
<משה פילוסוף: ההמשך פה, 'אנחנו נפנה לעיתונות, אנחנו נפנה למשרד החינוך, אנחנו נפנה - - - ואנחנו בעצם בתהליך עברנו לא מעט פרסומים בעיתונות בכרמיאל, לא מעט איומים כאלה ואחרים.
יעקב מרגי: אמרת שעבדת, עזבת מרצון?
<משה פילוסוף: לא מרצון.
<משה פילוסוף: אני פשוט לא הייתי מוכן להיות בסיטואציה שרפי נמצא בה כרגע, שמאשימים אותי במשהו שלא עשיתי.
<משה פילוסוף: הסנונית לזה הייתה כשבאחד הערבים אני מקבל הודעה דווקא מרפי, 'תשמע, אתה לא יכול יותר לעשות השכמות בבוקר לבנות.
<משה פילוסוף: הבנות מרגישות לא נוח שאתה מעיר אותן בבוקר'.
<משה פילוסוף: אחרי שש שנים שאני איתן, אחרי ערב, אחרי שיחות הבנתי שיש פה משהו שהוא מעבר לכוחותיי - - -
קארין אלהרר: מה זה להעיר אותן לבוקר?
קארין אלהרר: אתה בא למיטות שלהן ומעיר אותן?
<משה פילוסוף: ההתנהלות בכפר הילדים, כשאנחנו נמצאים במשפחתון, 13 ילדים, בנים בנות, אז אנחנו מעירים אותם בבוקר, גם את הבנים וגם את הבנות.
<משה פילוסוף: ההערה אומרת דפיקה בדלת, בוקר טוב וזהו.
<משה פילוסוף: אחר כך עוד דפיקה בדלת אם לא התעוררו ואם, לצורך העניין, אין שום קול אז דפיקה בדלת, חצי פתיחה ו - - - זאת אומרת שומרים על הפרטיות.
קארין אלהרר: בגלל זה עזבת?
<משה פילוסוף: אני לא אפרט פה, זה לא מכובד שאני אפרט, אבל זו הסנונית שהבנתי.
<איתי לוי: לרזי אין זכות תגובה, הוא לא פה.
<אולגה ראפ לרנר: רזי לא היה לפני חמש שנים.
יעקב מרגי: אולגה, תודה, ואיתי, תודה.
<קריאה: קל להגיד רזי.
<אולגה ראפ לרנר: לא דיברו על רזי.
<משה פילוסוף: אני מתנצל מההתרגשות, אם לא דייקתי בזמן שרזי עזב.
קארין אלהרר: לא, אני רק רוצה להבין אם בגלל זה עזבת.
<משה פילוסוף: עזבתי, כי ההתקפות האישיות אליי ואל בת הזוג שלי, הבנתי, שאני, כדי לטפל באירנה, והייתי מדריך גם של אירנה, ובילדים נוספים צריך לשלם מחיר כבד מדי מבחינתי שאמרתי 'זה הגבול.
<משה פילוסוף: יש גבול מסוים'.
יעקב מרגי: עוד מדריך אחרון או איש צוות לפני שניגש ל - - - בבקשה.
<מלכה אושפיז: אני בכפר 16 שנים בכפר, מסיימת שנה 16.
יעקב מרגי: בתור?
<מלכה אושפיז: אם בית של משפחתון, יש לי משפחתון.
<מלכה אושפיז: רוזה היא החניכה שלי גם.
<מלכה אושפיז: אני מכירה את איתי ואני מכירה את הבוגרים פה ואת הנפשות הפועלות.
<מלכה אושפיז: אני לא נכנסת כי אני לא יודעת לומר אם אמר ככה או לא אמר - - -
יעקב מרגי: היה או לא היה.
<מלכה אושפיז: היה או לא היה וזה לא המקום שאני רוצה להיכנס, אני רק רוצה להגיד שאני לא ראיתי אתכם שנים בכפר, לצערי.
<קריאה: לצערך?
<קריאה: גם לצערנו.
קארין אלהרר: תנו לה לדבר.
<מלכה אושפיז: אני מדברת שרפי הוא מנהל בארבע השנים האחרונות.
<מלכה אושפיז: בשנה-שנתיים אחרי שעזבתם את הכפר עוד הייתם באים לבקר, אותך אני זוכרת חיילת - - -
<איתי לוי: אנחנו באים - - -
יעקב מרגי: איתי, בחייך, אתה לא חייב להגיב על כל דבר.
<מלכה אושפיז: אני אומרת שאני לא ראיתי את הבוגרים של הכפר המון שנים.
<מלכה אושפיז: בהתחלה הם עוד היו באים לאזכרה של אבי בן הרוש ז"ל, לאט לאט, וזה טבע הדברים, אתם מוצאים את דרככם החוצה ומוצאים לכם מסלולים אחרים ודרכים אחרות.
<מלכה אושפיז: אני יודעת שכפר הילדים הוא מקום מאוד חשוב בלב בשבילכם.
יעקב מרגי: גברתי, תשתדלי לא להיות הפסיכולוגית שלהם, לומר מה הם עושים ומה הם חושבים.
<מלכה אושפיז: לא, אני מכבדת את המקום כי אני מכירה - - -
יעקב מרגי: לא, דברי.
יעקב מרגי: את אמורה לומר - - -
קארין אלהרר: את יודעת למה הם הפסיקו להגיע?
<אולגה ראפ לרנר: את מכירה אותי אישית?
יעקב מרגי: סליחה, אולגה, אני לא עושה את זה טוב?
<אולגה ראפ לרנר: אני מצטערת.
יעקב מרגי: תקשיבי, את לא אמורה לתת למה הם לא באים.
<מלכה אושפיז: לא, אמרתי שהם הפסיקו לבוא הרבה לפני ש - - -
יעקב מרגי: את יכולה לשער למה, את יכולה לומר - - -
<מלכה אושפיז: הם לא הגיעו שנים אחורה, כשלא היה המנהל - - -
יעקב מרגי: גברתי, ציינת עובדה, אל תיכנסי לפסיכולוגיה שלהם.
<קריאה: אבל היא מזדהה איתנו, היא גם נפגשה איתנו.
<מלכה אושפיז: אני רק רוצה להגיד כזה דבר.
<מלכה אושפיז: אני אומר את החוויה שלי בתוך הכפר, אני לא מרגישה טרור ואני לא מרגישה פחד ואני לא מרגישה לא לומר את דעתי.
<מלכה אושפיז: להיפך, אני יכולה לומר שאני מרגישה המון אנרגיה שלילית, לומר עכשיו את דעתי.
יעקב מרגי: את יכולה להגיד לי למה לא שיפצו לה את המשפחתון?
<מלכה אושפיז: אני ומלי - - -
יעקב מרגי: אל תעני לי, יענו לי אלה ש - - -
<מלכה אושפיז: אני אענה.
<מלכה אושפיז: אני אחרי מלי בוותק, בין המשפחתונים שלא שופצו.
<מלכה אושפיז: אני יודעת שהוצע לי לפני - - - כשרפי הגיע הוצע לי ולגדי גרידיש לעבור למבנה חדש, לא למשפחתון ששופץ ואני סירבתי, כי יש לי קשר רגשי לבית הזה.
<מלכה אושפיז: זה בית בשבילנו, זה לא משפחתון ומבנה שעכשיו אני עוברת, או מועדון.
<מלכה אושפיז: אני אמרתי לו שאני רוצה - - -
קארין אלהרר: מה, לא רצית לגור בתנאים טובים יותר?
<מלכה אושפיז: לא, אני אוהבת נורא את הבית שלי, את החצר שלי, את עץ הזית ששתלו לי בגינה.
<מלכה אושפיז: רציתי שיגיע תורי, שישפצו את הבית שלי.
<מלכה אושפיז: גם לשפץ בית, כשאת גרה עם 12 ילדים, זה דרש ממני - - -
קארין אלהרר: נשמע לא פשוט.
<מלכה אושפיז: זה לא פשוט.
<מלכה אושפיז: ורק בשנה האחרונה, באוגוסט האחרון, אני הסכמתי, אחרי הכנה נפשית שעשיתי לעצמי, שכן אני מסכימה.
<מלכה אושפיז: חודשיים שיפצו לי את הבית, על חשבון החופש השנתי שלי, עד יום לפני שהגיעו הילדים.
<מלכה אושפיז: זה לא פשוט לארוז בית, שלי ושל הילדים.
<מלכה אושפיז: ומלא חדשים שופצו לפניי.
<מלכה אושפיז: זה לא אינדיקציה - - -
יעקב מרגי: אוקיי, הסברת לי את הצד שלך.
<מלכה אושפיז: מה שאני רוצה לומר זה שאני מבחינתי חוויתי שלושה מנהלים, כל אחד כבודו במקומו מונח ועל כל אחד יש לי דברים חיוביים להגיד, הכפר כיום הוא במקום של שפע, של תקציבים שמופנים לטובת הילדים בכל תחומי החיים שלנו, אם זה בתחומי הלמידה ואם זה בתחומי ההיגיינה והלבוש וצרכים אישיים ואני רוצה להגיד שאני לא חווה שום טרור.
<מלכה אושפיז: והלוואי שהייתם מגיעים בצורה ספונטנית ולא אומרים לנו עליה ושואלים רק את הילדים.
<מלכה אושפיז: אני רוצה לומר דבר אחד לבוגרים של הכפר.
יעקב מרגי: אל תאמרי להם.
יעקב מרגי: את לא אמורה.
<מלכה אושפיז: אני רוצה להגיד לוועדה.
<מלכה אושפיז: הרבה פעמים שקלנו כן להגיב בתוך הקבוצה הזאת, פשוט כל מי שמעז להגיד איזה שהיא מילה הוא מושתק.
<מלכה אושפיז: גם צריך היה הרבה אומץ היום לבוא מבחינתי ולומר את הדברים פה, כי אני יודעת שאני אחטוף ריקושטים אחר כך.
<אולגה ראפ לרנר: את מוזמנת להראות מילים לא יפות.
<מלכה אושפיז: אני יודעת שאני אחטוף.
<קריאה: למה אי אפשר - - - אני לא מבינה.
יעקב מרגי: מרגע זה כל מי שיקרא קריאות ביניים ויפריע לי יוצא.
יעקב מרגי: ללא התראה, יוּצא.
יעקב מרגי: סדרן, מי שמפריע לי אתה יכול להוציא אותו.
יעקב מרגי: עכשיו אני שואל שאלות, אני בשלב השאלות.
יעקב מרגי: מנהל מינהל החינוך ההתיישבותי, בני.
יעקב מרגי: שמעת את אירנה, שמעת את אולגה, שמעת את איתי.
יעקב מרגי: הספקת לשמוע אותם.
יעקב מרגי: עומדת פה אירנה, באומץ, עזוב תחושות, אתה יודע מה?
יעקב מרגי: אני יכול לחשוב מחשבות קונספירטיביות של מי שפוטר או שרפי לא בא לו טוב בעיניים או משקעים כאלה ואחרים.
יעקב מרגי: עומדת פה בחורה שאומרת דברים מזעזעים, המילה מזעזעים פחות מזעזעת ממה ששמענו ממנה.
יעקב מרגי: לקח לנו, תאמין לי שלי התכווצו שרירי הבטן כדי להתאפק לא להגיב במיידי, קארין עשתה זאת, יותר קל לה.
יעקב מרגי: הדברים האלה היו מוכרים לך?
יעקב מרגי: ידועים לך?
יעקב מרגי: התמודדת איתם?
<בני פישר: אני רוצה להתייחס.
<בני פישר: קודם כל אני חושב שהדברים באים מהלב וקשה לשמוע אותם.
<בני פישר: כשחניך, ילד, בפנימייה אומר דבר כזה, לפני אסור לישון ואחרי אסור לישון וצריך לטפל בזה.
<בני פישר: שמתם לב, בדיון הזה, יש פה כל מיני רבדים.
<בני פישר: אני חושב שאת התלונה הזאת צריך לבדוק, היא נבדקת אגב.
<בני פישר: אני אגיד מה קורה וצריך לבדוק אותה לגופו של עניין.
<בני פישר: אם זה נאמר זה חמור מאוד וצריכים להגיב על האמירה הזאת ויש כללים ויש חוקים, בפנימייה הזאת ובכפרי נוער אחרים.
<בני פישר: חד משמעית.
<בני פישר: וזה, יש ועדת בדיקה.
<בני פישר: אני יכול לתת לכם פה נתונים של ועדות בדיקה, כרגע נמצאת ועדת בדיקה.
קארין אלהרר: ממתי זה נבדק?
<בני פישר: ועדת הבדיקה הזאת נקבעה לפני חודש.
<בני פישר: היו לה כבר כמה פגישות - - -
יעקב מרגי: בני, אני רוצה לעזור לך.
יעקב מרגי: אתה תמשיך לתת את התשובה.
יעקב מרגי: בשולחן הזה היה דיון, אתם זוכרים את הבחורה שהתאבדה בכפר סבא, שאמרו שבגלל שהיא לא יצאה לטיול.
יעקב מרגי: זה כמעט עוד מעט עשרה חודשים, אני עד היום מחכה לתשובות של הבדיקה.
יעקב מרגי: זה לא קשור אליך.
קארין אלהרר: אולי יש תשובות ואולי לא העבירו אליך.
יעקב מרגי: לא קשור אליך, אבל אני רק אומר לך, שזה יהדהד.
<בני פישר: אני יכול להגיד לך שבאותו רגע שזה קרה אנשים שלנו הגיעו לכפר, האנשים שלנו מסתובבים בכפר.
<בני פישר: באיזה שהוא שלב חשבנו שלא נכון שאנחנו, לכאורה כגוף שעושה רגולציה, ולכן פתחנו את זה ונכנסו מאגף שפ"י שתי נשים שאמונות על הנושא הרגשי במערכת החינוך בישראל.
יעקב מרגי: פנה אליי מישהו מ - - - אירנה, פנו אלייך?
<בני פישר: לא, שנייה, שנייה.
יעקב מרגי: תן לי, בני.
יעקב מרגי: תן לי, סליחה.
יעקב מרגי: מאז שהתפוצצה הפרשה מישהו מהשירות הפסיכולוגי, משרד הרווחה, שלום הילד?
<אירנה טרכטנברג: כלום.
יעקב מרגי: כלום, שקופה כזו.
יעקב מרגי: יענו הייתה, הופעת, שחקנית טלוויזיה וזהו.
<בני פישר: שנייה, אני אסביר.
<בני פישר: קודם כל התלונה הייתה בטלוויזיה ובתקשורת.
<בני פישר: עכשיו אני רוצה להסביר את המורכבות - - -
קארין אלהרר: מה, זה מחליף בדיקה?
<בני פישר: דקה, להקשיב למורכבות.
<בני פישר: ישבו פה, שמעתם, הסיפור פה הוא מורכב, הוא לא פשוט.
<בני פישר: אם הוא היה כל כך פשוט, ואני בכוונה מבודד כרגע את האירוע, מדובר כאן בבוגרת, מדובר פה בקבוצה שלמה שכנראה כנראה זה קשור גם לכל מיני תהליכים שהתרחשו בכפר הזה, שאותם אנחנו יודעים להסביר, חלקם נעשו בצורה יותר טובה, פחות טובה, התחלפה הנהגה, פוטרו מדריכים, מדריכים שחשבו שהם צריכים לסיים.
<בני פישר: אני בכלל לא חושב שזה השולחן להתעסק, יש דיונים בבתי משפט וזה בסדר.
קארין אלהרר: בוא נבודד באמת.
<בני פישר: נכון, עכשיו, אני בכוונה מנתק פה בין המשפטים הבודדים האלה לכל הקונטקסט האחר שנשמע כאן.
יעקב מרגי: לא, אנחנו במשפטים - - -
<בני פישר: לא, אבל האנשים פה לא יושבים על המשפט הזה, האנשים יושבים פה על תהליכי עומק שמתרחשים שם.
קארין אלהרר: אני זימנתי את הדיון על המשפט הזה.
יעקב מרגי: לא, לא, בני, בני.
<בני פישר: בסדר, אני רוצה לענות.
<בני פישר: הבנתי.
קארין אלהרר: אדוני, הדיון הזה הוא על זה שמנהל, ואני אשמח לשמוע את עמדתו באופן ישיר, מנהל לא יכול להתבטא בצורה כזאת כלפי חניכה, לא משנה מה היא עשתה.
<בני פישר: נכון, אין ויכוח בכלל.
יעקב מרגי: ועוד משפט, אני אתן לך להמשיך.
<בני פישר: אבל רק שנייה, אנשים פה דיברו - - -
יעקב מרגי: לא אשתיק אותך עד שתמצה.
יעקב מרגי: אני אומר לך עוד משהו, בחינוך עסקינן, זה התפקיד שלי, בזכויות הילד מהקדנציה הראשונה שלי פה ואני מבין קצת בנבכי האנוש, של בני אדם, והשכלתי לא פסיכיאטר ולא פסיכולוג.
יעקב מרגי: גם להיכנס לחייו, לצלול לתוך חייו של אדם גם בלי לומר את המילים שנאמרו, להיכנס, לחקור ולראות מי הוא ומה הוא, מעבר לתפקיד שלך, זה גם או היסחפות רגשית של אותו בעל תפקיד, או דבר שגובל אפילו, לא רוצה להגיד לך במה.
יעקב מרגי: גם זה, זה מעבר לדברים המפוצצים פה, חייה האישיים של הילדה הזו הם חייה האישיים.
יעקב מרגי: מפריע למהלך של כפר הילדים?
יעקב מרגי: תתערב.
יעקב מרגי: מפריע למהלך התקין של הכיתה?
<בני פישר: אני רוצה להגיד משהו, חברים.
<בני פישר: יש לנו 20,000 ילדים בפנימיות, יש לנו מפקחים שמסתובבים ימים ולילות, יש לנו מחנכים, כולל אנשים שיעשו - - -
יעקב מרגי: כרמיאל.
יעקב מרגי: בני.
יעקב מרגי: נתנו לך ציון, אתה לא היית בהתחלה.
<בני פישר: לא נתת לי, סליחה.
יעקב מרגי: נתתי, לכפר - - -
<בני פישר: עכשיו אתה נותן לי ואני רוצה להסביר.
יעקב מרגי: נתתי לך ציון לשבח בכפרי הילדים.
<בני פישר: אנשים לא דיברו פה על האירוע של אירנה, שהוא קשה, הם דיברו על תחושות, על זה שלא מכניסים אותם, על זה שהתחלפו זוגות, על זה שפיטרו.
קארין אלהרר: אני מחדדת, אנחנו מדברים על המקרה הזה.
<בני פישר: אבל אני מסביר, אני חייב להתייחס לעניין הזה מכיוון שזו נקודה מאוד פשוטה.
<בני פישר: היינו יכולים להיפגש, לא בוועדה הזאת, ולהגיד לך מה נעשה ותקבלי ממצאים ולבוא לשאול למה לא קיבלתי ממצאים - - -
קארין אלהרר: בני, להגיד לי את זה, זה אתה יודע מה לעשות?
קארין אלהרר: לעמוד על המקפצה - - -
<בני פישר: לא, ממש לא.
קארין אלהרר: אני פניתי, לא רק שפניתי, פניתי דרך השר.
קארין אלהרר: הלכתי לנפתלי בנט במליאה, הבאתי לו - - -
<בני פישר: ומה ענה לך השר?
איציק שמולי: שזה מטופל.
קארין אלהרר: זה בבדיקה.
<בני פישר: נכון, זה מטופל.
<בני פישר: שנייה, רגע.
<בני פישר: קודם כל אני חייב להגיד, עומדים פה - - -
יעקב מרגי: בבקשה, תנו לו, חברי הכנסת.
יעקב מרגי: הנה, דבר.
<בני פישר: קודם כל אתם עומדים וצועקים - - -
איציק שמולי: אל תעשה לנו את המניפולציה הזאת.
איציק שמולי: תקשיב לי טוב, אל תעשה את המניפולציה הזאת, אל תהפוך את עצמך לקדוש מעונה פה.
<בני פישר: סליחה, סליחה.
איציק שמולי: אל תשתיק אותי גם, עם כל הכבוד.
איציק שמולי: קודם כל אני רוצה להגיד לוועדה, לאיש הזה יש זכויות רבות, הוא עזר לי מספר פעמים ואני חושב שאתה עושה עבודה מצוינת.
<בני פישר: לא, הדיון הוא לא בני פישר.
קארין אלהרר: לא, אבל לפרגן לך כי מגיע לך, אבל בנקודת הזמן הזאת לא בסדר.
יעקב מרגי: בני, אתה תקבל.
יעקב מרגי: סליחה, עם כל הכבוד, גם אם אני נותן לך לדבר עומדת לנו הזכות להיכנס לך ב - - - לא מפסיקים אותך .
<בני פישר: אין בעיה, בסדר גמור.
יעקב מרגי: אז למה לבזבז שלוש דקות על זה?
<בני פישר: אני רוצה לומר - - -
יעקב מרגי: תן לאיציק שמולי, הוא רצה לומר.
איציק שמולי: לא, תסיים את הדברים שלך.
<בני פישר: אני אסיים.
<בני פישר: אנחנו הוצאנו שאלון, חברת תובנות, שהיא חברה נייטרלית לחלוטין, נכנסה בחודש האחרון לעשות שאלון אנונימי.
<בני פישר: למה?
<בני פישר: כי ברור לנו לגמרי שבדינמיקות האלה יש המון המון משקעים, המון המון אמוציות, זה זוגות שנתנו את דם ליבם, אנחנו חיים בתוך זה.
<בני פישר: היא נכנסה, היא נותנת פה, אתם מוזמנים לקבל, ציון מאוד מאוד גבוה של ילדים על קשר בין מבוגרים לילדים, על חוויית המוגנות של הילדים.
<בני פישר: זה תפקידנו לבדוק קודם כל, כי יש שם עכשיו 200 ומשהו ילדים ואנחנו צריכים לראות ולוודא שאין פה מנהל שמתנהג בצורה מחפירה באופן כללי.
יעקב מרגי: האם בשאלון הזה החברה נותנת ביטוי בהפרדה מוחלטת בין ניהול הכפר לבין ה - - -
יעקב מרגי: רגע, עוד לא חידדתי את השאלה, מה 'כן'?
<בני פישר: אני אראה לך.
יעקב מרגי: כשאתה נותן שאלות של קשר בין מבוגרים לנערים, יכול להיות שהקשר עם המדריכים במשפחתונים הוא לעילא ולעילא ורואים את התוצאות, יכול להיות שבקטע של ההנהלה יש משהו חולה שצריך לטפל.
יעקב מרגי: השאלה אם זה, כשאתה אומר לי שנעשה שאלון אנונימי, חברה, מצוין, טוב מאוד, זה מראה שהתחלתם תהליך, אני רוצה רק לברר את הנקודה הזאת.
יעקב מרגי: האם בשאלון הזה יש הפרדה מוחלטת בין המדריכים לבין ההנהלה?
<בני פישר: התשובה היא כן.
<בני פישר: השאלון שאל גם לגבי צוותים, שאל לגבי הקשר עם רפי ושוש, והשאלה הייתה ככה, 'עד כמה אתה מרגיש בנוח לפנות לרפי, אם אני צריך', הציון הגבוה ביותר הוא 5, 3.89 אמרו את זה וזה נשמע סביר והגיוני לכל מי שמתעסק בחינוך הפנימייתי.
<בני פישר: 'האם אני מרגיש בנוח לפנות לשושי אם אני צריך?' 3.57, אפילו קצת פחות מרפי.
<בני פישר: עכשיו, אנחנו יודעים שהיררכיה בארגון, לפעמים יש לה את ההיבטים ה - - - ולפעמים את ההיבטים - - - יש פה דוח מעמיק מאוד.
<בני פישר: הרי אני לא מייצג - - - אני מייצג את ילדי ישראל, לא להתבלבל, הלקוח שלנו זה הילדים ולא המוסדות - - -
קארין אלהרר: נכון, ככה אנחנו רואים את זה.
יעקב מרגי: לכן קח נשימה ארוכה, תנשום ביתר קלילות, אתה מדבר כאילו פה אתה נמצא ב - - -
<בני פישר: בסדר גמור, אני מסביר.
יעקב מרגי: להגיע לחקר האמת.