GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רעות הרוש: אז מה שנאמר גם לי וגם לשותפי מברנקו וייס ומהחינוך ההתיישבותי במשרד החינוך, בפגישה משותפת שהייתה ברשות המקומית, שתפיסת העולם השתנתה ושמאמינים באינטגרציה ובשילוב, ושלילדים מגיע לקבל מענה בבית ספר מקיף ושהעיר לא רוצה להדיר אותם יותר מהמסגרות החינוכית הרגילות ורוצה לתת להם מענה יחד עם כולם.
יעקב מרגי: סליחה, זה מהרשות?
יעקב מרגי: אני רוצה פשוט - - -
<רעות הרוש: זה המסר ש - - -
יעקב מרגי: לא, לא, אני הבנתי.
יעקב מרגי: אני רוצה להיות מדויק ומחודד.
יעקב מרגי: את אומרת שזה המסר שהועבר לך בישיבה משותפת.
<רעות הרוש: נכון, וזה גם - - -
יעקב מרגי: אני מקשיב לה.
יעקב מרגי: בשונה מכם, את יכול לבחור למי את מקשיבה.
יעקב מרגי: אני כמנהל הדיון חייב להקשיב לכולכם ואני רוצה להיות גם עם מסר בסוף.
יעקב מרגי: כשאת אומרת בישיבה משותפת ואת מדברת על מסר, המסר הגיע גם מהחינוך ההתיישבותי וגם מהרשות המקומית.
יעקב מרגי: ממי הגיע המסר?
<רעות הרוש: מהרשות המקומית.
יעקב מרגי: לכן הייתי חייב את ההבהרה הזאת.
<רעות הרוש: המסר הגיע מהרשות המקומית.
<רעות הרוש: המסר הזה גם נמסר לנו במכתב מטעם ראש המועצה לפני מספר ימים, בדיוק אותו מסר בצורה כתובה ומפורטת.
<רעות הרוש: אני חייבת להגיד שבתור מי שמלווה את המסגרת הזו ומפתנים נוספים במחוז – יש במחוז חיפה והצפון 10 מפתנים – אני שמה סימן שאלה מאד גדול על המסר הזה מצד אחד ומצד שני רוצה להגיד שהלוואי שנגיע ליום שבו כל הילדים במדינת ישראל יוכלו לקבל את המענה שהם צריכים במסגרת - - -
יעקב מרגי: אנחנו נשמע גם על החלופות שהם מציעים.
<רעות הרוש: אני אברך, ואני רוצה להגיד שאני מפקחת יחסית חדשה בשירות, אני נמצאת בתפקיד מחודש יולי האחרון.
<רעות הרוש: אני מגיעה מהעיר חיפה.
<רעות הרוש: עבדתי בה שבע שנים - - -
יעקב מרגי: הבית ברחוב חיים.
<רעות הרוש: נכון.
יעקב מרגי: זה לא הוסיף להם כבוד.
איציק שמולי: כל רשות מקומית והבית ברחוב חיים שלה.
איציק שמולי: זה הסיפור.
איציק שמולי: והטיעון על אינטגרציה זה לא יותר מטיעון קלוש לקרן נויבך, שתעלה אותו לשידור וזה מה שהוא יגיד, שהוא בעד אינטגרציה.
<רעות הרוש: אז חשוב לי כן להגיד את זה, כי באמת יש מקומות בארץ שעשו דרך ארוכה ומפרכת ותהליך מאד מאד קשה ומעמיק ביכולת לשלב בני נוער בסיכון בתוך מסגרת חינוך רגילה, שזה בתי ספר מקיפים שמונים לפעמים 1,000 ולפעמים 1,500 ילדים וזה תהליך שזה לקח כמעט עשור.
<רעות הרוש: ואני רוצה להגיד ש - - -
יעקב מרגי: אני אנסה.
יעקב מרגי: גברת הרוש, בואי - - -
<רעות הרוש: אין בעיה, אתה המנהל.
יעקב מרגי: אל תילחצי מהקטע הזה שאני מתערב באמצע.
יעקב מרגי: אני אנסה להיכנס לראשו, לנעליו, איך שתקראי לקופסא האחורית של אותו ילד שנמצא בבית ספר תיכון, וזה לא כמו בתקופות שלנו, עם 700 ילד, והוא, אני אומר לכם, תקשיבו, עם אותו רצף ואותו תיאור של הילדים שנמצאים במפתן, כי לא שפר גורלו שברשות המקומית שלו או במחוז שלו יש מסגרת כזו.
יעקב מרגי: בואי תקשיבי, הוא יושב בבית הספר, יש מילה מקצועית – נושר סמוי או שהוא מחמם את הגישה.
יעקב מרגי: הוא מגיע לבית הספר כי הוא לא רוצה - - -
<רעות הרוש: מחמם את הכסא - - -
יעקב מרגי: תקשיבי, הוא מתוסכל, הוא זועם על כולם בלי יוצא מן הכלל, על ההורים, על החברה, על המוסד החינוכי ואין לו מענה.
יעקב מרגי: הוא יסיים.
יעקב מרגי: אולי הוא יסיים.
יעקב מרגי: אולי הוא יסיים את 12 שנות הלימוד שלו, אולי.
יעקב מרגי: אני מסופק.
יעקב מרגי: ובשעות הפנאי שלו, יש לו הרבה שעות פנאי, חבר שלו הולך להשלים, הוא אין לו מה להשלים.
יעקב מרגי: ואתם יודעים מה, וכולם מרוצים.
יעקב מרגי: שיעור הנשירה ירד.
יעקב מרגי: אין נושרים, מה פתאום.
<קריאה: לא יודעים עליו.
יעקב מרגי: ואני אספר לכם עוד משהו.
יעקב מרגי: אתם יודעים מה, ואני אומר את זה בצער.
יעקב מרגי: אני לא מתאר את זה כדי שתבינו שאני חבר כנסת שמכיר את המציאות, אני אומר את זה בעצם גם - - - אז תקשיבו טוב.
יעקב מרגי: המדינה תקצבה ונתנה אחרי ועדות השמה ונתנה את החליפה ותפרה את החליפה על הנייר ואף אחד לא בדק מה עשה בית הספר הזה של ה-700 וה-800 ילד עם אותם ילדים, וכשאת מבקשת מהמנהלת - - -
<קריאה: 1,500 ילדים במקרה הזה.
יעקב מרגי: אני אמרתי על החתך.
יעקב מרגי: אתם מנתקים אותי, גם לי יש מגבלות.
יעקב מרגי: אף אחד לא בודק והמדינה השקיעה, זה לא שהיא לא השקיעה.
יעקב מרגי: והיא נתנה את הדעת והוא לא שקוף לכאורה.
יעקב מרגי: ואת יושבת עם המנהלת והיא אומרת לך מילים יפות.
יעקב מרגי: היא מאמינה בזה.
יעקב מרגי: אנחנו דוגלים בכך, לתת לכל ילד את ההזדמנות שלו ואת הזה שלו, כדי שהוא יגיע בסוף לשילוב ומילים גבוהות.
יעקב מרגי: ואני אומר את ההרצאה הזו, הלא מלומדת שלי, כי היא באה ממדעי החיים, מבתי הספר של החיים, ואני אומר לכם את זה, במיוחד למשרד החינוך ולנציגי הרשות המקומית.
יעקב מרגי: לפני שנדע בדיוק מה דעתכם ולאן זה הולך, אתם צריכים להיות גאים שישנה מערכת כזו ביישוב שלכם.
יעקב מרגי: אתם הולכים לאבד, אתם משילים מעליכם את אחת המדליות הכי חשובות, תאמינו לי.
יעקב מרגי: יותר חשובה מהאיזון התקציבי, יותר חשובה מכוכבי היופי, יותר חשובה אפילו מפרס החינוך.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני בכוונה שאלתי שאלה בהתחלה.
יעקב מרגי: אני יודע וגם כמעט עמד לי על הקצה לשאול אתכם, תגידו, פרדס חנה, יש עוד איזה מגרש שעתיד להיות מחקלאי ל - - -
<קריאה: יש עוד כמה, כן.
יעקב מרגי: לא רציתי, תקשיבו, לא רציתי.
<קריאה: אתה מתחיל לגעת בנקודה הנכונה.
יעקב מרגי: ואמרתי, שאלתי האם החרב - - - רבותי, שאלתי ואני איש הנגב ואני לא גר בסביבה שלכם, ואני שאלתי אם החרב הנדל"נית הוסרה מעל כפר הנוער.
<קריאה: לא, היא לא הוסרה, אני נלחמת בה כל יום.
יעקב מרגי: אז תקשיבו.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אותם 110, 170, 30, 50, 20 - - -
איציק שמולי: תלמידים או יחידות דיור?
יעקב מרגי: אני אומר לכם בכנות, אתם לא יודעים, תקשיבו, אני יהודי מאמין, אני אדבר במושגים של יהודי מאמין.
יעקב מרגי: בעולם האמת, כשאותו ראש רשות, אחרי 120 שנה בבריאות איתנה יגיע לעולם הבא, לא ישאלו אותו כמה יחידות דיור בנית ולא ישאלו אותו האם היית מאוזן תקציבית.
יעקב מרגי: ישאלו אותו בוא, בשבוע שעבר היה יום המעשים הטובים בכנסת, בוא תספר לי על המעשים הטובים שעשית.
יעקב מרגי: משם אנחנו באים.
יעקב מרגי: ואני אומר את זה כי אני לא רוצה להגיע לסיכום.
יעקב מרגי: אני כביכול חרד מהתגובות, אז אני מכין אתכם.
יעקב מרגי: עושה לכם הבניה, ואני רוצה שתלכו לשם.
יעקב מרגי: אני נותן לכם שהות לתקן, איך אומרים, זמן לתיקון.
<רעות הרוש: אני יכולה לסיים?
יעקב מרגי: בוודאי, אני אתן לך, גברת הרוש, לא שכחתי אותך.
<רעות הרוש: אני רוצה רק לסיים עם שני דברים.
<רעות הרוש: אחד להגיד שאני מכירה את תהליכים מהסוג הזה ואלה תהליכים שלוקחים הרבה מאד זמן.
<רעות הרוש: התהליך הזה קרה מהר, בלי התייעצות – לא איתנו, לא עם משרד החינוך בחינוך ההתיישבותי ולא עם רשת ברנקו וייס.
<רעות הרוש: בהקשר הזה אני מאד מאד חרדה גם בגלל הדרך שבה ההחלטה הזו התקבלה והזמן שעמד לרשותנו כמערכות שתומכות ברשות המקומית ועוזרות לטפל בילדים, לתת את המענה כמו שצריך.
<רעות הרוש: זה אחד.
<רעות הרוש: שתיים, אני גם תוהה לגבי שינוי תפיסת העולם, כיוון שבמכתב שקיבלנו מראש המועצה לפני מספר ימים, כתוב שהמועצה הגיעה לבקש לפתוח מח"ט – מרכז חינוך טכנולוגי – בפרדס חנה, ואני תוהה איך רשות מקומית שרוצה לפתוח מח"ט, מאמינה שצריך לשלב את כל הילדים במסגרת חינוך מקיפה, כי מח"ט נותן מענה פדגוגי בלבד, אחר, לילדים שהם לא בקצה רצף הסיכון.
יעקב מרגי: את רוצה שאני אסביר לך?
<קריאה: זה הסללה.
<רעות הרוש: זה הסללה לחלוטין ובעיני אין, אני לא מצליחה למצוא את נקודת האיזון במקום הזה, וגם זה מעלה סימן שאלה מאד גדול.
יעקב מרגי: רגע, אני אומר לכם, תקשיבו טוב, טוב.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני הייתי שר קדנציה אחת, קדנציה חמישית בכנסת ואני חולם על הרגע הזה, ביום שנשיג את זה אני מתחייב לכם, תרשמו, אני פורש מהחיים הפוליטיים בזה שהגענו למשהו.
יעקב מרגי: ביום שמשרדי הממשלה - ואני אומר את זה בעתיים בשל הדברים שלך - תהיה להם העצמאות להחליט, בוא הנה, לפני שאני נותן לך מה שאתה מבקש, בוא נראה אותך איך אתה.
יעקב מרגי: יהיו מספר מדדים, בוא נראה אותך בסוגיה הזו, בסוגיה הזו ובסוגיה הזו.
יעקב מרגי: עשית?
יעקב מרגי: תקבל.
יעקב מרגי: לא – לך תתקן.
יעקב מרגי: רק אז אני אהיה רגוע.
<קריאה: קח אותי לצוות ההתנדבות שלך.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, רק אז אני אגיד, באמת אני אהיה.
יעקב מרגי: אני לא רוצה להטיל דופי בשיקול הדעת של ראשי הרשויות.
יעקב מרגי: חלקם ככה וחלקם ככה, ואני גם לא דן אותם.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל גם מותר להם אגב לטעות.
יעקב מרגי: סליחה, אני לא דן אותם כי אף אחד לא הציב להם סולם ערכים מוניציפאלי.
יעקב מרגי: כשיהיה להם סולם ערכים מוניציפאלי, שבו שכשאתה נותן כוכבי יופי לרשות מקומית, אתה קובע לעצמך א', ב', ג', ד'.
יעקב מרגי: עכשיו יש סמל הארנבת, הארנב, ויש סמל ירוק של זה וסמל.
יעקב מרגי: הגיע הזמן, אני אומר לכם בכנות, הגיע הזמן שראש רשות יהיה לו גם איזה מדד ערכים.
יעקב מרגי: בוא נראה אותך איך אתה מתמודד עם אוכלוסיות כאלה ואחרות.
יעקב מרגי: ואז תבוא ותבקש מענק איזון - תקבל.
יעקב מרגי: תבוא תבקש לחדש אפילו כבישים, לחדש בתי ספר, מבני ציבור.
יעקב מרגי: מפעל הפיס, אתה רוצה ממני מסל הקניות של מפעל הפיס?
יעקב מרגי: בוא נראה אותך איך אתה פועל בסוגיות האלה.
יעקב מרגי: החברתיות.
יעקב מרגי: ואני בכוונה אומר את זה במושגים מאד.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, צריך לעשות איזה מדד כזה ולמדוד את זה.
יעקב מרגי: אני רוצה לתת לחברת הכנסת פארן שהגיעה וביקשה ולחבר הכנסת שמולי.
יעקב מרגי: אבל לפני כן אחרון הדוברים שביקש.
<יחיאלה ארבל: אבל רק מילה לגבי מה שאתה אמרת עכשיו.
יעקב מרגי: את לא תעמדי בזה.
יעקב מרגי: רק מילה בחיים לא תאמרי.
<יחיאלה ארבל: משפט אחד.
יעקב מרגי: לא, הנה, עובדה, עברת את זה.
יעקב מרגי: רן גלר, בבקשה.
<רן גלר: אני נציג רשות מקומית, אז אולי - - -
יעקב מרגי: אז חכה.
יעקב מרגי: אלף יפה מצדך שביקשת רשות דיבור.
יעקב מרגי: אני אתן לך, אני לא אפספס אותך.
יעקב מרגי: מילה, כפי שביקשת.
<יחיאלה ארבל: משפט.
יעקב מרגי: גם בזה לא תעמדי, אבל לא משנה.
<יחיאלה ארבל: בשנה שעברה מפתן פתח תקווה נסגר בהחלטה של הרשות המקומית.
<יחיאלה ארבל: חבר הכנסת יואב קיש נלחם מלחמה מאד גדולה ולא יכול היה להחלטה הזו.
<יחיאלה ארבל: לפני חודש הוזמנתי על ידי עיריית פתח תקווה, שבאה לראש העין, שם יש לנו מפתן, להתחנן לעשות השמה.
<יחיאלה ארבל: לא השמה, לעשות הפניה של 30 ילדים מפתח תקווה לראש העין.
<יחיאלה ארבל: ראש העין כנראה מסרבת, אבל בפתח תקווה מסתובבים היום 30 ילדים ברחובות, הזקוקים למפתן ללא מענה.
<יחיאלה ארבל: וילדים קשים.
<יחיאלה ארבל: כל יום מגיע אלי מייל למשרד עם מקרים מאד מאד קשים ללא מענה.
יעקב מרגי: הפנית את תשומת ליבנו.
יעקב מרגי: חברי הכנסת, בבקשה.
יעל כהן-פארן: אז קודם כל אני מברכת על הדיון, באמת כבוד יושב הראש.
יעל כהן-פארן: אני לא חברת ועדה, אבל אני תושבת פרדס חנה ואני מכירה היטב היכן נמצא סדנאות ואת כל הסוגיה.
יעל כהן-פארן: אז באמת, אני חושבת שיש פה בעיה ששמענו מנציגת משרד הרווחה.
יעל כהן-פארן: יש כאן גם ממשרד החינוך?
יעקב מרגי: כן, כן, יש.
יעקב מרגי: הם ידברו.
יעל כהן-פארן: אני כבר שואלת קדימה, האם אתכם התייעצו?
יעל כהן-פארן: למיטב הבנתי לא התייעצו.
יעל כהן-פארן: ההחלטה הייתה - - -
יעקב מרגי: לא, לא, סליחה.
יעקב מרגי: אתם בזמנכם.
יעל כהן-פארן: אני חייבת לומר, תראו, לפחות כמי שגרה בפרדס חנה מספר שנים, 7-8 שנים, אני מעולם לא שמעתי שיש התנגדות יישובית חברתית לעצם קיומו של בית הספר.
יעל כהן-פארן: זה לא.
יעל כהן-פארן: יש כל מיני יישובים שנאבקים במוסדות כאלה ואחרים.
יעל כהן-פארן: אצלנו אני חושב, ויתקנו אותי, יש קבלה - - -
יעקב מרגי: הכל פסטוראלי שם.
יעל כהן-פארן: גם פסטוראלי וגם באמת יש לנו קהילה מיוחדת שמוכנת לקבל את השונה ואת האחר ואת המיוחד ולתת לו את המקום שלו.
יעל כהן-פארן: ואני חושבת שיש פה איזו שהיא החלטה רשותית שאני אשמח לשמוע אתכם.
יעל כהן-פארן: להסביר את השרירותיות שבה, להסביר אותה - - -
יעקב מרגי: יעל כהן-פארן, פשוט הגעת מאוחר.
יעקב מרגי: בוודאי שלא נדלג עליהם.
יעקב מרגי: הם יאלצו להסביר.
יעל כהן-פארן: והתחושה שלי היא שיש כאן באמת החלטה שרירותית.
יעל כהן-פארן: הזכרת קודם יחידות דיור.
יעל כהן-פארן: אתה יודע איפה נמצאות הסדנאות?
יעל כהן-פארן: נמצא מול הביג ומצד שני יש שם – בקיצור אזור התעשייה החדש - - -
יעקב מרגי: אני לא אדע?
יעקב מרגי: אני עשיתי טירונות במחנה 80.
יעל כהן-פארן: אה, יפה.
<קריאה: שגם אותו הופכים עוד מעט - - -
יעקב מרגי: מי שרוצה לדעת באיזה שנים, יחד עם שר האוצר, היינו באותו יום.
יעקב מרגי: נובמבר 1978.
<שרון סטריק-חמו: מחנה 80 הופך להיות שכונת בניינים גבוהים.
יעל כהן-פארן: זה לא שצריך לסגור את בית הספר ספציפית בשביל נדל"ן.
יעל כהן-פארן: לא חסר מתחמים שאפשר לבנות בהם בפרדס חנה, ובוודאי באזור הזה.
יעל כהן-פארן: אז אני לא בטוחה שזה נדל"ן.
יעל כהן-פארן: באמת לא ברור לי.
יעל כהן-פארן: לדעתי יש פה - - -
יעקב מרגי: אני לא יודע כלום.
יעקב מרגי: אני מגיע לדיון בלי דעות.
יעל כהן-פארן: יש פה שרירותיות שמתעלמת מהקהילה ומתעלמת מכך שיש פה חשיבות לקיומו של בית הספר הזה ולהסכמה של הקהילה לקיומם של בתי הספר ומוסדות אחרים גם.
יעל כהן-פארן: אני רוצה מאד ובאמת מבקשת.
יעל כהן-פארן: תראה, יושב ראש המפלגה שלך, שר הפנים, אולי צריך לערב אותו ואני פונה פה אליך שתפעל מולו, כי יש פה באמת - - -
יעקב מרגי: את מכירה את חיים געש?
יעקב מרגי: אני לא תושב פרדס חנה ומכיר את חיים געש.
יעקב מרגי: בגלל זה אני קצת - - -
יעל כהן-פארן: אתה אומר גם שר הפנים לא יגיד לו מה לעשות.
יעל כהן-פארן: זאת הבעיה.
יעל כהן-פארן: אתה צודק.
יעקב מרגי: אני מכיר את חיים געש, לכן נתתי שיחת מוטיבציה מקדימה.
יעקב מרגי: אדם נחוש בדעתו.
יעל כהן-פארן: זאת הגדרה יפה.
יעקב מרגי: אדם עקבי.
יעקב מרגי: קשה לשנות את דעתו, קשה מאד לשנות - - -
איילת נחמיאס ורבין: אבל למה צריך לסגור את בית הספר?
איילת נחמיאס ורבין: מה זו הקיצוניות הזאת?
יעקב מרגי: שנייה, שנייה.
יעקב מרגי: אילת.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אתה יודע.
איילת נחמיאס ורבין: אני כועסת.
יעקב מרגי: אנחנו נעמוד על הדברים שהצעת.
יעקב מרגי: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת, ידידי, איציק שמולי.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, כשאיציק שמולי שותק, אני מוטרד.
איציק שמולי: תודה רבה אדוני יושב הראש ואני רוצה להודות גם לאילת וליעל, שהביאו את הדיון וכמובן לחברת המועצה הגר וכל התושבים.
איציק שמולי: תראו, אני ביקרתי בפרדס חנה כמה וכמה פעמים ואין פעם שהנושא הזה לא עלה בחודשים האחרונים, וזה נושא שהוא פשוט מטריד את התושבים ברמה אחרת.
איציק שמולי: בסוף אני לא סתם שאלתי לגבי התלמידים ויחידות דיור וסיבות גלויות וסיבות סמויות.
איציק שמולי: אני חושב שיש בעיה ואתה נגעת בזה בדברים שלך.
איציק שמולי: בסוף, כשראש עיר נבחר, אז הוא צריך לזכור שיש מטרות עליונות שהתושבים שלו מצפים ממנו לעשות ולעמוד בהן.
איציק שמולי: אני את הבלוף הזה של האינטגרציה לא קונה.
איציק שמולי: אני אומר את זה גם כמורה לחינוך מיוחד וגם כמדריך נוער לנוער בניתוק.
איציק שמולי: ואינטגרציה זה דבר נפלא, אבל המערכת כמערכת חייבת להבין שלעולם לעולם לעולם יהיו גם בחינוך המיוחד וגם בחינוך של מה שנקרא ילדים בסיכון, ילדים שכדי לשלב אותם בסופו של דבר, הם צריכים בתחילת הדרך מסגרת מובחנת שעוטפת אותם ונותנת להם מענה לכל הצרכים שלהם מבחינה הוליסטית.
איציק שמולי: ולכן הטיעון הזה, שרק אם ניקח 100 ילדים או נערים ונזרוק אותם לבית הספר התיכון יחד עם כל הילדים וזה מה שיגרום להם להרגיש שהם חלק מהקהילה והכל יהיה סבבה והכל יהיה מעולה, זה מגוחך.
איציק שמולי: הדבר הזה פשוט מגוחך ואני חושב שיש שני דברים.
איציק שמולי: אחד, משרד החינוך צריך דעתו לעניין הזה.
איציק שמולי: כלומר, זה שזה עבר באופן כמעט טכני ממקום אחד למקום אחר ומשרד החינוך חי עם זה בשלום, זה דבר שמבחינתי הוא לא מקובל.
איציק שמולי: אני רואה את שר החינוך מצטלם עם ילדים נוטעים עצים בסאו פאולו.
איציק שמולי: לא צריך להגיע לסאו פאולו.
איציק שמולי: אפשר להגיע לפרדס חנה ולהצטלם עם הילדים של הסדנאות.
איציק שמולי: ולכן אחת הבקשות שלנו, לדעתי שצריכה להיות כוועדה, זה לבקש משר החינוך לא להסלים באופן אוטומטי עם המעבר הזה מהחינוך ההתיישבותי למחוז חיפה אלא לבוא לבדוק את הדברים.
איציק שמולי: ובסוף גם לא, כשר, צריך להיות Say לגבי המדיניות.
איציק שמולי: זה ברור שיש את האוטונומיה של הרשות המקומית, זה בסדר.
איציק שמולי: זה ברור.
איציק שמולי: אבל בסוף וכאן אני מתחבר לנקודה השנייה והאחרונה שלי, אני חושב שגם התושבים צריכים להעלות הילוך בכל מה שקשור למאבק שלהם.
איציק שמולי: אנחנו נוכל לתת מפה את כל הגיבוי שאפשר, אבל בסוף אני חושב שגם ראש רשות או ראש ממשלה במקומות אחרים, שחושבים שהם נמשחו למלוכה והם יכולים לעשות בממלכה שלהם את כל העולה על רוחם, בסוף הדרך להבהיר להם שהמציאות היא לא כזו, זה להעלות רמה במחאה, ואני אומר לכם את זה, זה פשוט הכרחי העניין הזה.
איציק שמולי: אני חושב שאנחנו צריכים להוציא מפה קריאה ערכית משהו לראש המועצה, שלפחות בעיני ועדת החינוך של הכנסת, ילדים ערכם גדול מיחידות דיור, ולקרוא לו מחדש לשקול גם את המדיניות החינוכית שלו, של האינטגרציה, וגם את המדיניות הקבלנית שלו, של הוספת יחידות דיור על חשבון דברים אחרים בתחומי המועצה המקומית פרדס חנה.
<דן מיכאל אהרון: שמי דן אהרון, תושב מודאג.
<דן מיכאל אהרון: אני לא אחזור על דברים - - -
יעקב מרגי: עד עכשיו לא חשבת שיהיה לך מה לומר.
<דן מיכאל אהרון: אני חשבתי שאנשים יכסו את זה.
יעקב מרגי: אז בוא, רק מה לא נאמר.
יעקב מרגי: אנחנו במיצוי הזמן.
<דן מיכאל אהרון: אני לא אחזור על דברים שאמרו, אני רק רוצה להפנות זרקור.
<דן מיכאל אהרון: תיכף אנחנו נשמע את נציגי המועצה מספרים שמדובר פה על - - -
יעקב מרגי: למה אתה נוטה לחשוב שאתה יודע מה הם הולכים לומר?
יעקב מרגי: תאמר מה יש לך לומר.
<דן מיכאל אהרון: על הכלה וכן הלאה.
<דן מיכאל אהרון: אני רק רוצה להפנות זרקור לנתונים האמיתיים.
<דן מיכאל אהרון: אחוז הזכאים לבגרות בבית ספר התיכון היחידי שקיים ביישוב שלו, הוא פלוס מינוס 60%.
<דן מיכאל אהרון: זאת אומרת שכבר היום יש הנשרה סמויה בבית הספר.
<דן מיכאל אהרון: למה?
<דן מיכאל אהרון: כי חלק לא מבוטל מהילדים מהווים מפגע למורים, שמעדיפים שהם יסתובבו בחוץ.
<דן מיכאל אהרון: הילדים האלה לא מגיעים לבגרות.
<דן מיכאל אהרון: בתוך 12 שנות לימוד אנחנו משחררים אותם לחיים והם הופכים לנטל על החברה במקרה הטוב.
<דן מיכאל אהרון: ולכן אני אומר, אם זה היה ברעננה עם 97%, אנחנו יודעים שהמערכת שם - - -
<קריאה: גם שם סגרו מפתן.
<דן מיכאל אהרון: לא, לא, דקה.
<דן מיכאל אהרון: דקה.
<דן מיכאל אהרון: אז יכול להיות שאחוז הזכאים לבגרות פה בסוף התיכון הוא 97, יכול להיות שמערכת כזאת בנויה אולי באמת להכיל מיעוט של ילדים.
<דן מיכאל אהרון: המשמעות הכלכלית של הטמעת הילדים האלה, שזקוקים ליחס פרטני, היא הון עתק של חונך לילד.
<דן מיכאל אהרון: ואם אנחנו נדבר, איך אומרים, המביא דברים בשם אומרם מביא גאולה לעולם.
<דן מיכאל אהרון: חנוך לילד על פי דרכו.
<דן מיכאל אהרון: יש לנו מסגרת שעושה את זה.
<דן מיכאל אהרון: למה להרוס?
יעקב מרגי: אתה יודע מאיפה לקחו את זה, את האומר דבר בשם אומרו?
יעקב מרגי: מהמגילה, מגילת אסתר.
<דן מיכאל אהרון: לא בכדי הבאתי את זה היום.
איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להתערב לדקה, יעקב.
איילת נחמיאס ורבין: יש עניין, באמת אני שמעתי על מפתן ברעננה.
איילת נחמיאס ורבין: יש איזו שהיא תפיסה שאומרת שכשיש לנו בתי ספר כאלה, זה לא נראה טוב.
איילת נחמיאס ורבין: חברתי מירב בן ארי טיפלה לא מזמן בעניין שלא נראה טוב, בסדר, גם.
מירב בן ארי: זה הרבה יותר חמור.
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אבל אני אומרת, מבחינה רעיונית, Not in my backyard.
איילת נחמיאס ורבין: אני מאד מאד לא אוהבת את זה.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת, שוב, אם זה עולה על האינטרסים הסמויים שאתה ציינת קודם בפרדס חנה דווקא.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת ברמה העקרונית, יש חוסר אהדה בעיני למערכות האלה, למסגרות האלה שנקראות מפתן - - -
יעקב מרגי: אז בואי אני אספר לך.
יעקב מרגי: אני אשבור לך את זה.
איילת נחמיאס ורבין: ואני מאד עדינה.
איילת נחמיאס ורבין: מאד עדינה.
יעקב מרגי: אז אני אשבור לך את זה.
יעקב מרגי: תתפלאו לשמוע, הוועדה עשתה סיור ברשות מקומית, אני לא אזכיר את שמה.
איילת נחמיאס ורבין: חבל.
יעקב מרגי: אני אגיד לך, היינו בסיור אחד ברשות מקומית שראינו איך ראש הרשות מחויב לאותם נערים ונערות, עד כדי שהוא לקח אפילו את אלה שבקצה הרצף התפקודי, עם אבחנות הכי קשות.
יעל כהן-פארן: זאת הייתה רשות חזקה?
יעל כהן-פארן: מותר לשאול?
יעקב מרגי: דימונה.
איילת נחמיאס ורבין: דווקא זה לא מפתיע.
יעקב מרגי: יצר להם בתוך הקומפלקס.
יעקב מרגי: לא שהוא הוציא אותם.
יעקב מרגי: הוא לקח.
יעקב מרגי: חיבק.
יעקב מרגי: יש ראשי רשויות שלא רואים בזה מפגע, סליחה.
איילת נחמיאס ורבין: זה מה שאני אומרת, אבל זה לא מפליא אותי.
יעקב מרגי: סליחה שאני זה.
יעקב מרגי: לא רואים בזה כתם, לא רואים בזה איזה אתגר.
יעקב מרגי: ואני שמח שמדברים על מסגרות אתגריות.
יעקב מרגי: זה אתגר לחברה הישראלית.
יעקב מרגי: לפני שחברת הכנסת מירב בן ארי - - -
מירב בן ארי: כן אדוני.
יעקב מרגי: החלטת לדבר?
מירב בן ארי: לא, אין לי בעיה.
יעקב מרגי: לא, לא את.
יעקב מרגי: אני מסתכל על האמא המודאגת.
יעקב מרגי: תקשיבו, אני אומר לכם, כל הסיורים שלנו ובדיוני הוועדות, במה שקשור לכפרי הנוער, לבתי הספר החקלאיים ולמסגרות האלה, אנחנו רוצים, יש ביטוי שנקרא להוציא יקר מפי זולל.
יעקב מרגי: לקחת ילדים שהיו, סליחה על הביטוי, שנתנו להם, כיכר החתולות בירושלים.
יעקב מרגי: אתם יודעים למה נתנו להם את הביטוי הזה כיכר החתולות?
יעקב מרגי: ישנים בה.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לתאר לכם גם את התופעות הפיזיולוגיות, בסדר?
יעקב מרגי: ועשו מהם משהו.
יעקב מרגי: מי הרוויח מזה?
יעל כהן-פארן: כולנו.
יעקב מרגי: אנחנו לפעמים חושבים שאנחנו מטפלים או עושים טובה לאותם - - -
יעל כהן-פארן: ואנחנו עושים להם טובה.
יעל כהן-פארן: איזה שטות.
יעקב מרגי: זה האינטרס של החברה.
יעקב מרגי: האינטרס של המדינה.
יעקב מרגי: ואם נהפוך למשקפת כלכלית, זה אפילו כלכלי יותר.
יעקב מרגי: זה ממש, אני אומר לכם, זה משמח את הלב ובד בבד אנחנו מתעצבים שאותו כפר נוער מסוגל להרים רק 70 ילדים כאלה - נערים ונערות כאלה.
יעקב מרגי: כי הוא לא יכול.
יעקב מרגי: ברגע שהוא יגדל אז צריך לשכפל מקומות כאלה.
יעקב מרגי: אנחנו במקום לשכפל, אנחנו מתחילים.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם, היו לא יהיה.
יעקב מרגי: מירב בן ארי ולאחר מכן משרד החינוך.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד שני דברים בקצרה.
מירב בן ארי: אחד, אני מגיעה מעבודה של 10 שנים עם נוער בסיכון, אז אני מכירה.
מירב בן ארי: אני מכירה את מפתן ארז גם בהרצלייה, הייתי שם הרבה פעמים בסיורים.
מירב בן ארי: אני חושבת שמי שלא מבין שמפתן זה ההזדמנות האחרונה, לא מבין בכלל את החשיבות של בתי הספר.
מירב בן ארי: עכשיו תראו, יש לנו בעיה תפיסתית שאנחנו רואים אותה גם פה, שיש מן תפיסה כזאת שאם אתה לא מסיים 12 שנות לימוד עם בגרות, אז כנראה שאתה לא צריך להיות תלמיד.
מירב בן ארי: זה הרי מעוות.
מירב בן ארי: כי מי שמכיר את הנוער בקצה הרצף, מי שמכיר את הנוער המנותק, מבין שגם אם הם לא יהיו עם בגרות אלא יצאו עם מקצוע, אז שכרנו ועשינו את מה שאנחנו צריכים לעשות.
מירב בן ארי: אני רואה את זה גם פה, תסלחו לי, גם מחברי כנסת, שפשוט לא מבינים.
מירב בן ארי: אני מתנצלת, לא מבינים מה זה הנערים האלה.
מירב בן ארי: לא הסתכלו להם בעיניים כמו שאני עשיתי 10 שנים וכשילד אמר לי – מירב, אני לא מסוגל, אני לא מסוגל ולא משנה אם ידחפו לו את הריטלין ואת הקונצטרה.
מירב בן ארי: בסוף אמר לי, אני רוצה לעבוד.
מירב בן ארי: לעבוד.
מירב בן ארי: לבנות.
מירב בן ארי: לעשות בידיים.
יעקב מרגי: לייצר.
מירב בן ארי: ופתאום מצאתי נערים, אני חייבת לתת לכם דוגמא על אחד הנערים שלא הסתדר ומלחמות, מלחמות.
מירב בן ארי: בסוף העברנו אותו לבית ספר מקצועי שעוד נשאר בנתניה, והוא איך שהוא לא רק שהוא סיים י"ב, הוא עשה גם י"ג וי"ד.
מירב בן ארי: היום הוא טס לגרמניה, כל הזמן הוא בנסיעות בחברת מרצדס כי הוא המכונאי המוביל שלהם.
מירב בן ארי: וההתאבדות, כל התיכון לבואו להגיד שהילד לא מסוגל.
מירב בן ארי: אבל יש תפיסה וזו תפיסה מעוותת, שלצערנו אני וגם חברת הכנסת יעל כהן מטפלות בזה בחינוך הטכנולוגי, כמה הוא חשוב, כמה הוא מעשי.
מירב בן ארי: וכאן יש עדיין אנשים שלא מבינים, אבל לצערי זה משהו שאני יכולה להגיד לכם, לשמחתנו, אנחנו ממש לוקחות את זה ברצינות בכל מה שקשור וגם יושב ראש הוועדה - - -
מירב בן ארי: רגע, רגע, חכה.
יעקב מרגי: השעון אומר לי.
יעקב מרגי: נוזף בי.
מירב בן ארי: כי אני נוגעת בנושא הזה בשני דברים.
מירב בן ארי: אחד בנושא הזה של חוסר ההבנה של חשיבות החינוך הטכנולוגי המקצועי במפתן; ועוד דבר שאני חייבת לומר, כי אני יודעת מה זה התופעה הזאת, כי התעסקתי בה ואני לא יכולה שלא לשמוע כשאתה שומע על חברי מועצה, לא יכולה לשמוע על מה שקורה לנו בחיפה עם הבית ברחוב חיים ועם הילדים שהם חסרי בית.
מירב בן ארי: וזה מאבק שלי, לכן אני חייבת לומר משהו אחד.
<קריאה: איפה, בחיפה?
מירב בן ארי: בחיפה, כן, עם ראש הרשות שמתנגד באופן קבוע למבנה שבכלל לא שלו.
מירב בן ארי: אוקיי?
מירב בן ארי: רגע, חכה, תן לי רק לסיים את העניין של הנימבי, כי זה מעצבן אותי, כי עוד פעם זה קורה כאן.
מירב בן ארי: ועוד פעם אתה אומר שראש רשות חושב שמשכו אותו - - -
יעקב מרגי: ולמה את חושבת שאני - - -, כי אני גם מתעצבן.
מירב בן ארי: כי העניין הזה - - -
<קריאה: אולי הגיע הזמן להפנות את הסמכויות שלך מהבית הזה - - -
מירב בן ארי: יש נציג של השלטון המקומי כאן בדיון?
מירב בן ארי: תבין, אתה נותן להם והם חושבים, איך מישהו אמר לי?
מירב בן ארי: הוא חושב שהוא לא ראש העירייה, שהוא ראש העיר.
מירב בן ארי: והתפיסה הזאת, שאדם צריך להבין שהוא ראש העירייה.
מירב בן ארי: הוא ראש העירייה, ולכן יש דברים שגם האנשים שגרים - - -
יעקב מרגי: אהבתי, אהבתי את זה.
יעקב מרגי: האמא המודאגת.
מירב בן ארי: אז אני יודעת שגם תשתמש בזה בדיונים.
<קריאה: לנו גם יש - - -
<שרון סטריק-חמו: כמה דברים קטנים.
יעקב מרגי: אני חוסך לך את התגובה, בסדר?
יעקב מרגי: את רצית לומר מה שיש לך ולא לשמוע אותם?
<קריאה: לא, מאה אחוז.
יעקב מרגי: אז אני סייעתי בידיך.
יעקב מרגי: כדי שתביני לאן הרוחות נושבות, כדי שתוכלי לנווט.
יעקב מרגי: אז ההערה לא הייתה במקום.
יעקב מרגי: יהיה לך הזמן כשאני אמצא לנכון לתת לך.
<שרון סטריק-חמו: שמי שרון, אני אמא, כמו שאמרת מודאגת.
<שרון סטריק-חמו: ישבתי בכמה ישיבות לפני הישיבה הזאת בנושא הזה יחד עם ראש המועצה ואנשי המועצה הנכבדים שנמצאים כאן איתנו, וכהורים העלינו מספר שאלות.
<שרון סטריק-חמו: השאלה הבסיסית ששאלנו זה עם מי התייעצתם כשקיבלתם את ההחלטה הזאת, ככה מעכשיו לעכשיו.
<שרון סטריק-חמו: כי כל מי ששאלנו אמר אותי לא שאלו ואנחנו שומעים את זה גם פה גם מהרווחה.
<שרון סטריק-חמו: לא שאלו אף אחד.
<שרון סטריק-חמו: אז אמרו לנו התייעצנו עם בכירים במשרד החינוך.
<שרון סטריק-חמו: מי זה הבכירים במשרד החינוך אני לא יודעת עד עכשיו.
יעקב מרגי: נשמע, נשמע היום.
<שרון סטריק-חמו: מעבר לזה, הרי עכשיו עשו את המהלך הזה של לעבור מהחינוך ההתיישבותי למחוז חיפה.
<שרון סטריק-חמו: את החינוך ההתיישבותי, אותו היו צריכים לשאול, כי זה קודם כל היה שלו וזה עדיין שלו.
<שרון סטריק-חמו: ואותו לא שאלו.
<שרון סטריק-חמו: שאלו את מחוז חיפה, שאליהם עכשיו עוברים.
<שרון סטריק-חמו: אז זו נקודה אחת שהיא מאד מאד מטרידה בעיני.
<שרון סטריק-חמו: דבר שני, אנחנו התחלנו לחשוב, אם ההחלטה הזאת היא כל כך לא הגיונית וכל מי ששומע את זה אומר וואלה, זה לא עושה שכל ההחלטה הזאת, היא פשוט לא הגיונית.
<שרון סטריק-חמו: אז למה?
<שרון סטריק-חמו: למה באמת עושים את זה?
<שרון סטריק-חמו: ואנחנו שמענו את גברת זגול, מנהלת מחלקת - - - שמסבירה לנו - - -
יעקב מרגי: אני ההורים שלי חינכו אותי, אמא שלי שתהיה בריאה חינכה אותי – אל תשאל למה.
יעקב מרגי: כל תשובה שתקבל - - -
<שרון סטריק-חמו: לא, אני חייבת לשאול למה, כי זה לא נותן לי מנוחה.
<שרון סטריק-חמו: פשוט לא נותן לי מנוחה ההחלטה הזאת ואני כן שאלתי למה.
<שרון סטריק-חמו: למה עושים את זה?