GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ירון בראון: שמי ירון ואני מנכ"ל עמותת "ילדים בסיכוי".
<ירון בראון: אני אגיד שני משפטים.
<ירון בראון: עמותת "ילדים בסיכוי" היא עמותה שפועלת כבר שלושים שנה לטובת ילדי הפנימיות והאומנה.
<ירון בראון: מפעילה הרבה תכניות, אנחנו לא מנהלים פנימיות, אנחנו מפעילים תכניות לטובת הילדים.
<ירון בראון: זו הזדמנות נהדרת דבר ראשון לתת ברכות והוקרה ענקית, לכל העובדים הסוציאליים ולאנשי הפנימיות, ששופכים את דמם - - -
יעקב מרגי: האם יש לנו כאן אנשי הפנימיות?
<ירון בראון: יש פה.
יעקב מרגי: האם נרשמתם לדבר?
<ירון בראון: ששופכים את דמם על לא עוול בכפם, ואני חייב להגיד בצער רב, כולל על ידי גורמים שאמורים להגן עליהם ולהיות ידידותיים אליהם, ולהבין בדיוק את הסיטואציה שהם נמצאים בה.
<ירון בראון: לצערי, הנושא הזה של תקשורת רדודה ושטוחה ו'צהובה', פוגשת ציבור שלא מודע לפרטים ולכן נעשה פה עוול ענק ואני חושב שזו במה נהדרת פה, להרים קול ולהגיד שהפנימיות והרווחה והעובדים סוציאליים עושים עבודה גדולה, כמו שאורלי אמרה, בתוך מערכת קצרת תקציב עם עומסים ענקיים, ודי בודדים בדבר הזה וזה הדבר הראשון שחשוב לי לציין אותו.
<ירון בראון: הדבר השני, לגבי הנושא של חסרי עורף, "ילדים בסיכוי" ביחד עם משרד הרווחה, עם השירות לילד ונוער, ועם "אשלים" ועם "חוט השני" ועמותת מנהלי הפנימיות, אצל כולנו כבר כמה שנים הנושא הזה של חסרי עורף נמצא על האג'נדה בצורה מאוד משמעותית.
<ירון בראון: רק בשביל לשבר את האוזן, היום יש פחות או יותר 5,600 ילדים בפנימיות הרווחה, שגם זה לא המספר שהוצג בתקשורת, הוא ב 20% שונה, אני לא מדבר על משרד החינוך אלא רק על הנושא של פנימיות הרווחה, ומתוך ה-5,600 ילדים סדר גודל של עד 15% מוגדרים כחסרי עורף משפחתי.
<ירון בראון: ההגדרה לחסר עורף משפחתי היא ילד שפעם בשבועיים, כשילד יכול לצאת הביתה, אז הוא לא יכול לצאת.
<ירון בראון: הוא לא יכול לצאת, מכל מיני סיבות.
<ירון בראון: אני אקח את ההגדרה הכי פשוטה.
<ירון בראון: לטובת העניין, המערכת היום –ואני אומר עוד פעם, המערכת היא מורכבת, אנחנו חלק ממנה, היא מפעילה כמה וכמה פעילויות ותכניות לטובת חסרי העורף.
<ירון בראון: דבר ראשון, יש משפחות מלוות.
<ירון בראון: אנחנו רק שנה שעברה הצלחנו לעשות "שידוך" של מאה משפחות עם ילדים ומשפחות מלוות, זו כמות ענקית של שידוכים, אנחנו עושים תהליכי הטמעה, אנחנו מגייסים משפחות - - -
חיים ילין: סליחה, דרך איפה אתם עושים את זה?
<ירון בראון: דרך הפייסבוק, דרך אמצעי התקשורת, אנחנו מגייסים משפחות - - -
חיים ילין: למה לא דרך השלטון המקומי?
<ירון בראון: אנחנו עושים דרך כולם, עושים גם פעילויות ברשויות המקומיות, עושים אסיפות הורים - - -
יעקב מרגי: אני מבקש, בדיון, הדיבורים הצדדים מפריעים, סליחה, רגע, סליחה ירון, הדיבורים הצדדיים האלה מפריעים לדיון, אז אני מבקש.
<ירון בראון: לפני חודש הגיעה משפחה מעוטף עזה אלינו, לתל אביב, עם חמישה ילדים שלהם, להיות משפחה מלווה.
<ירון בראון: מעוטף עזה הגיעו.
<ירון בראון: אז, דבר ראשון, יש משפחות מלוות.
<ירון בראון: דבר שני, כמו שאורלי ציינה, יש תכנית ענקית היום ל 18 שיש לה המון שותפים, גם פנימיות וגם עמותת "למרחב" - - -
יעקב מרגי: האם המדינה שותפה?
<ירון בראון: המדינה שותפה, אגף 'התקון' שותף, יש צורך ענק, הכול במחסור.
איילת נחמיאס ורבין: התהליך התחיל.
<ירון בראון: אנחנו צריכים לשלש ולרבע את זה, לפחות, לפחות אבל יש היום - - -
יעקב מרגי: משרד החינוך אגף רווחה כאן?
<קריאה: משרד הרווחה כאן.
יעקב מרגי: החינוך כאן?
<קריאה: החינוך פה והרווחה פה.
<ירון בראון: אני אומר עוד פעם, יש מקום לעשות עבודה ענקית, עדיין - - -
יעקב מרגי: גם אם לא היית מציין את זה, היה ברור לנו שזה בחוסר.
<ירון בראון: נכון, נכון להיום - - -
אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, החוק שלי עדיין לא אושר אז צריך לזכור את זה.
אורלי לוי אבקסיס: פועלים אולי לפי רוחו של החוק אבל החוק עדיין לא אושר, מה שאומר שבכל רגע נתון, התכניות האלו יכולות להיות מופסקות או לא להתרחב.
יעקב מרגי: נשמע סקירה מן המשרדים.
<ירון בראון: יש היום, רק בתכנית אצלנו, כמעט שלושים ואחת דירות, אנחנו מלווים כמעט 350 צעירים, 95 עושים שירות צבאי מלא, כולל קרבי, יש לנו 70 סטודנטים בתכנית, יש המון עבודה והגרעין מראה שיש פוטנציאל שם שצריך להשקיע בו אז לכן יש עתיד.
<ירון בראון: הדבר השלישי - - -
יעקב מרגי: אתה יודע משהו?
יעקב מרגי: סליחה, אמרתי בפתיחה שכשאתה רואה את ההצלחה אתה מתכווץ, על מי שפיספס.
יעקב מרגי: כשאתה אומר לי 350, לפי הערכתך, כמה לא מגיעים?
יעקב מרגי: כמה לא נחשפים?
יעקב מרגי: כמה חסרי עורף לא נחשפים?
<ירון בראון: לפי ההערכה שלנו - - -
<קריאה: בשנה - - -
<ירון בראון: זה לא בשנה, בשנה מדברים בערך על 450 צעירים חסרי עורף משפחתי, שמסיימים כל שנה מחזור.
<ירון בראון: עכשיו תקח שלש שנים אחורה, ארבע שנים אחורה, אז במצטבר מגיע ל-3,000, 2,000, 4,000.
<ירון בראון: 3,000-4,000 צעירים צריכים - - -
אורלי לוי אבקסיס: זה קצת יותר מזה בגלל שלא רק ה-15% שמוגדרים כחסרי עורף משפחתי הם אלה שבאמת אין להם, יש עוד קבוצה מאוד גדולה שאין להם לאן לחזור.
יעקב מרגי: לפחות בהגדרה - - -
<ירון בראון: אחרי - - - מרחיב את המעגלים, אין ספק.
יעקב מרגי: לפחות בהגדרה אנחנו צריכים לדעת.
<ירון בראון: כן.
<ירון בראון: נקודה נוספת וחשובה ואני דווקא גם פה יכול לפרגן.
<ירון בראון: "ילדים בסיכוי" הם אפוטרופוס, אנחנו היום עם כמעט מאה ילדים שאנחנו אפוטרופוסים שלהם.
<ירון בראון: אנחנו הגוף היחיד שלא גובה כסף ומשרד המשפטים, בפעם הראשונה ב-2016 נכנס למימון, עד היום מימַנו את זה רק מתרומות.
<ירון בראון: זו נקודה.
<ירון בראון: הנקודה הכי משמעותית שאני רוצה להגיד, קורית היום.
<ירון בראון: אנחנו מסיימים בימים אלה ועדה משותפת, יחד עם משרד הרווחה, "אשלים" עמותת "חוט השני", מנהלי פנימיות ומפקחים, ששנה שלמה ישבה על המדוכה, בנושא של חסרי עורף, להגדיר אותם, לאפיין אותם, לזהות אותם, מהרגע של ועדת ההשמה עד גיל 25 - - - אותם, מהם הצרכים שלהם, ברגע שהוא מגיע לפנימייה איך העובד הסוציאלי ומנהל הפנימיה יודעים ישר לזהות אותו, מה צריך לתת לו – כולל אפילו להגיע לסל מיוחד עבור הילדים האלה.
<ירון בראון: זו ועדה שממש בימים האלה מסיימת את הפעילות שלה, הובילה אותה דר' מוריה לוי, היו בה שותפים המון גורמים ואני מאמין, שברגע שנגיש את התוצאות האלו למשרד הרווחה – ומשרד הרווחה שותף בתהליך הזה, אני מאמין שזו תהיה פריצת דרך מאוד גדולה בנושא של חסרי עורף משפחתי.
<ירון בראון: רק כדי לסכם, בימים שתמיד רק מחפשים את השלילי, קורים דברים חיוביים, לא מספיק, צריך להגדיל את זה, צריך לתת לזה יותר תקציבים, יותר תשומת לב אבל, אפשר גם בימים כאלה, של עובדים סוציאליים, לדבר על דברים טובים.
יעקב מרגי: כדי להשלים את התמונה אני רוצה לשמוע את נציגי הפנימיות.
<קריאה: האם אפשר לפני זה להציג את האנשים שלנו פה?
יעקב מרגי: אדוני, יש פה אחד שתפקידו והוא מקבל משכורת עליו, הוא לנהל את הועדה.
יעקב מרגי: אין לו פריבילגיה אחרת, תשאירו אותו.
יעקב מרגי: כל מי שידבר יציג את עצמו, אין אחד שלא יציג את עצמו ומי שחסר לי אני אבקש אותו.
יעקב מרגי: יואב אפלבוים.
<יואב אפלבוים: אני יואב אפלבוים.
<יואב אפלבוים: אני מנכל כפר ילדים ונוער "אהבה" ויו"ר העמותות הטיפוליות והשיקומיות בישראל.
<יואב אפלבוים: תראו, אני עובד סוציאלי ואני לא אדבר כרגע בשבחם של העובדים סוציאליים וגם לא על התנאים והשכר שאנחנו כולנו, העובדים הסוציאליים, עובדים בהם.
<יואב אפלבוים: אני היום משמש כמנכל אבל כשהייתי עובד סוציאלי וכשאני עֵד לשכר ולתנאי העבודה, בעיקר בקהילות ובלשכות, אז איך אמרת?
<יואב אפלבוים: לבנו נחמץ, אני לא אכנס ולא אחזור על זה.
<יואב אפלבוים: אני הקמתי, ואני אתחיל דווקא מהסוף, את הבית הראשון לחסרי עורף משפחתי, לא אחרי שילד או ילדה שלי הסתובבו ולא היה להם לאן לחזור מהצבא, אלא אחרי שילד שם קץ לחייו והוא כתב במכתב "הייתי ב"אהבה" תשע שנים, לאחר מכן הצבא דאג לי כחייל בודד, אין לי לאן לחזור" ותאמינו לי, רבותי, לא היה לו לאן לחזור.
<יואב אפלבוים: אני, עד היום, שתים עשרה שנה אני מקיים את הבתים האלה, היום אני מחזיק ארבעה בתים כאלה, בסיוע של "ילדים בסיכוי", עד היום אני אוסף חצי מיליון שקל כל שנה, כדי לקיים את המסגרות האלו.
<יואב אפלבוים: אני בארבעה משפטים קצרים רוצה להתייחס לילדים בסידור החוץ ביתי - - -
יעקב מרגי: כמה ילדים יש לך בארבעה בתים האלה?
<יואב אפלבוים: עשרים וארבעה ילדים שחיים פיזית בארבעה הבתים האלה, משמונה מסגרות חוץ ביתיות, בוגרי מסגרות חוץ ביתיות, יש עוד 62 ילדים – אני קורא להם עדיין ילדים, הם עומדים אתנו בקשר, גם שכבר בגרו את המסגרות האלה, ואנחנו נמצאים אתם בתהליכי יעוץ ותמיכה.
<יואב אפלבוים: הם גרים כבר בדיור עצמאי.
<יואב אפלבוים: אני רוצה לדבר בשלושה משפטים קצרים על הנושא של ילדים בסידור חוץ ביתי, כי זה הנושא ותוקפים אותנו ואת העובדים סוציאליים, גם בתקשורת, גם בעל פה, בכל דרך אפשרית.
<יואב אפלבוים: רבותי, אני אומר לכם, כיושב ראש העמותה – עמותת הפנימיות הטיפוליות והשיקומיות בישראל, אנחנו הראשונים שתומכים במציאת פתרונות לילדים בסיכון בתוך הקהילות.
<יואב אפלבוים: ואנחנו נהיה הראשונים - - -
יעקב מרגי: לא בכל מחיר.
<יואב אפלבוים: רגע, תאמין לי, אני מכיר את האג'נדה.
<יואב אפלבוים: תן לי לסיים, אתה תשמע ממני את הכול, אפילו יישאר זמן לשאלות.
יעקב מרגי: שרירי הבטן שלי מאוד חזקים.
<יואב אפלבוים: אנחנו הראשונים, אנחנו יודעים היטב, שעם הניסיון שלנו, יש לנו מה לתרום לפיתוח העשייה בתוך הקהילות, רק רבותי, כדי לעשות את העבודה האמיתית בתוך הקהילה, צריך מישהו בקרב מקבלי ההחלטות, ובממשלה למעלה, להחליט שהולכים על זה.
<יואב אפלבוים: החלפתי כבר ממרומי קרחתי וארבעים וארבע שנות עבודתי, רק בשדה שלי שהוא ילדים בסיכון מחוץ לבית, החלפתי כבר שבעה שרי רווחה, עברתי תקופות שאף אחד לא רצה לקחת את משרד הרווחה, כמספר כזה מנכ"לים.
<יואב אפלבוים: כל שר, כל מנכל, בא עם האג'נדה שלו, ואנחנו, האנשים בשדה, נלחצים וחייבים להתחבר לאג'נדה.
<יואב אפלבוים: עד שאנחנו מתחברים, עוברים לאג'נדה אחרת.
<יואב אפלבוים: הגיע הזמן שמישהו יוביל ויעשה שינוי במציאות, לא ינהל את המציאות.
<יואב אפלבוים: ויחליט שצריך לחשוב ברצינות, על תיקנון מתאים בקהילות, על תקציבים מתאימים בקהילות ועל פתרונות מתאימים בקהילות.
<יואב אפלבוים: גם אחרי זה, לשאלתך ולהערתך, יש ילדים שלעולם לעולם לעולם יצטרכו לצאת למסגרות פנימייתיות או משפחות אומנה.
<יואב אפלבוים: רבותי, הגיע הזמן של אותם מקבלי החלטות, שאני קורא להם, לפתח בתוך הקהילות, להקציב תקנים, אני לא פוחד מזה למרות שאני פועל וחי בפנימייה, להיפך, אני מברך ואני חוזר ואומר, אני מברך.
<יואב אפלבוים: הגיע הזמן שתוקם רשות אחת, שתגדיר מהו ילד בסיכון שצריך לצאת מן הבית, מה התקנים שצריך לתת לסידור חוץ ביתי כזה - - -
יעקב מרגי: רגע, בזמנו, מוטי וינטר, לא עשה זאת?
<יואב אפלבוים: לא, לא, הוא לא - - - מספיק.
יעקב מרגי: הטיפול בקהילה - - -
<יואב אפלבוים: סליחה, מר מרגי.
יעקב מרגי: סליחה, בזמנו הוא הוביל קו - - -
<יואב אפלבוים: עשה ולא מספיק.
<יואב אפלבוים: אני חוזר ואומר - - -
יעקב מרגי: בסדר, שאלתי, קיבלתי תשובה.
<יואב אפלבוים: משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, כולם מטפלים בילדים ונוער בסיכון.
<יואב אפלבוים: רבותי, הגיע הזמן לתפוס את כל המשרדים האלה יחד, להגדיר מיהו ילד בסיכון, לְמה הוא זקוק כשהוא יוצא לסידור חוץ ביתי ואיך מתקצבים את זה.
<יואב אפלבוים: תודה רבה.
יעקב מרגי: חבר הכנסת השר לשעבר, מאיר כהן.
מאיר כהן: שלום לכולם, אדוני היושב ראש, תודה רבה על הדיון.
מאיר כהן: היו לי דיונים במקביל, וכשפניתי לראשי הוועדות אז רוב ראשי הוועדות הרימו את הכפפה בשמחה גדולה, אנחנו מנסים ביום הזה שני דברים לא לעשות.
מאיר כהן: מצד אחד לא להפוך את זה ליום חגיגי ואז כולם מסתפקים ב"כמה אנחנו, כמה אתם" כי כולם עושים דברים טובים ואז אנחנו נפספס את היום, לכן חשבתי שמן הראוי שיהיו דיונים בנושאים כמו הנושא הזה, שהם משמעותיים, ולהגיד לכם שביום כזה אנחנו יותר מתמיד, עובדים אצלכם, כי אנחנו רוצים לשמוע את הדברים הבוערים, לקחת אותם ולתרגם אותם לשאילתות וחוקים וכן הלאה.
מאיר כהן: אני רק רוצה להגיד שבניגוד לעמדתה של הקואליציה, החוק שלי אישר הגבלה לששים תיקים.
מאיר כהן: עובדים על זה, קשה מאוד לעבוד על זה, יש טרוניות גדולות – גם של האוצר, כנגד העובדים סוציאליים, אני התחייבתי שאנחנו נעשה מיפוי אמיתי של מספר התיקים ורק אחרי שנעשה, שכל רשות תעשה את המיפוי הזה, אנחנו נתחיל לתקצב את זה, באמת מתוך ההכרה והידיעה שאכן, העובדים סוציאליים, ברובם, ואתם תשמעו את זה למגינת לבכם, ברובם, עושים עבודה מצויינת ואין המיעוט מעיד על הכלל, אבל אי אפשר לבוא ולדבר ואתם גם לא עושים עבודת קודש, כי כשאומרים – ואני רוצה לצטט את תמר זנדברג, היא אמרה משהו נכון הבוקר, "כשאומרים על מישהו: אתה עושה עבודת קודש זאת אומרת ששכרך הוא קטן", אז כשאין מה להגיד אומרים "עושה עבודת קודש".
מאיר כהן: עכשיו לך, אדוני, לגבי - - -
יעקב מרגי: אם היית מקבל שכר גבוה היית מופיע בתוך הממונה - - -
מאיר כהן: אז זו עבודת קודש, זו אמירה לכך שמקבלים מעט כסף.
מאיר כהן: אכן, באמת, העורף המשפחתי של אותם ילדים הוא אחד הדברים שלא מטופלים לאורך זמן אבל, בניגוד למה שאתה אומר, אדוני, אילו הייתי נשאר שר הרווחה, הייתי נותן היום חצי - - - אצלכם.
מאיר כהן: אני קיבלתי החלטה לצמצם כל שנה ב-150.
מאיר כהן: אני זוכר את הכעס שלכם ועדיין מה שאני אומר ממש לא מצדיק את ה'עליהום' שהיה בתקשורת.
מאיר כהן: לבי לבי ואני כועס מאוד ואמרתי על זה שאנשים שהיו צריכים להגן עליכם ולחבק אתכם, דיברו סרה בגנותכם.
מאיר כהן: הכעיס אתי מאוד ותאמינו לי שמי שמכיר אותי יודע, אני מאותה תפוצה של - - - זה הכעיס אותי מאוד.
מאיר כהן: כי מצד אחד הוא היה צריך להגן עליכם והוא לא עשה את זה, ויחד עם זה, אין לי שום ספק, אין לי שום ספק שצריך לעשות חשיבה מחודשת וכן, מתוך ה-5,600 ואני מדבר על אנשי הרווחה, כן, לפחות אלפיים יכולים לחזור לביתם.
מאיר כהן: במציאות עכשיו.
יעקב מרגי: אבל כפי שהוא אומר, עם תקינה, עם תכניות - - -
מאיר כהן: במציאות עכשיו, ובתנאי, שהכסף הזה יושג בתבונה ובחכמה ובשיתוף פעולה עם ראשי רשויות, לפעילות קהילתית ולתמיכה קהילתית בתוך הערים, דבר שלצערי, אנחנו לא כל כך רואים שיתוף פעולה, ראו ראש עיר מסוים בשבוע שעבר.
מאיר כהן: לכן העסק הוא מאוד מאוד מורכב.
מאיר כהן: אני רוצה להוסיף עוד משהו, אדוני.
מאיר כהן: הילדים חסרי העורף המשפחתי הם הרבה יותר מהנתונים שאנחנו מכירים.
מאיר כהן: אל תשכחו שיש פה אלפים של ילדים שנחלצים מתוך המערכת ולא צריכים את העזרה שלנו.
מאיר כהן: אני פוגש אותם יום יום.
מאיר כהן: חבר'ה שבסיטואציה אחרת היו באים ומבקשים את הסעד שלנו.
מאיר כהן: אני מכיר מאות חיילים, אני אישית מכיר, אני מטפל בהם, חיילים בודדים שזה סוג של חיילים שאין להם עורף, והם נמצאים בתוך המערכת, די שקופים אבל הם בונים להם יסודות עזרה משלהם.
מאיר כהן: צריך באומץ גדול, משרד הרווחה, אני מאוד מקווה, כל שר עושה את חלקו, זה לא אג'נדה, בסופו של דבר אם אתה מחבר את הדברים של כולם, אז אין שום שר שהאג'נדה שלו היא אג'נדה שלילית.
מאיר כהן: יש בעיה של רצף - - -
<יואב אפלבוים: לא אמרתי שלילית.
מאיר כהן: שניה, לא אמרתי שאתה אמרת, יש בעיה גדולה מאוד בסוגיה של הרצף השלטוני, אתה צודק, בוודאי, אבל יחד עם זה, אני חושב שהיום יותר מתמיד, במשרד הרווחה, אני יודע שכחלון וגם - - - דיברתי אתו על זה, הגיע הזמן – התחלתי עם זה, לעשות חשיבה, ניווט מחדש, בכל מה שקשור לפנימיות.
מאיר כהן: זה לא ניווט מחדש שבסופו יהיו פחות ילדים כי יכול מאוד להיות שהמציאות תוכיח שלא, שהילדים צריכים להגיע לפנימיות אבל, התעריפים, הטיפול, השיח אתכם, הפיקוח, יש עוד כל כך הרבה דברים, שהתחלנו לגעת בהם וכמעט כל דבר שנגענו בו, ראינו שזה עולם ומלואו שצריך חשיבה הרבה יותר הוליסטית, הרבה יותר מעמיקה.
מאיר כהן: לסיכום הדברים אני רוצה להגיד כך.
מאיר כהן: דווקא על הרקע של אותה תכנית ביום הזה חשוב שהדברים יישמעו.
מאיר כהן: בסקר שנעשה על ידי הקרן לידידות, וצפרא הצטרפה אליו, אחד הדברים הכואבים ביותר הוא שכל כך הרבה עובדים סוציאליים צריכים הם בעצמם עזרה כלכלית – זה מדהים.
מאיר כהן: אגב, אני אמרתי את זה כל השנים ולצפרא אני אומר ולך אדוני, אנחנו כחברי כנסת, נדמה לי שההסכם - - - בסוף השנה הזאת, נכון?
מאיר כהן: הסכם השכר של העובדים סוציאליים.
מאיר כהן: את תשמעי מאתנו ומעוד הרבה חברי כנסת התחייבות, שאנחנו נהיה צמודים אליכם במאבק הזה.
מאיר כהן: אני ניהלתי מאבק מסוים כשהייתי מורה, על שכרם של המורים ואמרו לי: מאיר, תשמע, מאבקים זה תוספות כאלו ואחרות, ואנחנו מדברים על מאבק שהוא היה מאבק משמעותי, כי מאבקים שמסתיימים באחוז וחצי תוספת ושקט לשבע שנים, אין בזה כלום, שום דבר.
מאיר כהן: אני מאוד מקווה כי באמת, מעומק הלב ולא בשביל היום הזה ולא בשביל כותרות, מי שהיה ראש רשות בפריפריה יודע שהחברה הישראלית תתרסק אם היא תתייחס לעובדים הסוציאליים כאל מובנים מאליהם.
מאיר כהן: העובדים הסוציאליים והעבודה שלהם לא מובנת מאליה.
מאיר כהן: חיים שכח לספר סיפור – ועם זה אני מסיים, אני יושב אצל חיים כשהוא ראש מועצת אשכול, תוך כדי המלחמה, יושבים במרחב מוגן ומדברים.
מאיר כהן: ויושבת לידינו עובדת סוציאלית והיא מקבלת שיחת טלפון ואומרים לה – זה היה מדהים, אומרים לה בטלפון: טיל נפל על הבית שלך.
מאיר כהן: אתה זוכר את זה?
מאיר כהן: טיל נפל על הבית שלך והיא אומרת: "או.
מאיר כהן: קיי, הילדים שלי אצל ההורים שלי, בעלי לא נמצא בבית, או.
מאיר כהן: קיי.
מאיר כהן: , אני אבוא יותר מאוחר".
מאיר כהן: סוגרת את הטלפון ומספרת לנו על החבר'ה שהיא מטפלת בהם.
מאיר כהן: זה הדהים אותי.
מאיר כהן: אמרתי: איפה יש עוד אנשים שמודיעים להם שטיל נפל על הבית, פירק אותו והם אומרים: ברוך השם, הילדים שם, הכול בסדר וממשיכים לטפל כאילו שום דבר לא קרה.
מאיר כהן: אני חושב שזה היה הרגע, קו פרשת המים מבחינתי, שהבנתי שהעובדים הסוציאליים הם הרבה מעבר לפקידים, כי הם שמים את הנשמה שלהם על השולחן.
יעקב מרגי: לפני שאני אשמע תלמידה, נציגת אחד הכפרים, אני אומר לצפרא, שגודל ההסכם או השיפור או המעמד יהיה תלוי גם בכם.
יעקב מרגי: עד כמה תדעו – ואני לא מזמין אתכם לנהל את המאבק הזה או לגייס לטובת
יעקב מרגי: כם את כל הסקטורים האחרים, כי אנחנו, כפי שאמר לכם מאיר כהן, אנחנו נשמח לעמוד לרשותכם בזמן, כל דבר בעתו, בזמנו.
יעקב מרגי: אני אתן לך את רשות הדיבור בהמשך.
יעקב מרגי: עכשיו ניקול רויטמן, נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית, תלמידה בכפר הנוער "אלוני יצחק".
<ניקול רויטמן: שלום, קוראים לי ניקול, אני מתחנכת שנה רביעית בכפר הנוער "אלוני יצחק" באיזור גבעת עדה- בנימינה.
<ניקול רויטמן: אמנם אני לא חסרת עורף משפחתי ברוך השם אבל יש אתי בקבוצה בפנימייה הרבה ילדים שאני יודעת שאין להם כל כך לאן לחזור הביתה, והיה לי חשוב להשתתף בדיון הזה, כי זה משהו שמגיע אלי ביומיום וגם לחברים שלי.
<ניקול רויטמן: יש מספר דברים שאני רואה כדוגמה אישית בכפר שלי, שנעשים ובאמת מדהימים ועוזרים, ברמה מטורפת.
<ניקול רויטמן: אנשים באים ותוך שנה שנתיים משתנים ומתפתחים ויש לנו המון דוגמאות של רוב הבוגרים שלנו, שמסיימים לימודים גבוהים וצבא והם קצינים, נציגות מאוד גבוהה.
<ניקול רויטמן: קודם כל לדעתי, מה שמאוד חשוב כחניכה זה נגיד, הצוות החינוכי שהוא אמור להוות דוגמה אישית, ואני לא חשבתי על זמן הדיון - - -
יעקב מרגי: דברי חופשי.
<ניקול רויטמן: או.
<ניקול רויטמן: קיי.
<ניקול רויטמן: , קצת מתרגשת.
יעקב מרגי: מותר לך, זה גם טוב.
<ניקול רויטמן: קודם כל, זה מתן הדוגמה האישית מהצוות החינוכי ומבוגרי הפנימיה שסיימו.
<ניקול רויטמן: אצלנו מתקיים מדי שנה אירוע של מתן מילגות לבוגרים שבו באים בוגרים שסיימו לפני חמש שנים, שנתיים, שלש ובעצם, הם מציגים את כל מה שהם עושים, מה הם לומדים, איפה הם עובדים, וזה נותן דוגמה מאוד טובה לילדים שמתחנכים, והם מספרים סיפורי אישיים, כמו נגיד, "אני באתי לפה, הייתי ילד עם בעיות" וכשהם מספרים מאיפה הם באו ולאן הם הגיעו - - -
יעקב מרגי: זה תורם לקבוצה.
<ניקול רויטמן: כן, אז ילדים קטנים מסתכלים וזה נותן להם תקווה.
<ניקול רויטמן: עוד דבר שלדעתי הוא חשוב וכבר דיברו עליו - - -
<קריאה: הפנימיה - - -
<ניקול רויטמן: כיתות ז'-י"ב.
<ניקול רויטמן: אני אישית הגעתי בכיתה ט'.
יעקב מרגי: איפה זה "אלוני יצחק"?
<קריאה: גבעת עדה – בנימינה.
<ניקול רויטמן: עוד דבר שקורה אצלנו והוא מאוד טוב וכבר דיברו עליו, זה הבתים לבוגרים, משהו שהוקם אצלנו לפני שנה או פחות, בית לבוגרים שאני אישית נכנסתי לשם למרות שזה לא מותר אבל בסדר, נכנסתי לשם וזה נראה ממש מעולה.
<ניקול רויטמן: יש אצלנו עכשיו בוגרים שסיימו שנה שעברה, שעדיין לא התגייסו לצה"ל, הם בוגרי תכנית "נעלה", שכרגע גרים שם והפנימיה נותנת להם אפילו מקום לעבוד, בתוך הפנימייה, בחדר אוכל, זאת אומרת, הם לא יצאו לעולם ואיבדו את עצמם.
<ניקול רויטמן: לדעתי זה מאוד חשוב כי ברגע שאתה מתחנך בפנימייה ואתה רגיל למסגרת הזאת, ובמיוחד אם אין לך ערוץ משפחתי, אז לסיים את הפנימיה נראה לך מפחיד.
<ניקול רויטמן: "עכשיו דואגים לי, עכשיו אני במסגרת" יש כאלה שגם המסגרת - - - פחות טובות משלי, אצלי זו דוגמה מאוד טובה, למשל, אני מבינה שזה לא תמיד ורוד, וברגע שהם ישתחררו מהצבא אז זה יכול לגרום עוד בלבול.
<ניקול רויטמן: אצלנו שומרים על קשר קבוע עם בוגרים, אפילו שנים אחרי שהם מסיימים, המון גם באים לעובדים הסוציאליים, קורה להם משהו ומקבלים אותם באהבה אצלנו, נגיד נותנים להם יעוץ ועזרה בצבא, אלה דברים שהם מאוד חשובים, כי אם אין להם עורף משפחתי ואתם רוצים שהם יצליחו ולא ילכו לשוליים של החברה ולא יהיו פושעים ועוד בעיות למדינה, אז לדעתי זה מינימלי.
<ניקול רויטמן: עוד משהו אחד.
<ניקול רויטמן: לדעתי מאוד חשוב, משהו שאצלנו קצת בעייתי, גם מבחינה של מדריכים ומשמרות ודברים כאלה, יש ילדים בפנימיות שהן לא קשות מדי, וגם, הם חסרי עורף משפחתי ואצלנו, נגיד, יוצאים פעם בשבועיים בדרך כלל, ולפעמים הם לא יכולים לבוא אז לפעמים יש בעייתיות עם הישארות אצלנו, מאשרים ממש לבודדים, אז זה משהו שצריך להיות יותר פתוח ויותר לאפשר שיהיה, כי יש כאלה שמחזק אותם לצאת הביתה ויש כאלה שזה גם יכול להזיק להם.
יעקב מרגי: הצגת לנו את הצד הזה גם מן הצד של התלמידים.
יעקב מרגי: לפני שאני אתן, בהסכמתךְ, לחבר הכנסת מוטי יוגב, מי שרוצה להתבטא מעבר למשרדי הממשלה שאני אבקש מהם, פשוט להשאיר לי פה פתק עם שם ותפקיד, אני אתן לו את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: בבקשה חבר הכנסת מוטי יוגב.
מרדכי יוגב: אני מתנצל, בדרך כלל אוהב לשמוע יותר.
מרדכי יוגב: ברשות היושב ראש, חברת הכנסת איילת ורבין, שנתנה לי את זכות הדיבור, צפרא ואחרים.
מרדכי יוגב: אני אהיה קצר.
מרדכי יוגב: הנושא קרוב ללבי מפני שאני מכיר את עצמי, יואב מכפר "אהבה" דילג פה אבל אני מניח שעבד עם אבי ז"ל, שהיה מנהל שרות המבחן לנוער בחיפה, שנים ארוכות מקום המדינה, שלושים שנה.
מרדכי יוגב: לאחר מכן גם עסקנו – והיום, הישוב שאני גר בו, זה הישוב דולב, משום שיש בו אולפנה שכזו ואנחנו מלווים את הבנות כבר חמש עשרה שנה.
מרדכי יוגב: גם זכיתי בחמישי האחרון, מתוך אותו רצון, הייתי בפנימייה ובמשפחתון של "סעד", שעושה גם הוא - - - מזון בסיפור.
מרדכי יוגב: את הקשים הם שולחים אלינו, לדולב, את המקרים הקשים.
מרדכי יוגב: אני חושב, היושב ראש, העובדות הסוציאליות – ואני מתחיל בעובדות כי רובם הן כאלה, אני זוכר את אבי שעבד בחסן שוקרי, אז 90% היו נשים גם אז ורק שניים גברים.
מרדכי יוגב: אחד, לוי קראו לו והשני מנצרת.
מרדכי יוגב: פרח מזכרוני כרגע שמו.
מרדכי יוגב: והן כולן, רבות מהן לוקחות את הסיפורים גם לתוך הבית ולשינה, כי הסיפורים לא קלים ואני חושב שאנחנו צריכים לחבור יחד, אולי בוועדה משותפת עם ועדת העבודה והרווחה, כדי לדון בזה.
מרדכי יוגב: אני רוצה להיות כרגע ממוקד לנושא הועדה הזו, שהוא הבוגרים והבוגרות.
מרדכי יוגב: אולפנת דולב הקימה בית בוגרות ראשון ובית בוגרות שני, בשיתוף, ובמודיעין בית בוגרות שלישי, ובאמת הדבר הזה, שלא עוזבים את הבת או את הבן וממשיכים, עד שיש לו אפשרות או מקצוע או יכולת לעמוד עצמאי בחיים, זה דבר גדול.
מרדכי יוגב: איך מחוקקים את זה או איך מביאים לזה שזה יהיה מתוקנן וייתן את המענה, כי בן שמונה עשרה נופל ואין לו באמת את הגב, וציינתְ פה את החברים ואת החברות, אז זה דבר אחד.
מרדכי יוגב: הדבר השני, נצטרף בוודאי לחקיקה של התקן של העובדים והעובדות והדבר השלישי, שעלה גם בוועדות קודמות הוא השאלה, איך מגיעים למצב שבו עובדים סוציאליים הם לא עובדי קבלן, לא ברשויות ולא בשום מקום, אלא עובדים בהעסקה ישירה על כל המשתמע, עם תנאי השכר הפנסיוניים והקרנות השונות, זה דבר שיכול להיות שגם פה היינו צריכים לייצר - - - ואם לא אז חקיקה.
מרדכי יוגב: אני אסיים בזה שיכול להיות שצריך לנסות לעשות את זה, לתקוף את הנושא של הבוגרים בוועדה משותפת ובאמת בהערכה גדולה.
מרדכי יוגב: קודם חברתי, חברת הכנסת אורלי לוי, שאלה איך עושים את זה, אז אין ספק שהעובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות עושים עבודת קודש הרבה מעבר לעבודה, כשליחות של חיים וכתחושה שזה מה שהם מצווים לעשות בחיים, להציל נפשות ולעזור לאנשים שונים, 'ישר כח' גדול.
יעקב מרגי: הפסדת את דברי הפתיחה שאמרנו בשבח ובצורך לחזק את המעמד של העובד הסוציאלי, הן בסביבת עבודה, הן בתנאים והן בשכר הולם, שיבטא את המעמד ואת המאמץ של העובד.
מרדכי יוגב: ממש מתנצל, אנחנו בתוך יום שבו צריך להיות עכשיו גם בהצבעה אבל לבי ממש פה ולא שם.
יעקב מרגי: איילת, האם את רוצה לשמוע את צפרא או - - -
<צפרא דוויק: אני אשמח לשמוע את איילת גם.
יעקב מרגי: אז איילת, בבקשה.
איילת נחמיאס ורבין: אני ישבתי פה והקשבתי כי זה יום מאוד מרגש.
איילת נחמיאס ורבין: צפרא, רוני רקח, ירון בראון לצערי יצא וכל האנשים שעושים פה מלאכה מקודשת, ואני חושבת שהבעיה היא לא רק המלאכה המקודשת אלא העובדה שבסוף, כשאנחנו בודקים איפה מושקעים המשאבים לטיפול בילדים שלנו ולצערי, זה לא נוגע רק לאותם נערים ונערות חסרי עורף משפחתי, אלא החל מגיל שלושה חודשים, שלש שנים, איפה שאנחנו נוגעים בסייעות, ויעקב, אתה ואני כל הזמן מדברים על שכר הסייעות, איפה שנמצא הציבור היותר חלש, גם כשמדובר בקשישים, ואתם מטפלים בהרבה מאוד קשישים בודדים ותסלחו לי על השימוש במילה האיומה, אני מתנצלת – ועזובים, כי המדינה במידה רבה פשוט עזבה אותם ונטשה אותם.
איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להגיד לכם ששם אנחנו מוצאים את השכר, הכינוי "השכר הכי פחות מתגמל" יעקב, הוא פשוט חסר- אחריות, כי זה השכר המביש, המשפיל, שבפירוש לא מצביע על המשימה המורכבת והמטורפת – צריך לומר הרבה פעמים, שלוקחים על עצמם העובדים הסוציאליים.
איילת נחמיאס ורבין: ואני זוכרת שכשמאיר הביא את החוק על כמות התיקים שעובד סוציאלי יהיה לו מותר לטפל בהם, אני זוכרת שלחצתי על ה'בעד' חמש פעמים בתקווה שזה כבר יעביר אותנו - - -
יעקב מרגי: זה הצליח, בניגוד לעמדת הקואליציה.
איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, כי, אתה יודע משהו, אני מוצאת גם בחקיקה שאני הגשתי ואני, אתה יודע, אתה מכיר אותי, מגישה חקיקה בזהירות, ביראת קודש ממש, אני רואה - - - יודעת שמשהו הוא נכון הוא נכון הוא נכון, זה הכול.
איילת נחמיאס ורבין: והדברים שאת דיברת עליהם, ניקול, נאמרים מהלב ומגיעים ללב ואנחנו שוכחים שמי שהוא חסר עורף משפחתי, הוא לא מקבל פתאום עורף משפחתי כשהוא יוצא מהפנימייה, הוא לא פתאום מקבל את הכלים ואת המשאבים ואת רשת הביטחון - - -
יעקב מרגי: המציאות לא מותאמת לקריטריונים.
איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, זה בדיוק, לשם אני מכוונת יעקב, אתה כבר קורא אותי, כי זו בעיה ברצף הטיפולי, כי בסופו של דבר אנחנו מוכרחים לראות איך אנחנו ממשיכים את התהליך הזה, של העצמה, של לתת להם כלים ואתה יודע, בבחירות, ביקרתי באיזושהי פנימייה, מאוד מורכבת, באיזור הצפון והגענו לשם, חברי כנסת בהווה ההוא ולעתיד, ואני לא אשכח בחיים את הבחורה, את הילדה בת השש עשרה שניגשה אלי ואמרה לי: לי אמרו – אני לא אומר את שמה, נקרא לה א', כי מה שנקרא "פרטיה שמורים במערכת" - - -
יעקב מרגי: קחי אות אחרת.
איילת נחמיאס ורבין: "פרטיה שמורים במערכת" כי אני עוקבת אחריה, היא אמרה לי: אני רוצה להיות רופאה.
איילת נחמיאס ורבין: אה! כן, קחי אות אחרת.
יעקב מרגי: זה נצרב בתודעה.
איילת נחמיאס ורבין: ברור, ברור, נכון, היא אמרה לי: אני רוצה להיות רופאה.
איילת נחמיאס ורבין: ילדה שעלתה מרוסיה.