GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: יש את התמורה למורים, ומקרים הכי טובים ראיתי איזה תלמיד אחד או תלמידה שיושבים עם אחד, כשבית הספר מונה מאות של תלמידים.
יעקב מרגי: תקשיבו, החשש, והנה אני אומר לכם, אני לא מכיר את פרדס חנה, לא מכיר את הסיפור של מפתנים, פעם ראשונה אני נדרש לזה ואני אומר לכם, אני כולי בא מקטן, ויכול להיות, אתה יודע מה, יכול להיות שההורים לפעמים רוצים משהו והוא לא הכי טוב להם, אבל אני לא רוצה לצאת מהדיון הזה כשאני לא משוכנע, כשאני לא משוכנע שאני לא מפספס אפילו ילד אחד.
יעקב מרגי: אפילו ילד אחד.
יעקב מרגי: כל שכן שמדובר פה בעשרות של ילדים שבאים ואומרים סליחה, זו המסגרת.
יעקב מרגי: יש פה אנשי מקצוע.
יעקב מרגי: יש לי פה אנשי מקצוע משירותי הרווחה, משרד הרווחה שאומר שעבור הילדים האלה זו המעטפת האידיאלית כרגע בשבילם.
יעל כהן-פארן: לא, אבל איך קיבלתם את ההחלטה הזאת בלי להתייעץ עם הרווחה.
<אילנה זגול: אבל אני עוד לא סיימתי.
<אילנה זגול: מיד אני אומר לך.
<אילנה זגול: אני נפגשתי עם מרבית הילדים כבר ועם ההורים שלהם.
<אילנה זגול: אני אומרת לכם כאן בוודאות מוחלטת, נכון שצריך מסגרת לילדי קצה, אבל 50% מהילדים שנמצאים שם, אם הם יהיו בחברה נורמטיבית - - -
יעקב מרגי: מה עם ילדי הקצה.
<אילנה זגול: ילדי הקצה, אנחנו גם מטפלים בהם אישית בכל אחד.
<אילנה זגול: ויש ילדים, בעיקר תלמידי י"א – י"ב, אני אתן כדוגמא, יש לי רשימה כמובן מסודרת, שרוצים להשלים את עיצוב השיער, או מה שנקרא ספרות, אנחנו כבר בקשר עם נעמ"ת בחדרה.
<קריאה: זורקים - - -
יעקב מרגי: סליחה, גברתי, אני מבין אותך, אבל אל תתפרצי.
<אילנה זגול: אנחנו מטפלים בכל ילד.
<אילנה זגול: יש לנו מסגרת באור עקיבא, שוב, זה באמת לילדי קצה.
<אילנה זגול: אנחנו לא נזניח אף אחד.
<אילנה זגול: יש לנו - - -
יעקב מרגי: ריבונו של עולם, סליחה, אני פונה לרשות ולמשרד החינוך, אני אומר לכם תקשיבו, ישנה מסגרת, יש שם מסגרת תומכת, מסגרת שמצליחה.
יעקב מרגי: אני אומר, אתם לא יכולים לקבל החלטה כזו – בואו ניקח את מה שאפשר, את השאר נפזר לפי הצרכים?
יעקב מרגי: זה לא מסגרת תומכת.
יעקב מרגי: את מוצאת פתרונות קלים – לשלוח לאור עקיבא, לחדרה - - -
<אילנה זגול: זה הבודדים.
יעקב מרגי: הבודד והבודד עושה את הכלל.
יעקב מרגי: תקשיבו, אני אתן לך לסיים.
יעקב מרגי: אני הולך לסכם את הדברים בצורה ברורה, חד משמעית.
יעקב מרגי: אז תסיימי, אני לא רוצה להפסיק אותך באמצע.
מירב בן ארי: אני רק רוצה לשאול שאלה.
מירב בן ארי: בשבילך, שתעני.
מירב בן ארי: אני רואה שאת מנסה, אנחנו לא יוצאים פה חוצץ, חלילה.
מירב בן ארי: אני רק רוצה להבין, את אומרת דברים שהם דברי טעם.
מירב בן ארי: אני רק שואלת אותך – איך יכול להיות שיש כזאת דיכוטומיה בין התסכול שמוצג פה, לבין הדברים שאת אומרת.
<אילנה זגול: אני רוצה לומר לך – אין דיכוטומיה, כי כמו בכל שינוי, יש לו מתנגדים ויש לו תומכים.
<אילנה זגול: יש הרבה תומכים במהלך וגם מקרב ההורים יש לי מכתבים - - -
<אילנה זגול: באותה כמות שיש לחברת הכנסת.
<אילנה זגול: אבל אני לא מצליחה לומר משפט.
<אילנה זגול: יש מכתבים, יש לי מכתבים - - -
<אילנה זגול: לא, כי היא שאלה.
יעקב מרגי: השלמת את זה שבע פעמים.
<אילנה זגול: אני רוצה שוב לומר, אתם יודעים את זה בוודאי, אני לא מחדשת כלום.
<אילנה זגול: אנחנו מהמדינות הגבוהות בעולם שמסלילות במסגרות שלהם.
<אילנה זגול: אין לי ספק שחייבות להיות מסגרות כאלה לילדי קצה, אבל לא בכמות.
<אילנה זגול: מקודם נדמה לי שאת הזכרת.
<אילנה זגול: לא בכמות שיש כאן בכלל במערכת החינוך.
<אילנה זגול: אותם ילדים שאני אתן להם הזדמנות בחקלאי לסיים 12 שנות לימוד ולהגיע לבחינות הבגרות, הצלתי אותם.
יעקב מרגי: הרגי המסגרת הזאת הוקמה בגלל שהם לא הצליחו בחקלאי.
<אילנה זגול: לא.
<אילנה זגול: ממש לא.
יעקב מרגי: למה לא? סליחה.
<אילנה זגול: אני אומרת שוב, הילדים האלה - - -
יעקב מרגי: לא, אני אעצור את הדיון בלי סיכום.
יעקב מרגי: רבותי, אני יכול לנעול את הדיון.
יעקב מרגי: הייתי צריך לנעול אותו בשתיים.
יעקב מרגי: אני יכול לנעול.
יעקב מרגי: אם תתפרצו, אני לא אמצה, אני נועל את הדיון בלי סיכום.
<אילנה זגול: אני חוזרת שוב, הילדים האלה לא עברו, הם לא הילדים שעברו את כל המסגרות והגיעו למקסימום.
יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה, את אשת חינוך, נכון - - -
<אילנה זגול: יש שם ילדים - - -
יעקב מרגי: רגע, רגע, גברתי, אני לא יכול לתת לך לתת את ההרצאה המלומדת שלך ויש לך אותה ואין לי ספק.
יעקב מרגי: לכן אני חייב לשאול את השאלות הנקודתיות ואת תצטרכי לתמצת את הנקודות.
יעקב מרגי: יש לך ניסיון בחינוך, זה התפקיד שלך.
יעקב מרגי: את מבינה שבשינוי הזה, אלא אם כן תגידי אני בטוחה שבשינוי הזה לא תיפגע שערה אחת של ילדה או ילדה.
יעקב מרגי: בשינוי הזה אנחנו עלולים למצוא את עצמנו - לא יודע לומר לך את הכמות המספרית כי אני לא עשיתי אבחון לילדים, לא מכיר את הילדים – למצוא את עצמנו שאולי סידרנו עשרה פה והצליחו וסידרנו עוד חמישה פה והצליחו, והשאר אני אאבד אותם.
<אילנה זגול: אני אענה לזה ובזה אני אסיים.
<אילנה זגול: אנחנו ברשות מחויבים.
<אילנה זגול: לוקחים את זה כאתגר חברתי חינוכי, לצמצם את הפערים בין החלשים לחזקים.
<אילנה זגול: כשם שקיבלנו פרס חינוך ובין השאר אחד הנימוקים היה על מחויבות ואחריות בהובלת תהליכים, יש לנו כאן
<אילנה זגול: אחריות ומחויבות רבה לגבי כל ילד וילד.
<אילנה זגול: אני אישית כמנהל אגף החינוך, אעקוב אחרי ילד וילד שלא ינשור, שימצה את היכולות שלו, שיקבל את המעטפת שלו.
<אילנה זגול: זאת המחויבות שלנו, וכשאנחנו מחויבים – אין סיכוי שהמהלך הזה - - - ההצלחה - - -
יעקב מרגי: התחייבתם.
יעקב מרגי: אני לוקח את הדברים באמונה.
יעקב מרגי: התחייבת בשם 30 ילד.
יעקב מרגי: את לא יכולה להתחייב לי על ה-60 הנותרים.
<אילנה זגול: אני אעקוב אחרי כלל התלמידים.
<אילנה זגול: אני אענה לך גם על זה.
<אילנה זגול: תראה, יש לנו באמת מחויבות גם לתלמידים החיצוניים, אבל זה לא יכול לעמוד - - -
יעקב מרגי: זו לא אותה מחויבות.
<אילנה זגול: אבל זה לא יכול לעמוד בראש מערך השיקולים שלנו, כשיש שיקולים אחרים - - -
יעקב מרגי: יפה ולכן אני מבין אותך.
יעקב מרגי: הכרח שלא יגונה, לכן עומדת לי הזכות, מאחר שאמרה מירב שלימדה אותי היום, למדתי ממנה הרבה דברים, למדתי עוד משהו: הוא ראש עירייה, הוא לא ראש עיר.
יעקב מרגי: במילים אחרות היא רצתה לומר, מה שאנחנו היינו אומרים בשכונה, הוא לא השריף של השכונה והוא חלק בדיוק - - -
<קריאה: הוא מתנהג ככה, זה בסדר.
יעקב מרגי: לא, לא, הוא חלק מהגלובאלי.
יעקב מרגי: זה כמו שאני אומר לרון חולדאי, זה שאתה רשות חזקה ויציבה, זה לא בגלל שאתה הכי מוכשר.
יעקב מרגי: אתה מוכשר, אתה גבוה, נאה, היית טייס וזה, אבל גם המדינה השקיעה בך שם, הביאה לך את הקריה והביאה לך בתי חולים ומוזיאונים והכל, וזה עוזר לך להיות רשות יציבה.
יעקב מרגי: ונתנה לך גם את יפו והחזירה לך את תל אביב והמשאב הוא לא משאב שלך לבד.
יעקב מרגי: ככה, זו ההסתכלות שלי כנבחר ציבור.
יעקב מרגי: המשאב בפרדס חנה הוא לא משאב של חיים געש לבד ומליאת המועצה ככל שתהיה פה אחד.
יעקב מרגי: ולכן אני אומר, יש לי פה, כיושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של כנסת ישראל, אחריות כללית לכל ילדי המוסד אותי.
יעקב מרגי: לא מעניין אותי אם הם תושבי פרדס חנה-כרכור.
יעקב מרגי: עומדת הזכות לראש הרשות לקבל החלטות לעשות שינוי, עומדת לו הזכות.
יעקב מרגי: ואתם יודעים מה, אם לא זיהיתי, בואו נאמר שלא זיהיתי מניעים אחרים כרגע.
יעקב מרגי: שמעתי את אלה מחד, זו מילה מול מילה, אני לא חוקר כאן.
יעקב מרגי: אני לא בשלב הזה שאני יכול להגיד לכם זיהיתי מניעים, בסדר?
יעקב מרגי: אני לא אוכל להרשות את זה.
יעקב מרגי: אני לא אסכן פה.
יעקב מרגי: אני אומר אמירה חד משמעית – אני אדרוש גם משרד החינוך להיות מעורב אישית ומהמנכ"לית להיות מעורבת, לקבל הסברים איך הם מאפשרים להניח את דעתי שאכן יינתן המענה המיטבי, המיטבי, במקסימום לאותם ילדים.
יעקב מרגי: כי אמרתי, רבותי, על ה-110 תלמידים האלה יש עוד אלפים שלא זכו לטיפול הזה.
יעקב מרגי: אז לפחות עליהם אני חייב לשמור.
יעקב מרגי: אני חייב לשמור ואנחנו נאמר את זה.
יעקב מרגי: אני אסכם בצורה כזו, יסלחו לי כל אלה שיש להם עוד הרבה מה לומר.
יעקב מרגי: אני חושב שהיה סך הכל דיון שהרבה דובר ואפשרתי גם לשחרר לכולם.
יעקב מרגי: בדרך כלל לא כל מי שמוזמן חייב לדבר בוועדה.
יעקב מרגי: אני יכול רק להצר.
יעקב מרגי: אם חיים געש היה מגיע לדיון, אני מצר על כך - אני מבין שהוא לא יכול היה – היינו שומרים דברים יותר, איך אומרים, להסתכל לו בלבן שבעיניים, לשמוע את הנחרצות.
יעקב מרגי: זה לא דומה, למרות שהוא יעיל ועשה גזבר ומזכיר.
יעקב מרגי: אני לא ציני.
יעקב מרגי: אני אמרתי משהו בציניות?
יעקב מרגי: הרשות המקומית גם שלחה לכאן את מנהלת המחלקה.
יעקב מרגי: מבחינת הרשות המקומית היא גילתה אחריות, באה לדיון באומץ.
יעקב מרגי: משרד החינוך, אני באמת לא מבין את החינוך ההתיישבותי, וזה חלק מהסיכום – החינוך ההתיישבותי.
יעקב מרגי: גם ככה הוא הולך מצטמק ורע לו על הנדיבות שלו לשחרר.
יעקב מרגי: שמעתי - - -
<אילנה זגול: אני יכולה - - -
יעקב מרגי: לא, לא, את לא יכולה לדבר בשמם.
יעקב מרגי: אם הם ירצו לדבר, שיבואו - - -
<אילנה זגול: לא, אבל בתור נציג של המועצה, לא שלהם.
יעקב מרגי: סליחה, שמעתי את ההסבר.
יעקב מרגי: אני חושב שההסבר מניח את דעתי בפרמטרים, אבל החינוך ההתיישבותי היה צריך להופיע לדיון הזה.
יעקב מרגי: אני חושב שצמרת משרד החינוך, כשיש דיון כזה על סכנה לעתידו של בית הספר, ברמה של מנהלת מחוז צריכה להגיע.
יעקב מרגי: היא שלחה, יפה.
יעקב מרגי: גם צמרת משרד החינוך הייתה צריכה להגיע לכאן ואני חושב שזה חבל שלא כך, כי היינו יכולים להיות יותר ממוקדים בסיכום.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם, הסיכום יהיה כזה: הוועדה כמובן שמעה את כל חרדת ההורים, את חרדת תושבי העיר ואנשי משרד הרווחה, חשוב, בעלי המקצוע, אנשי המשרד.
יעקב מרגי: בדרך כלל אני כותב תוך כדי, אבל הייתי חייב להיות מרוכז בדיון, לא הספקתי.
יעקב מרגי: אני אומר את זה ומנהלת הוועדה תנסח את הסיכום ברוח הדברים האלה.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה את נציגי משרד הרווחה והשירותים החברתיים ואת אנשי הרשות, את המתנדבים מאגודת הידידים, הורים מודאגים, אזרחים מודאגים תושבי פרדס חנה-כרכור, על הסכנה ועל עתידו של בית הספר ברנקו וייס, נכון?
<קריאה: סדנאות.
<קריאה: מפתן.
יעקב מרגי: סדנאות, חקלאי, מפתן, ברנקו וייס.
יעקב מרגי: החיים כל כך קשים ומסבכים אותם עוד יותר.
יעקב מרגי: ושמענו את החששות ושמענו גם כיוונים שיש חשש שיש מניעים לא הכי מקצועיים בקטע הזה.
יעקב מרגי: שמענו שהעירייה קיבלה את ההחלטה בהליך מנהלי לכאורה תקין.
יעקב מרגי: אבל אני הייתי שמח לשמוע גם חוות דעת מקצועיות מעבר.
יעקב מרגי: בוודאי שמנהלת מחלקת החינוך היא אשת מקצוע בתחום החינוך, אבל אין ספק שהעבודה שהייתה צריכה להיעשות כאן היא עבודת מטה, לבחון, לראות.
יעקב מרגי: לפחות כשבאים לדיון לבוא עם נייר עמדה שנוסח אחרי עבודת מטה, שבאה ואומרת מיפינו את הצרכים, מיפינו את היכולות, יש לנו יכולות לטפל וכו', אבל לא קיבלתי את זה.
יעקב מרגי: יש הבטחה.
יעקב מרגי: יש הבטחה של מנהלת מחלקת החינוך שהם מחויבים לכל ילד וילד, לנסות לשבץ אותם במסגרת מתאימה.
יעקב מרגי: אין ספק שבמסגרות שאתם מציעים אין את אותן אפשרויות שיש היום בסדנאות, שחלק מההורים יודעים שהילדים שלהם לא יכולים ללכת לעיצוב, לא לאדריכלות נוף ולא לדברים כאלה ואחרים; ובטח ובטח לא מסתפקים בתג"ת – תעודת גמר תיכונית.
יעקב מרגי: אז הוא יקבל ציון טוב בתלמידאות, אבל עם זה הוא לא יכול לצאת החוצה עם כלום.
יעקב מרגי: לפחות, ואני מעריך, אני אומר לכם, אני מעריך הורים שעדיין משלימים, כי לפעמים הורים מדחיקים וגורמים עוול לילדים שלהם ושמים אותם במסגרות כאלה, העיקר שלא לתייג אותם והם משלימים עם זה ודוחפים ונאבקים כדי שהילד שלהם ייצא עם מקצוע נגרות ומסגרות, מועיל לחברה, מועיל לחיים, מועיל לעצמו והוא יועיל למשפחתו בעתיד.
יעקב מרגי: ולכן אני קורא למשרד החינוך לעשות הכל לא לסגור את המסגרת הזו, ואם הולכים לסגירת המסגרת, הוועדה מבקשת תקבל לידיה מסמך מפורט על כל תלמיד ותלמיד והחלופות שמוצעות לו בטרם ייסגר המוסד.
מירב בן ארי: שלום לכולם, צהריים טובים, היום ה-21.6.2016, ט"ו בסיוון תשע"ו, אנחנו פותחים את הישיבה השנייה של ועדת המשנה של ועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת המשנה לחינוך הבלתי פורמלי.
מירב בן ארי: לפני שנתחיל אני אגיד כמה דברים.
מירב בן ארי: חשוב לי לומר, כשהייתה פה הוועדה הראשונה האולם היה באמת מפוצץ, השר, המנכ"לית, זה בשביל הסטייטמנט, כי זו פעם ראשונה.
מירב בן ארי: מי שמכיר אותי יודע שמבחינתי כמה שפחות ככה אפשר לעבוד ולקדם דברים.
מירב בן ארי: הוועדה הזאת, כל פעם שנסיים, אני אעשה לי את המסקנות שלי, יהיה גם מה שייצא פורמלית, אבל יהיו המסקנות שלי ולאחר שתיים-שלוש ועדות, זה מה שסיכמתי עם השר, אני אבוא ואגיד לו מה נראה לי, מה המלצנו.
מירב בן ארי: כמובן שיש לו את אנשי המקצוע, אבל מה אנחנו מבחינת הוועדה.
מירב בן ארי: לכן לא להיבהל שהכיסאות ריקים, מצדי, בעיקר באגף הזה כמה שפחות ברברת, יותר לבוא ולנגוע בדברים.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד עוד משהו לפרוטוקול, המטרה של הנושאים זה להעלות אותם.
מירב בן ארי: יכול להיות שיש נושאים שנגיד הכול בסדר, הכול מצוין, לא צריך להתערב, נמשיך הלאה, אבל כל ועדה תעסוק בנושא, איפה שיהיה פער עצום אנחנו נלך לישיבות משנה קטנות יותר, אצלי במשרד, עם הגורמים הרלוונטיים, כדי להביא לפתרון.
מירב בן ארי: כך שאם יש כאן משהו שעולה, זה לא נגמר כאן, אלא אנחנו ננסה באמת לפתור אותו.
מירב בן ארי: הנושא שאנחנו מתחילים איתו זה הנושא של המכינות הקדם צבאיות.
מירב בן ארי: יצא לי להכיר קצת את הנושא גם בתפקידי הקודם וגם עכשיו, אני ביקשתי מדני רוזנר שיציג את הנושא.
מירב בן ארי: אני חושבת שזה נושא חשוב מאוד, אני חושבת שהנושא הזה נוגע בכל הנושאים הרלוונטיים למשרד החינוך, משוויון לחברתיות, לערכיות, לציונות, הכול ביחד נמצא בנושא של המכינות ולכן היה לי חשוב להתחיל בו.
מירב בן ארי: וגם שיהיה ברור, זה שיש פה נושאים שבאים בסדר אחר זה לא מעיד על חשיבותם, זה פשוט עניין של נושאים שאנחנו לוקחים, זאת אומרת מבחינתי כל הנושאים שהוועדה תעסוק הם נושאים חשובים באותה מידה.
מירב בן ארי: אז אני רוצה שדני יתחיל, יציג לנו את הנושא של המכינות, לאחר מכן כמובן נשמע את משרד הביטחון, שאני מודה לו על הנוכחות שלו פה, וגם שאר המשרדים וכמובן הנציגים שהגיעו.
מירב בן ארי: בבקשה, דני.
<דני רוזנר: תודה רבה.
<דני רוזנר: מתנצל על האיחור.
<דני רוזנר: דני רוזנר, מנהל מינהל חברה ונוער במשרד החינוך, נמצאת איתי גם טליה נאמן, מנהלת אגף תכנים ותכניות במינהל וחסרה אירית ברוק, הממונה על המכינות הקדם צבאיות, על תנועות הנוער ועל מסלולי ההגשמה, אבל גם היא מרכיב חשוב.
מירב בן ארי: תן לנו באופן כללי סקירה על המכינות.
<דני רוזנר: עוד שנייה לפני הסקירה אני אגיד שכל נושא המכינות ותחומים נוספים, כמו שנות השירות, תכניות ההכנה לצבא וכו', כל הדבר הזה מתנהל במשותף, במדיניות משותפת ומתואמת בין משרד הביטחון למשרד החינוך, האגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון, ובכל תחום אנחנו מקיימים שולחן עבודה משותף, מדיניות משותפת וכו'.
<דני רוזנר: החוק או התקנות מגדירות מה בסמכות של מי, אבל חשוב קודם כל לומר את זה.
<דני רוזנר: ואני אגיד משהו כללי על עולם שנת הי"ג, בעצם חבר'ה בוגרי י"ב שקיבלו החלטה לתת עוד שנה לחברה הישראלית, הפלטפורמה הוותיקה ביותר זאת שנת השירות, הצטרפה אליה בערך לפני 30 שנה, הרב אלי סדן ומכינת עלי בתור החלוצים של הדבר הזה, קיבל השנה פרס ישראל, וממש בשלוש השנים האחרונות מכינות אופק, תכניות חצי שנתיות.
<דני רוזנר: כל הדבר הזה של חבר'ה בוגרי י"ב שמקבלים החלטה 'אני רוצה לעשות עוד שנה לטובת החברה הישראלית', בעיניי זו החלטה דרמטית, בטח במדינה שבה השירות הצבאי גוזר כמעט עוד שלוש שנים עיכוב פלוס הטיול שאחרי, ועדיין התלמידים מצביעים ברגליים ורוצים לצאת לתכניות מנהיגות של שנה.
<דני רוזנר: צריך להגיד שבשלוש הפלטפורמות האלה, ועכשיו אנחנו עובדים גם על פלטפורמה רביעית, של מכינות אזרחיות לאוכלוסיות שאינן משרתות, כרגע אנחנו עובדים על פלטפורמה לאוכלוסייה הערבית ובהסתכלות עתידית צריך לחשוב האם יש עוד אוכלוסיות שיכולות להיכנס, שוב, ילד בוגר מערכת, עוד לפני שלב המרוץ של החיים, אומר 'רגע, אני רוצה לעשות תחנת עצירה, לפתח את עצמי, לפתח מנהיגות, לתרום לחברה, לתרום למדינה, כי זה מעניין אותי'.
<דני רוזנר: אנחנו הרבה משמיצים את הנוער, צריך להגיד שהביקושים לפלטפורמות האלה, שנות שירות, מכינות קדם צבאיות, הן כמעט פי חמישה ממה שאנחנו מסוגלים לתת.
<דני רוזנר: זאת אומרת בשלב חתימות דחיות השירות אנחנו מקבלים, האגף הביטחוני במשרד הביטחון מקבל, סדר גודל בשנת השירות בערך פי ארבעה, במכינות בערך פי חמישה, חבר'ה שאומרים 'אני רוצה'.
<דני רוזנר: אחר כך יש את מסלולי המיון, יש פחת טבעי ובעיקר אין מספיק מבחינת מקום לכולם.
מירב בן ארי: אין מספיק.
מירב בן ארי: זאת אומרת שיש מצב שנער או נערה, היום גם יש נערות, נער צעיר שרוצה לעשות מכינה ורוצה לדחות את השירות, כמו בשינשינים, שגם אם הוא עבר מיון והוא הצליח הוא עדיין לא יוכל להיכנס בגלל שיש חוסר ב - - -
<דני רוזנר: נכון.
מירב בן ארי: כמה סך הכול מקומות, בערך?
<דני רוזנר: אנחנו בערך ב-3,200.
<דני רוזנר: אני אגיד עוד, כבר הוכח ששנת הי"ג היא שנת מפתח עבור השירות הצבאי, זאת אומרת עבור הצבא.
<דני רוזנר: אני חושב שבהסתכלות של ממשלה אנחנו צריכים להסתכל על ההשתלבות ארוכת הטווח שלהם ועל ה-ROI, על החזר ההשקעה של שנה כזאת, גם למשק הישראלי וגם לכל תפקידי המפתח בחברה הישראלית.
<דני רוזנר: יש לנו מספיק בוגרים לאורך השנים, גם של שנות שירות, גם של מכינות, אפשר לבחון את זה, אני בטוח שהתוצאות יהיו חיוביות.
<דני רוזנר: כל המחקרים שבדקו בוגרי שנות שירות או בוגרי מכינות הוכיחו השתלבות בחברה הישראלית.
מירב בן ארי: עשו פעם מחקר על השתלבות של בוגרי מכינות בצבא או בחברה?
<דני רוזנר: על ההיבטים של שירות צבאי, ודאי זה נבחן יותר מפעם אחת וזה מראה שזה מוכיח את עצמו.
<דני רוזנר: צריך להסתכל גם על החבר'ה שהם היום בני 35, וגם אותם אנחנו מוצאים היום בהרבה מאוד עמדות מפתח, אכפת להם מהחברה, אכפת להם ממה שקורה פה, מעורבים וכו'.
<דני רוזנר: לכן אני חושב שבהיבט של החזר על ההשקעה יש פה החזר.
<דני רוזנר: אני אגיד כמה נתונים שהוצאנו ממערכת ה- qlikview של המשרד.
<דני רוזנר: יכול להיות שלמשרד הביטחון יש נתונים או זהים או קרובים.
מירב בן ארי: אחרי זה הם גם יתייחסו.
מירב בן ארי: חביבה, תרשמי לך שגם אם יש משהו.
<דני רוזנר: אני ארוץ על כמה נתונים, הכול נתוני תשע"ו, חניכים רשומים במערכת.
<דני רוזנר: דבר ראשון, עשינו פילוח לפי חמישונים, זאת אומרת איחדנו כל שני עשירונים.
<דני רוזנר: בחמישון התחתון 51 חניכים, וזה גם הגיוני כי האשכולות הנמוכים הם רובם רשויות ערביות וחרדיות.
מירב בן ארי: כן, שזה פחות רלוונטי.
<דני רוזנר: ולכן זה גם הגיוני.
<דני רוזנר: החמישון השני מלמטה 512 חניכים, החמישון האמצעי 1,037, הגבוה 1,327 והגבוה מאוד 828.
<דני רוזנר: יש עוד 26 ללא סיווג, בסך הכול 3,781.
<דני רוזנר: זה לדעתי עוד לפני הפחת וכו', אודי יידע אחר כך להציג נתונים מדויקים יותר.
מירב בן ארי: זאת אומרת שהרוב, כי קשה לעקוב, אנחנו רגילים שהכול נמצא לנו על מצגת, אולי אחרי זה תוכל לשלוח לי את זה - - -
<דני רוזנר: שני החמישונים הבולטים זה האמצעי ואחד לפני הכי גבוה, בכל אחד למעלה מ-1,000 חניכים.
<חביבה סולומון: דני, מה הם?
<דני רוזנר: חלוקה לפי חמישונים של למ"ס.
מירב בן ארי: כאילו 5 ומעלה, ולכן הוא אמר שמראש - - -
<דני רוזנר: לא למ"ס, מדדי שטראוס.
<דני רוזנר: זה מדד טיפוח של משרד החינוך.
מירב בן ארי: מדד שטראוס הוא אחר, הוא לפי בתי ספר.
מירב בן ארי: אגב, מדד הרבה יותר נכון בעיניי.
<דני רוזנר: בנים-בנות, 937 בנות, 2,868 בנים.
<דני רוזנר: צריך לזכור, תיכף אני אגיע גם לפילוח המגזרי, אבל בערך 50% מעולם המכינות זה עולם דתי ולכן שם קהל היעד המרכזי זה הבנים ולכן ההטיה הזאת היא הטיה הגיונית.
<דני רוזנר: מבחינת אופי המכינות, 575 במכינות מעורבות, שזה אומר שהמכינה מראש פתחה את שעריה לקהלים מעורבים, דתיים וחילוניים, 1,295 במכינות כלליות ו-1,794 במכינות שמגדירות את עצמן תורניות.
<דני רוזנר: מבחינת מאיפה הגיעו התלמידים.
<דני רוזנר: אז יש לנו 30 מבתי ספר שהם מוגדרים חרדים, בפיקוח חרדי, זאת אומרת שייכים למחוז החרדי, 1,600 מבתי ספר ממלכתיים ו-2,151 מבתי ספר ממלכתיים דתיים.
<דני רוזנר: הדבר המרכזי שזה אומר, שיש חבר'ה בוגרי המערכת הממלכתית דתית שהולכים למכינות או כלליות או מעורבות, כי זה לא אותו מספר של התורניות.
מירב בן ארי: ולא אוטומטית עוברים למכינה תורנית.
<דני רוזנר: מבחינת הפילוח המחוזי, מאיזה מחוזות הם מגיעים, אז 334 ממחוז חיפה, 408 מהדרום, 416 ממחוז תל אביב, 443 ממחוז צפון, 1,043 ממחוז מרכז והמנצחת הגדולה מחוז ירושלים, 1,155, שוב, גם עם ההקשר של המכינות התורניות זה הגיוני.
<דני רוזנר: זה מבחינת נתוני הרקע.
<דני רוזנר: בהיבט תקצובי משרד החינוך ומשרד הביטחון נושאים בנטל 50-50.
מירב בן ארי: ב-25,200 לחניך?
<דני רוזנר: העלות למשתתף מתחלקת בין משרד הביטחון למשרד החינוך.
מירב בן ארי: גם אופק חצי חצי, משרד הביטחון עם משרד החינוך?
<דני רוזנר: לא, אופק זה משרד החינוך בלבד.
<יוסי מלכה: זה לא כולל אופק, אני מבין.
מירב בן ארי: לא כולל.
<דני רוזנר: לא כולל, דיברתי רק על מכינות קדם צבאיות.
מירב בן ארי: ואני רוצה שגם תתייחס בכמה מילים לתכנית לצעירים יוצאי אתיופיה בנושא של המכינות.
<דני רוזנר: במסגרת החלטות הממשלה של הדרך החדשה אחד מהמפתחות שסימנו כמפתח לשינוי זה שנת הי"ג, גם שנות שירות, גם מכינות קדם צבאיות וגם תכניות אופק והחל משנה הבאה אנחנו - - -
מירב בן ארי: מתשע"ז?
<דני רוזנר: מתשע"ז, אנחנו נאפשר לגופים להגיש את החניכים הישראלים יוצאי אתיופיה.
<דני רוזנר: אנחנו הבנו שאחד החסמים, ובעולם המכינות הקדם צבאיות הוא עוד יותר גבוה, בשל תשלומי ההורים, בעצם כמה שהמדינה משתתפת בסכום מאוד מאוד גבוה פר משתתף, עדיין יש חוסר תקציבי והמכינות צריכות לגייס את זה וההורים הרבה פעמים נושאים בנטל.
מירב בן ארי: שזה גם חשוב שתציין לפרוטוקול, הקטע של העלויות, רגע לפני שאנחנו חוזרים ליוצאי אתיופיה.
<דני רוזנר: חוק המכינות מגדיר עד כמה מותר לגבות מהמשתתפים, זה בעצם עד 50% מהעלות שהמדינה נותנת, שזה בערך 13,000 שקלים.
<דני רוזנר: רוב המכינות גובות פחות, הן לא מממשות את מלוא הסכום, אבל פחות או יותר סביב 10,000 שקל למשתתף לשנה ברוב המכינות.
<דני רוזנר: יש מכינות שהרימו דגל של קהלי יעד, אם זה אוכלוסיות בסיכון, אם זה ישראלים יוצאי אתיופיה, אם זה נוער בפריפריה והן מוצאות פתרונות, הן מגייסות תרומות, הן עושות דיפרנציאלי, הן עושות כל מיני דברים, אבל באופן כללי ברוב המכינות זה סביב ה-10,000 שקלים.
<דני רוזנר: לא נתון מדויק, כל מכינה ומכינה והמנדט שלה להחליט כמה היא גובה מההורים.
<דני רוזנר: כיוון שהבנו שזה אחד מחסמי הכניסה, ההיבט הכלכלי קודם כל - - -
מירב בן ארי: זאת אומרת שכל מכינה יכולה להחליט כמה כסף היא גובה מההורים, אבל יש לה מקסימום רף.
<דני רוזנר: נכון, בדיוק.
<דני רוזנר: בשל הדבר הזה החל משנה הבאה אנחנו נחלק מלגות שנועדו לתמוך בדיוק בדבר הזה.
<דני רוזנר: עשינו דיפרנציאליות בין תכניות אופק ושנות שירות, שזה בתקנה, שם אנחנו נרצה לוודא שמלוא הסכום מגיע לילד, אותו חניך יוצא אתיופיה שהשתלב, שזה מגיע אליו, במכינות אנחנו הגדרנו מינימום שצריך להגיע לילד, והיתר, בגלל שאנחנו מבינים את הסיפור הכלכלי של תשלומי ההורים, המכינה תוכל להחליט איזה גובה מלגה היא תעניק לילד בשל הצרכים שלו ומה היא לוקחת לעצמה בשל הצרכים שלה.
<דנה זקס: מותר לשאול שאלת הבהרה?
מירב בן ארי: שנייה, אני רוצה להבין עוד משהו.
מירב בן ארי: מה בעצם יגרום לאותו מנהל מכינה, מה המוטיבציה, הקטליזאטור אפילו שיגרום לאותו מנהל מכינה לקחת את אותם חבר'ה יוצאי אתיופיה?
מירב בן ארי: אנחנו סומכים עליהם - - -
<דני רוזנר: אני מאמין ויודע שקודם כל המוטיבציה הלאומית, זה יעד לאומי ושנת הי"ג היא נקודת מפתח.
<דני רוזנר: אנחנו עשינו השבוע כנס של הדרך החדשה והתייצבו לא מעט ראשי מכינות.
<דני רוזנר: אני לא אגיד שכולם, צריך לעשות שם עוד דחיפה וצריך לעבוד על ההיבט התודעתי מאוד, אבל עדיין, נגיד ככה, אם עד עכשיו שמענו לא מעט את ההיבט הכלכלי, את החסם הזה עכשיו הסרנו.
<דני רוזנר: מפה כל היתר זה יהיה רק תירוצים.
<קריאה: זה צעירים יוצאי אתיופיה.
מירב בן ארי: סליחה, אין לכם קריאות ביניים, זה שמור לאגף הזה, כל אחד ידבר בזמן שלו.
מירב בן ארי: אני יודעת שיש כאן הרבה תסכולים, שלא תחשבו, אבל אי אפשר פה שלא להגיד גם מילה טובה על זה שלצורך העניין משרד החינוך, מדינת ישראל, אומרת מעכשיו לראשי המכינות, זה כבר לא עניין של כסף, כי הכסף עלינו.
מירב בן ארי: ולמה אני מהנהנת לזיוה שם?
מירב בן ארי: כי אחד הדברים שכל הזמן אמרתי, כשאת מתעסקת עם יוצאי אתיופיה, זה שאנחנו לא רוצים שתהיה מכינה ליוצאי אתיופיה, אנחנו רוצים שבתוך מכינה קיימת מהטופ של הליגה וגם אפילו הבינוניות, לא משנה, שתהיה להם הזדמנות להיות עם כולם ולא יהיה מה שנקרא משהו - - - זה השיח שלנו, שאנחנו באות.
<דנה זקס: אני מהסוכנות היהודית, מכינות אופק.
מירב בן ארי: אני רואה שנורא חשוב לך לשאול.
<דנה זקס: אני לא מבינה, במכינת אופק משרד החינוך משתתף בין 25% ל-50% מעלות חניך, זאת אומרת במכינות אופק הכסף שיגיע לחניך יוצא אתיופיה חייב להגיע ישירות לחניך.
<דנה זקס: נניח שאנחנו נשיג את ה-75% הנותרים בגיוס תרומות, בעוד שבמכינה רגילה, כשחניך מקבל כמעט 80% מעלותו, דווקא שם המכינה יכולה להשתמש בכסף הזה עבור הפער ולא מחויבת לתת אותו לחניך.
<דנה זקס: מה ההיגיון?
<דני רוזנר: קודם כל השנה הקרובה תמונת המצב בתכניות אופק השתנתה, כיוון שהסכום בתקנה הוכפל.
<דני רוזנר: אנחנו מעריכים, אנחנו לא יודעים עדיין בדיוק כמה חבר'ה ישתלבו בשנה הבאה, יש מכינות שעדיין מתנדנדות, חלק לא מצאו מבנה וכו', אנחנו מעריכים שזה יהיה סביב 17,000 שקלים למשתתף.
<דני רוזנר: למול תמונת המצב שאנחנו מקבלים מתכניות אופק השונות, על מה צפי החניכים שיהיו בשנה הבאה, 17,000 שקלים למשתתף זה כבר לא ה-25%, זה מקום אחר, זה יותר סביב ה-60% או 70%.
<דנה זקס: אני מוציאה 4,000 שקל לחודש, 17,000 זה 1,200 שקל לחודש וחניך עולה באופק מעל 4,000 שקל לחודש.
<דני רוזנר: כיוון שזכיתי לנהל גם מכינה קדם צבאית וגם תכנית אופק, אז את העלויות אני מכיר.
<דני רוזנר: אם הוא עולה 4,000 הוא עולה יקר מדי, תמצאו דרך להוזיל.
<דני רוזנר: הוא עולה יקר מדי, זה לדיון אחר.
מירב בן ארי: דני, אני רוצה לשאול עוד שאלה.
מירב בן ארי: אנחנו דיברנו על 18,000, עכשיו אתה אומר שזה 17,000 לחניך באופק.
<דני רוזנר: 17-18, רשום פה בפרוטוקול, אחר כך רודפים אחריך, משוער.
מירב בן ארי: אבל זה חצי שנה, שזה גם חשוב לציין, כי ה-25,200 זה לשנה.
מירב בן ארי: אז זה גם חצי שנה ובגבייה שלכם יש בעיה ואתם תתייחסו אליה.
<דני רוזנר: רוב תכניות אופק לא גובות, או גובות מעט מאוד.
מירב בן ארי: נכון, מה שאמרנו בין 50 ל-200 ויש גם את הגורמים של הפילנתרופיה, שזה ההתמחות שלך שם.
מירב בן ארי: אז אנחנו נתייחס לזה, אבל כן היה לי חשוב וכן ביקשתי מדני להעלות את הנושא הזה של - - - וגם הכנס של ראשי המכינות.
מירב בן ארי: הוועדה הזאת לא קמה לחודש-חודשיים, היא תהיה כאן לפחות כל עוד אנחנו בממשלה ולכן אנחנו נבדוק כמה מבין אנשי המכינות, והנה את כאן, אז תשמעי ותעבירי, קיבלו צעירים יוצאי אתיופיה.
מירב בן ארי: זה לא עכשיו התחילה התכנית, אנחנו שמחים, אנחנו שמחות גם - - -
<טלי ארנולף: אני יכולה להגיב?
מירב בן ארי: את תגיבי בזמנך, אל תדאגי, יש לי פה סדר.
<טלי ארנולף: לנקודה הזאת.
מירב בן ארי: תרשמי לך ואת תתייחסי לכול.
<טלי ארנולף: אין בעיה, רשמתי.
מירב בן ארי: כי אנחנו ניתן לך את הכבוד הראוי לך, את צריכה לדבר, את מייצגת כאן חבר'ה מאוד רציניים שגם דיברתי איתם בטלפון לפני, אני מודה, ואני מבטיחה, זה יהיה אחד הדברים פה, שאנחנו ננהל מעקב אחרי מכינות שבאמת מקבלות, וחבל שאני צריכה לעשות את זה, אבל אני מרגישה שהרבה פעמים אנחנו נותנים תכניות ובסוף לילד שם זה לא מגיע.
מירב בן ארי: לכן זו אחת המשימות של הוועדה הזאת, לוודא, לעשות איזה שהוא מעקב, פעם בחצי שנה לראות מה קורה.
מירב בן ארי: עכשיו אני רוצה את משרד הביטחון ואז חבר הכנסת יוגב.
מירב בן ארי: משרד הביטחון, כמובן העמדה שלכם, גם התייחסויות קצת.