GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חן לוי: אני דווקא רוצה לדבר על המקום האישי שלנו כמשפחה, כזוג צעיר שבלי מקום כמו "מגן הלב" לא היינו יכולים לתפקד בצורה נורמאלית.
<חן לוי: אנחנו לא רוצים לשים את הבן שלנו במוסד, אנחנו לא רוצים לאשפז אותו בשום מקום, אנחנו רוצים להעניק לו חום ואהבה, הוא זקוק לבית.
<חן לוי: השנתיים וחצי האחרונות שעוברות עליו מילד שתיפקד רגיל לילד שלא מתפקד בכלל הן לא פשוטות, אבל בבית הוא במצב אחר לגמרי ממה שהוא היה בטיפול נמרץ חמישה חודשים, או במקום כמו מוסד רפואי פנימייתי – שם אני מאמינה שבלי חום ואהבה הוא לא היה מחזיק מזמן.
<חן לוי: אנחנו לא מוכנים לאשפז אותו, אנחנו רוצים מסגרת יום כמו שילד רגיל שהולך למסגרת, על מנת שההורים שלו יוכלו ללכת לעבודה, והוא חוזר לקבל את הטיפול המיטבי מהם, זה מה שאנחנו מבקשים – אני לא חושבת שזה כל כך חריג לבקש דבר כזה.
<חן לוי: הוא ילד קטן שמספיק סובל.
<חן לוי: אני לא רואה אותו בלי מסגרת, הוא מאוד התקדם בשנה זו שהוא ב"מגן הלב".
<חן לוי: אנחנו כבר חווינו שנה אחת בבית ואנחנו יודעים איך זה.
<חן לוי: עצם העובדה שהוא קם בבוקר ויש לו סדר יום והוא יוצא למסגרת שהוא מקבל בה גם את הטיפולים הפרא-רפואיים שלו וגם המון המון חום ואהבה – זה עושה את כל ההבדל.
<חן לוי: הוא פשוט היום ברמת תקשורת לגמרי אחרת ממה שהוא היה בה לפני שנה.
<חן לוי: אני חושבת שלסגור כיתה כזאת זה פשוט לגזור עליו גזר דין מוות.
<חן לוי: לצערי טליה כבר נחה במקום אחר מסיבות אחרות, אבל אין לנו מקום אחר בשבילו.
<חן לוי: אין מסגרת יום אחרת שמוכנה לקבל ילד מונשם למסגרת יום, חוץ מ"אלי"ן" באמת, אבל נסיעה כל בוקר מעין צורים וכל צהריים מירושלים לעין צורים, לילד מונשם ומורכב נראית לי בלתי אפשרית.
יעקב מרגי: אני גם חושב, עירית, תראי לאן אני לוקח את הדיון.
<יוסף בר: במילה אחת אני רוצה להרחיב את מה שאמרה גברת לוי, פשוט חסר קצת רקע.
<יוסף בר: אנחנו לפני כחודש ימים בערך, בעקבות הבירור המעמיק שאנחנו עשינו בנושא ובעקבות זה שמשרד הבריאות הסביר לנו שאנחנו לא יודעים כיצד לפעול בריאותית, אנחנו אלופים בחינוך, אבל לא יודעים כיצד לפעול בריאותית ואין לנו את המשאבים, הודענו לכל הרשויות ולכל ההורים שאנחנו בשנה הבאה לא נקיים מסגרת לילדים מורכבים בריאותית.
יעקב מרגי: יוסי, אני אשאל אותך שאלה פוגענית קצת.
יעקב מרגי: אולי נמאס לך קצת ואתה רוצה להוריד מעליך אחריות ולהתמקד רק בחינוך?
<יוסף בר: שאלה מצוינת ושאלה פוגענית - - -
יעקב מרגי: לכן הכנתי אותך מראש, אלא אם כן אני מוכן להיות - - -
יעקב מרגי: חלק מהאנשים כאן יודעים שאני אבא לילדה עם תסמונת דאון.
יעקב מרגי: ילדה מורכבת, לא בריאותית, אבל מורכבת.
יעקב מרגי: זאת ילדה שננטשה בבית חולים ואנחנו אימצנו אותה.
יעקב מרגי: אני מחפש כאב ראש.
יעקב מרגי: לשמחתי במקום כאב ראש היא מרווה אותנו המון המון נחת, המון נחת אין סופי.
יעקב מרגי: אנחנו אנשים שנועדנו כדי לתת שירות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים.
יעקב מרגי: איך אתה מתמודד?
יעקב מרגי: סליחה, מהפוגעני אני עובר לאגואיסטי.
יעקב מרגי: איך אתה מתמודד עם הנחיה הזאת של משרד הבריאות, ההתמודדות של להודיע להורים, זה כמו בריחה.
<יוסף בר: בשביל זה יצאתי הבוקר בשעה חמש וחצי מנהריה כדי להשתתף בדיון הזה ובשביל לנסות לשנות את רוע הגזרה שגזרנו על עצמנו.
<יוסף בר: אנחנו בתנאים הנוכחיים נהייה חסרי אחריות אם נשאיר את המסגרת פתוחה.
<יוסף בר: המסגרת בתנאים הנוכחיים שמשרד החינוך מאפשר לנו, לא נותנים לקיים ולתת שירות ראוי להורים.
<יוסף בר: אני רוצה להסתכל לגברת לוי בעיניים ולהגיד לה: 'הבן שלך נמצא במקום בטוח וראוי'.
<יוסף בר: אני מאוד גאה ומאוד שמח שהיא מספרת שמבחינה חינוכית הבן שלה התקדם, ואנחנו יודעים את זה.
<יוסף בר: הלכנו לנחם את ההורים של הילדה טליה, היינו בהלוויה של הילדה טליה, ילדה מיוחדת, מלאכית שנקצב ונגזרו עליה ימיה.
<יוסף בר: הילדה הזאת, ההורים סיפרו לנו כמה היא התקדמה ב"מגן הלב", שוב פעם, מבחינה חינוכית.
<יוסף בר: מבחינה בריאותית, אנחנו לא ערוכים לזה, לא מבחינת כוח אדם ולא מבחינת תקצוב, שזה ביצה ותרנגולת, ולכן אנחנו לא מסוגלים להמשיך לעשות פשע בעצמנו, זה לא קשור למלחמה ולא קשור - - -
יעקב מרגי: טוב שענית לי.
יעקב מרגי: תקשיבו, אני מיד אתן למשרד החינוך ולמשרד הבריאות בסוף, אני לא רוצה להחטיא את הדיון, נתמקד במשרד החינוך ונעבור למשרד הבריאות.
יעקב מרגי: יצא שאני הפעלתי לחץ פיסי, כמעט לא מתון בהגדרה המשפטית על יוסי, לקבל ילדה אחת.
יעקב מרגי: לאחר מאמץ לא קל, לא קל, לא קל התקבלה הילדה, אבל הרגשתי זיפת עם עצמי.
יעקב מרגי: אמרתי לעצמי: 'הילדה הזאת הגיעה ליעקב מרגי, יעקב מרגי פנה ליוסי בר.
יעקב מרגי: אתה לא חייב לאשר או להכחיש, יכול להיות שהוא גם נענה בגלל התפקיד שלי.
יעקב מרגי: הדיון היום פה הוא לא על אלה שהתקבלו, הוא לא על אלה שנמצאים במערכת.
יעקב מרגי: מחרידה אותי המחשבה שאנחנו כמדינה לא ערוכים לטפל, לא ערוכים.
יעקב מרגי: שלא יובן, אנחנו מטפלים.
יעקב מרגי: עירית תמיד יש לה, להסתכל על חצי הכוס המלאה, אני מבין אותך איפה שאנחנו עושים אנחנו עושים טוב, אבל אני מדבר על מה שלא עושים.
יעקב מרגי: תפקידי לטפל בחצי השני של הכוס ולמלא אותו.
יעקב מרגי: אני אומר את זה, לא יתכן.
יעקב מרגי: יוסי יכול לעשות סוויץ', לנעול את הבסטה, זה תלוי בהחלטה שלו בלבד.
<חן לוי: זאת בדיוק הסיבה שבגללה הגענו.
<חן לוי: סליחה.
יעקב מרגי: אני רוצה, אני מתאמץ, בדרך כלל אני שוטף, אני מתאמץ בזה.
יעקב מרגי: לפני שאני מדבר על הטיפול המיטבי, קודם כל, אנחנו לא ערוכים.
יעקב מרגי: אנחנו יודעים לבחון את השנתונים של כיתה א' בשנת 2016 כדי לדעת בעוד 18 שנה כמה יהיו לנו בצה"ל, יודעים, אלו נתונים סטטיסטיים.
יעקב מרגי: אבל, לקדם, יהי רצון ולא יולדו עוד ילדים עם צרכים כאלה ושלא ייחלו ילדים למציאות כזאת.
יעקב מרגי: לחשוב מחשבה כזאת שמחר-מחרתיים הורה נכנס לבית חולים עם ילד בריא ויוצא עם ילד שצריך טיפול ושהוא צריך להפעיל חסדים, תחנונים, פרוטקציות, והלוואי שאולי יקבל את הטיפול האופטימלי, זה לא מתאים לנו.
יעקב מרגי: רבותיי, הבוקר התעוררנו לערבות ההדדית והרעות של מדינת ישראל להטיס מטוסים כדי להביא חמישה פצועים.
יעקב מרגי: כל המדינה על גלגלים, זה מחמם את הלב, מחמם את הלב, זה נצפה בטלוויזיה, זה נראה בעיתונים.
יעקב מרגי: אני לא מזלזל בשום פעולה.
יעקב מרגי: ביום-יום יש אנשים שמתמודדים עם קשיים והמדינה משקיעה כסף, המדינה משקיעה עכשיו לטפל בפצע, היא חובשת פצע, אין לה טיפול מערכתי, אין לה הסתכלות מערכתית.
יעקב מרגי: מזלנו שיש באמת באמת אנשים טובים, לא באמצע הדרך, בתחילת הדרך שלקחו על עצמם את המשימות האלה שהן לא קלות.
יעקב מרגי: הן לא קלות, אני אומר לכם שהן לא קלות המשימות האלה מכל הבחינות: כלכלית, רגשית, מנטלית.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים לעזור להם.
יעקב מרגי: לא לחינם אמרתי שלפעמים באים למדינה, הנה משרד הבריאות שלא מתוך כוונה רעה, מתוך שלומם של הילדים אומרים stop.
יעקב מרגי: אני כמעט עצרתי את לשוני, אבל אתה אמרת את זה במילה עדינה כשתיארת את זה, הם לא הוציאו לך צו סגירה, צו הפסקת עבודה?
<יוסף בר: כמעט.
יעקב מרגי: רציתי לומר לך את זה, אבל אמרתי שאני לא אקלקל.
יעקב מרגי: אנחנו כאן, המוסד כבר קיים, אנחנו רוצים שהוא יהיה מסוגל לטפל ב-250 ולשכפל את כל המוסדות שיש פה בארץ, לשכפל אותם.
יעקב מרגי: אני רואה פה: בני ברק, ירושלים, אשדוד –אני לא יודע מה קורה בחברה הכללית.
יעקב מרגי: אין לי פה.
יעקב מרגי: "אלי"ן" זה אחד מימיני, אבל מה קורה באזור חיפה, מה קורה במרכז הארץ שזה בחברה הכללית?
יעקב מרגי: ירושלים, אני יודע שלירושלים מגיעים אליה כמעט מכל הארץ, אבל גם שם הם במצבי תפוסה מלאה - - -
<מורית בארי: אם תרשי לי, יש לנו ילד שמגיע אלינו יום-יום מקריית מלאכי מכיוון ואין לו - - -
יעקב מרגי: אז תתארו לעצמכם, תארו לעצמכם.
יעקב מרגי: אין לנו טיפול מערכתי, אין הסתכלות כוללת.
יעקב מרגי: לא רק שאנחנו לא מאמצים את המוסדות האלה לחיקנו ולומדים מהם, לומדים מהם!
יעקב מרגי: אם אומר יוסי ואומרת הגברת, תסלחו לי עם שמות, מספרים אני קולט מהר, שמות, רק מי שמפריע לי אני קולט אותו ומסמן אותו, לוקחים אותם ולומדים מהם ובפרקטיקה משכפלים אותם, אין לנו.
יעקב מרגי: רצית לומר משהו לפני עירית?
<סיגל סטריער: כן, בבקשה.
<סיגל סטריער: שמי סיגל, אני אימא של רמז.
<סיגל סטריער: השתחררנו מ"אלי"ן" לאשפוז בית אחרי הרבה שנים ב"אלי"ן".
<סיגל סטריער: רמז הוא ילד מונשם, הולך, מדבר, צוחק, אינטליגנטי, מלבד היותו מונשם הוא די רגיל.
<סיגל סטריער: אני לא אפרט יותר מזה.
<סיגל סטריער: אני חושבת שיש לי כבר תואר שני במאבקים וניצחונות מול כל הגופים האפשריים: משרד החינוך, העירייה, משרד הבריאות, הרווחה, ביטוח לאומי, קופת חולים.
<סיגל סטריער: לקח לנו זמן להיכנס לשגרה מבחינת מערכת החינוך של רמז.
<סיגל סטריער: לקח לנו הרבה זמן, אנחנו כבר שנה שנייה מחוץ ל"אלי"ן", לקבל ליווי בהסעות ובסייעת, למצוא, לא לממן, המימון היה.
<סיגל סטריער: היה קשה למצוא סייעת ומלווים מתאימים.
<סיגל סטריער: אני מניחה שלמצוא אחיות זה עוד יותר קשה.
<סיגל סטריער: עכשיו אני שומעת שאני בדרך לדוקטורט כי אני מבינה שהמאבק רק מתחיל, כי רמז עולה לכיתה א' וחשבתי שהכול מסודר.
<סיגל סטריער: עכשיו אני לא יודעת מי אמור לתקצב ולשבץ לו ליווי.
<סיגל סטריער: לפחות מבחינתי כהורה מצבו מאפשר, אני בטוחה שגם מורית שמכירה אותו תאשר, מאפשר סייעת ולאו דווקא אחות.
<סיגל סטריער: אני מבינה שהאחריות היא של משרד הבריאות.
<סיגל סטריער: באמת אחרי שהצלחתי כבר למצוא את דרכי בתוך הבירוקרטיה, אני מוצאת שבעצם שוב אין לי את מלוא האינפורמציה כדי להבטיח לו שהוא יוכל ללכת לבית ספר בשנה הבאה ולא בית ספר שיקומי או רפואי.
יעקב מרגי: תודה, אבל הזכרת לי.
יעקב מרגי: אני הפכתי לכתובת, כמעט ל-good man של מערכת החינוך.
יעקב מרגי: הגעתי הביתה ביום שישי אחרי כל השבוע של נפקדות והיעדרות, התקשרה אלי אישה שאני לא מכיר אותה: 'נתנו לי את המספר שלך'.
יעקב מרגי: נולד לה בן אוטיסט, אני אומר לה: 'מה הבעיה, אין לך עובדת סוציאלית שמלווה אותך, מחלקת הרווחה'.
יעקב מרגי: היא אומרת לי: 'הוא אמור להיכנס לגן' היא הלכה לאיבוד ברשות המקומית שהיא נמצאת בה.
יעקב מרגי: אמרתי לה: 'היזהרי מלעשות טעויות, אל תשבצי אותו בררת מחדל בגלל שאין לך מידע, את צריכה לקבל את הטיפול המיטבי והמרבי'.
יעקב מרגי: אני הבטחתי לה ברמה האישית שאני אחבר אותה עם רחלי אברמסון, אבל למה, אני שואל את עצמי למה.
יעקב מרגי: כמה כאלה יש שלא הגיעו אלי?
יעקב מרגי: זה מתחבר לדברים.
יעקב מרגי: לא צריך לא דוקטורט ולא פרופסורה ולא כלום, צריך להיות מסלול ברור וידוע, מקסימום ההתחבטות היא באיזה מסלול, שזה וויכוח מקצועי או חוות דעת מקצועית, בכלל לא בשיח על זכויות, זה לא צריך להיות שם.
יעקב מרגי: אנחנו בתקופה, כשמדברים על שיח של זכויות אני לא פוגע בשום קהילה ובשום מגזר.
יעקב מרגי: שיח של זכויות, קודם כל דבר בסיסי שאדם ידע מה מגיע לו ומה לא מגיע לו.
<סיגל סטריער: בדיוק.
<יוסף לוי: מה שאתה אומר אדוני היושב ראש, אני מכיר.
<יוסף לוי: אתה דיברת - - -
יעקב מרגי: תציג את עצמך בבקשה.
<יוסף לוי: יוסי, אני אבא של ינון, בעלה של חן.
<יוסף לוי: אתה דיברת קודם על וועדת השמה, אני יכול להגיד לך שמבפנים, מהשטח למטה, אני עושה את העבודה של וועדת ההשמה.
<יוסף לוי: הם לא יודעים בדיוק איזה מוסדות יכולים לקבל, מי יכול לקבל ומתי.
<יוסף לוי: לפעמים אומרים לי בטלפון: 'לך תמצא מקום, אנחנו נדבר על זה בוועדה'.
יעקב מרגי: אני ישבתי כמה פעמים בוועדות כאלה, אני מסכים אתך, זאת התחושה.
<חן לוי: יש לנו עובדת סוציאלית שלא מכירה בכלל את הזכויות ומה זה אומר ילד מונשם או איזה מוסדות בכלל.
<חן לוי: אנחנו צריכים לעשות את עבודת השטח- - -
<יוסף לוי: את רמת הקצבה הם לא יודעים.
<חן לוי: לא רק זה.
<חן לוי: אני אומרת באמת כמדינה מתוקנת נשמע לי לא הגיוני.
<חן לוי: עזוב שעמותות לצערנו חולשות על כל התחומים בערך, אבל לא נראה לי שצריך לסמוך עליהן.
יעקב מרגי: אני חושבת שההערה הייתה במקום.
<עירת ליבנה: את כל התשובות תיתן רוית, היא מייצגת את החינוך המיוחד - - -
יעקב מרגי: בסדר, עירית או רוית, אין לי בעיה.
יעקב מרגי: בבקשה רוית.
<רוית גולדנר-להב: אני רוית להב - - -
יעקב מרגי: אני רוצה שקודם תתני לנו תמונת מצב כללית בכל הארץ.
<רוית גולדנר-להב: אני רוית להב מהאגף לחינוך מיוחד.
<רוית גולדנר-להב: במערכת החינוך, גם הרגילה וגם המיוחדת, יש ילדים עם מצבים מורכבים רפואית.
<רוית גולדנר-להב: לטובת העניין אנחנו בדקנו את הנושא של ילדים מונשמים במצבו של ינון, כי בגין המקרה הזה אנחנו באנו.
<רוית גולדנר-להב: התלמידים האלה, יש כ-50 תלמידים שנמצאים במערכות החינוך המיוחד.
<רוית גולדנר-להב: אני אתן רגע את הסקירה על המערכות שיש.
<רוית גולדנר-להב: יש לנו תלמידים שמאושפזים בבתי החולים, הם מקבלים שירותי חינוך, מענה חינוכי מהמרכז החינוכי מהמחלקה - - -
יעקב מרגי: גם שם אנחנו מתאמצים.
<רוית גולדנר-להב: יש מרכזים חינוכיים, יש - - -
יעקב מרגי: בסדר, וודאי - -
<רוית גולדנר-להב: יש טיפול פרא-רפואי, יש לנו כיתות חולים במרכזים חינוכיים שנפתחות על ידי מנהלי בתי חולים באישור של משרד הבריאות: יש את "רעות" תל אביב, "הרצוג" בירושלים, "עלה" בני ברק, "עלה נגב" – מסגרות שהן ממש כאלה.
<רוית גולדנר-להב: יש לנו תלמידים שיוצאים הביתה ומקבלים טיפול בבית בתמיכה של "קדימה מדע", זה טיפול פרא-רפואי, לחלקם יש גם אחות שמגיעה מקופת חולים.
<רוית גולדנר-להב: אלו ילדים שמלווים מכל מיני כיוונים.
<רוית גולדנר-להב: חלק מהסיפורים שאתם מדברים עליהם שהם על החוסר, יש כל כך הרבה גורמים שמטפלים, אתה לא יודע למי לפנות לפעמים.
<רוית גולדנר-להב: יש לנו כ-25 תלמידים שמשובצים במסגרות חינוך מיוחד על פי הלקות המרכזית שלהם.
<רוית גולדנר-להב: רובם במסגרות או בכיתות של פיגור בינוני-עמוק או של נכויות פיסיות קשות, ואז הם נמצאים בחינוך המיוחד.
<רוית גולדנר-להב: יש לנו 10 כאלה במוסדות רשמיים ו-15 במוסדות שהם מוכר שאינו רשמי, הערבי וחרדי ובכלל.
<רוית גולדנר-להב: יש לנו תלמידים מונשמים בחינוך הרגיל שמקבלים מענה משולב של החינוך המיוחד ושל סייעת רפואית.
<רוית גולדנר-להב: יש מקרים אחרים מיוחדים שגם מקבלים דברים אחרים.
<רוית גולדנר-להב: תלמידים מונשמים מקבלים לווי של אחות או סייעת רפואית בהסעה מביתם למסגרת החינוכית ובחזרה.
<רוית גולדנר-להב: כמו שנאמר פה, רוב הילדים האלה יש להם מסגרת צהריים של הרווחה בתוך המסגרת- - -
יעקב מרגי: משרד החינוך, רק בחזרתכם תזכירו את ההתחייבות של המשרד בפעם שלישית, לתת לנו את התקנות לגבי ההסעות, היא לא קוימה.
יעקב מרגי: הייתי כותב לא את הדוקטורט, את - - -
<רוית גולדנר-להב: ברגע שילד משובץ במסגרת, כיודע בחינוך המיוחד התקציב עובר בגין הילד למסגרת.
<רוית גולדנר-להב: כל המסגרות מתוקצבות באופן אחיד בכל הארץ לפי סוג הלקות של התלמידים.
<רוית גולדנר-להב: במקרים של המונשמים, לרוב זו מסגרת מאוד מאוד קשה, התקן הוא מחמישה ילדים עד שמונה ילדים במסגרת.
<רוית גולדנר-להב: התקן הבסיסי הוא באמת מורה וסייעת.
<רוית גולדנר-להב: ברוב המסגרות, ממה שאני יודעת בכולם, יש גם סייעת תגבור.
<רוית גולדנר-להב: על סייעת התגבור דיברנו גם בוועדה אחרת, אבל משם נלקחות השעות האלה.
<רוית גולדנר-להב: אני יודעת שכנראה זה לא מספיק, אבל בראש סדרי העדיפויות נמצא לתת סייעת לתגבור.
<רוית גולדנר-להב: במסגרת חינוך מיוחד, במקרה של ינון אם אני אדבר על המקרה הזה, באמת הוא קיבל זכאות לאחות צמודה במסגרת לכל שעות השהייה שלו במסגרת מבחינת משרד החינוך.
<רוית גולדנר-להב: מבחינת רופא, משרד החינוך מתקצב על כל עשרה תלמידים שעה שבועית לרופא.
<רוית גולדנר-להב: זאת אומרת, במסגרת שיש בה 160 תלמידים יש 16 שעות רופא.
<רוית גולדנר-להב: ברמה העקרונית.
<רוית גולדנר-להב: הילדים שנמצאים במסגרת רשמיות מקבלים את השירות של הרופא ושל האחות מהחברה שעברה את המכרז, "פמי פרימיום".
<רוית גולדנר-להב: במקרה שלנו המסגרת לא נכנסה למכרז ולכן הם צריכים לשכור לבד את שירותי האחות והרופא.
<רוית גולדנר-להב: זהו, בעצם הפנייה אלינו הייתה מלכתחילה על יוסי בן משה לקבל תקן של משרד הבריאות.
<רוית גולדנר-להב: משרד הבריאות נמצא כאן.
<רוית גולדנר-להב: אני שומעת את מה שנאמר שבגלל שיש הרבה גורמים מטפלים.
<רוית גולדנר-להב: אני אשמח אחר כך לעזור לך במקרה הספציפי, אבל הדברים יודעים.
<רוית גולדנר-להב: זאת אומרת, השטח מבחינת משרד החינוך, מנהלות - - - והמפקחות יודעות איך להפנות את ההורים לקבל את השירותים החינוכיים ואת התמיכה, בין אם זו אחות או סייעת.
<רוית גולדנר-להב: עירית והאגף עובדים בשיתוף ובמיוחד על המקרים הספציפיים האלה של הילדים המאוד מורכבים, איזה שירות הילד צריך אם הוא בשילוב או בחינוך המיוחד.
<רוית גולדנר-להב: שאלות כמו לתת סייעת במקום אחות כי קשה להשיג אחיות, זה לא אצלנו.
<יוסף בר: זו נקודה - - -
יעקב מרגי: לא יוסי.
יעקב מרגי: תן לי להתמקד.
יעקב מרגי: תקשיבו, אני בצד של ההורים קודם כל.
יעקב מרגי: מה לעשות, אני מכיר מה זאת וועדת השמה, לא במקרים האלה.
יעקב מרגי: תארו לכם כשיורדים לרזולוציות של ילדים עם טיפול מורכב.
יעקב מרגי: אני הייתי מצפה שלפחות כשמדובר בילדים עם צרכים מיוחדים ברמת תפקוד נמוכה, נקרא לזה טיפול מורכב ולא אפרט ויש הרבה דוגמאות שהמפקחת, אני לא רוצה לומר לכם, הייתי בוועדות השמה כשיושבת המפקחת של משרד החינוך.
יעקב מרגי: אני אגיד לכם מה הייתה התרומה שלה בוועדות ההשמה האלה, אם היא כן תיתן את השעות או לא תיתן, לא מעבר לזה, זה לא מקצועי.
יעקב מרגי: הקטע הזה של הצרכים המיוחדים, אם לא תהיה במקרה הזה מפקחת ספציפית ייעודית שתבין במה מדובר, א'.
יעקב מרגי: תשקלו את זה כי אני חושב שכשמדובר בילדים עם צרכים מיוחדים שתהיה או שתתווסף, לא במקום המפקחת, שתוסף פונקציה מקצועית שתראה את הדברים נכוחה.
יעקב מרגי: דבר שני, רמת המידע, יכול להיות שאני שפר גורלי, תושב של רשות מקומית שמתפקדת, שמערכת החינוך שלה לעילא ולעילא וגם תקציבית יהיה לי יותר קל.
יעקב מרגי: אני נפלתי ברשות מקומית שכל דבר נמדד שם בזכוכית מגדלת של כמה הוצאה, מה, מי.
יעקב מרגי: חוסר המידע, ללכת להיות חוקר, הוא צריך ללכת לעשות תזה, השנייה צריכה פרופסורה, פוסט דוקטור, למה?
יעקב מרגי: אני חושב שאם תשבו עם עצמכם, כמו שאת יודעת לומר את הדברים בצורה מאוד, איך מאירים לך כל השבילים, תעלו את זה על הכתב.
יעקב מרגי: תעלו את זה על הכתב כזכויות, דע את זכויותיך.
יעקב מרגי: ההורה, בסבך הזה שהוא נקלע שאליו הוא נכנס, שידע ויתאים את עצמו פחות או יותר.
יעקב מרגי: אי אפשר לקלוע 100%, אבל 80% אפשר?
יעקב מרגי: אפשר לעצב איזה מודל כלשהו שייתן מענה ל-80%?
יעקב מרגי: על ה-20% נתווכח, נריב, זה אך טבעי, אבל כשהכול לא ברור אצל מי מה, כשתמיד כשאנחנו מגיעים, כנראה מישהו שומע אותנו.
<רוית גולדנר-להב: בהקשר הזה אני מקבלת מאוד את מה שאומר וגם רשמתי לעצמי - - -
יעקב מרגי: הגיע הזמן, אנחנו בני שבעים כמעט, בני שבעים כמעט במדינה הזאת ואנחנו מתקדמים.
יעקב מרגי: אני יודע שיש התקדמות, אני יודע שיש נכונות, אני יודע שיש נכונות גם לתקצב, אבל אני לא רוצה שיוסי ירגיש תחושת אי נוחות כשהוא מנסה לקבל עוד תקן, דורש עוד תקנים.
יעקב מרגי: הוא נותן את הנשמה והוא צריך לריב עם המשרד?
יעקב מרגי: תעשו תקינה, הוא יתמודד איתה.
יעקב מרגי: אני מאמין שתבחנו את הדברים יחד עם השטח, יחד עם הצרכים בשטח, שימו את זה על השולחן כדי שהאם לאוטיסט לא תצטרך להתקשר אלי.
יעקב מרגי: את יודעת מה, היא גם לא צריכה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, איזה מטען רגשי כל הורה סוחב כל הורה כזה על גבו.
יעקב מרגי: תוסיפו להם גם את המטען הבירוקרטי ואת אי הוודאות, אי הוודאות יכולה לאכול כל חלקה טובה, להכניס הורים לייאוש.
יעקב מרגי: אי הוודאות יכולה להכניס הורים לייאוש ולקבל החלטות לא רציונליות לגבי הילד הזה.
יעקב מרגי: המרחק בין הילד הזה שגורלו שפר לבין שהוא יישאר במצב שהוא כמלוא הנימה – זה אי הוודאות, אי הידיעה.
יעקב מרגי: חוסר הידיעה מתסכל הורים, זה חוסר ידיעה בכל הסוגיות כשצריכים מעורבות יתר או כשזה יוצא מהנורמה הרגילה.
יעקב מרגי: משרד החינוך, עוד משהו להוסיף?
<אילן שי: שלום, אילן שי מהלשכה המשפטית של משרד החינוך.
<אילן שי: ביחס לסמכויות של וועדת ההשמה אני רק אציין, בתהליך ההשמה והשיבוץ של ילדים בחינוך המיוחד יש שתי וועדות.
<אילן שי: וועדה ראשונה היא וועדת השמה שהסמכות שלה על פי חוק לקבוע את סוג הלקות של התלמיד ואת סוג המסגרת שמתאימה לו: בית ספר לחינוך מיוחד, כיתת לימוד מיוחד בבית ספר רגיל או שילוב בחינוך הרגיל.
<אילן שי: אחרי שנעשה התהליך בוועדת ההשמה ברשות המקומית, מתכנסת וועדת שיבוץ כחלק מסמכות השיבוץ שהיא סמכות של הרשות המקומית.
<אילן שי: בניגוד לחינוך הרגיל, שזה תהליך שמתרחש רק ברשות המקומית, בוועדת השיבוץ יש גם מפקח של משרד החינוך שנועד בדיוק לאותם מקרים שבהם המסגרת הספציפית שהתלמיד יכול להשתבץ בה היא מסגרת שמחוץ לרשות.
<אילן שי: מוסיפים מפקח של החינוך המיוחד שמכיר מסגרות, לא רק ברשות המקומית המסוימת אלא גם ברשויות מקומיות אחרות.
<אילן שי: יכול להיות שבמקרה של לקויות שהן בשכיחות מאוד נמוכה, אז גם המפקח של משרד החינוך שעובד ברשות המקומית הזאת שבסמכות שלו, כשהוא לא מכיר מסגרות שהן יותר ברמה של יחידה במחוז או ביחידה בארץ שמתאימה, לשם כך הוא יכול להתייעץ גם עם גורמים במטה שמכירים ורואים במטה מסגרות.
<אילן שי: יש במטה גורמים שמכירים מסגרות בכל הארץ.
<אילן שי: בהתייעצות הזאת אפשר למצוא את המסגרת המתאימה שיכולים לשבץ - - -
יעקב מרגי: אילן, א' זה הנוהל, הוא ברור.
יעקב מרגי: בפרקטיקה אני ליוויתי מקרה, אני אומר לך כשאני נדרשתי פעם, פעמיים-שלוש, אותה רשות מקומית לא מספקת לתושבים שלה מענה ספציפי כפי שיש לילד הזה.
יעקב מרגי: האלטרנטיבה היחידה שנאמרה לו שם: 'יש לכם עד ל-31 באוגוסט לחפש מסגרת'.
יעקב מרגי: בזו הלשון: 'לחפש לו מסגרת'.
יעקב מרגי: קח את ההורים הנורמטיביים האלה, הם מתמודדים עם הבעיה, הוא שומע את הגישה של הקב"סית (קצינת ביקור סדיר) שיושבת בוועדת ההשמה ואומרת: 'יהיה חמור אם הוא לא ישובץ בזה'.
יעקב מרגי: הוא שומע את ההפניה של ראש הוועדה שאומר, בדרך כלל זו מנהלת אגף החינוך של הרשות המקומית, אומרת לך: 'תחפשו מקום ותודיעו לנו'.
יעקב מרגי: לא לקחתי את זה- - -
<אילן שי: זה אומר שאני לא יכול, אני לא מכיר - - -
יעקב מרגי: תקשיבו, קל לי להשתתף בדיון הזה, מה לעשות, כי אנחנו מכירים את זה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם בצורה חד-משמעית, אני הבאתי לך תסריט אחד על אחד בצורה קרה, הם אפילו, אתה יודע, אני אפילו לא הרגשתי שיש הזדהות עם המצב של אותם הורים.
יעקב מרגי: 'טוב, תחפשו לכם מקום מתאים'.
יעקב מרגי: כשההורים ניסו להפעיל לחץ: 'מה פתאום?
יעקב מרגי: מה, שתהיה לכם הנחה, מצדי שישתלב במערכת החינוך המקומית'.
יעקב מרגי: זה נתקל בחומה.
יעקב מרגי: התקשר אלי האבא בראשון בנובמבר, הוא אמר לי: 'אתה רוצה להשלים את הפאזל של החלם'.
יעקב מרגי: אמרתי לו: 'מה?' הוא אומר: 'הילד נמצא במסגרת מהראשון לספטמבר אחרי שאנחנו מצאנו'.
יעקב מרגי: בראשון לספטמבר מתקשרת הקב"סית: 'מה עשיתם עם הבן?
יעקב מרגי: ' עכשיו, הרי היא חלק מהרשות המקומית, נכון?
יעקב מרגי: והרשות מקומית מממנת לו באמצעות ההכרה של וועדת ההשמה את ההסעה, משלמים, זה לא דבר שקוף.
יעקב מרגי: זה רק מראה לך, זו אותה וועדה השמה שאני מדבר עליה.
יעקב מרגי: הנוהל הוא ברור, הוא ידוע, אבל אלו אותן פונקציות.
יעקב מרגי: הבאתי לך דוגמה של מקרה שהוא לא טיפול מורכב.
יעקב מרגי: קח את ההורים שצריכים להתמודד עם משרד הרווחה, משרד החינוך, משרד הבריאות ומה לעשות, גם להיות הורים לאחים האחרים וגם להיות ממשפחה.
יעקב מרגי: אולי גם לשרוד ולפרנס את עצמם.
יעקב מרגי: גם רוית וגם עירית, שמעתן את הקולות.
יעקב מרגי: אני חושב שהסיור שהיה ב"מגן הלב" גם עזר לכם קצת.
יעקב מרגי: אני מבקש, אני בסוף הדיון אבקש מכם לתת לנו איך הולכת להיות ההתמודדות עם המקרים האלה וגם הסיפור של פונקציה מקצועית בוועדות ההשמה האלה, גם על הפריסה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם את האמת, אני איש הדרום, אם אני שומע מהורה שגר באופקים שהילדה שלו או הילד שלו צריך לנסוע לאשדוד כל יום, קיץ חורף, אני לא רוצה לחשוב מה חושב האבא או האימא ששמה בטרנזיט את הילד עם צרכים, מה היא מרגישה באותו רגע עד שהוא לא מגיע ועד שהיא שומעת ממנו.
יעקב מרגי: הדרכים בבקרים, אותם אנחנו מכירים.
יעקב מרגי: מצד אחד אנחנו לא רוצים לאשפז אותם, סליחה על הביטוי, לאחסן אותם.
יעקב מרגי: רוצים לתת להם את הטיפול המיטבי והמרבי, צריך להיות מענה.
יעקב מרגי: והוא צריך להיות ברמה כזאת, אתם צריכים לעשות מיפוי, לקבוע מה סביר, מהו המרחק הסביר להסעת ילדים במצבים כאלה.
יעקב מרגי: זה לא יום ולא יומיים, לא חודש ולא חודשיים.
יעקב מרגי: אני אבקש את זה בסוף הדיון כסיכום.
<יוסף בר: ברשותך אני רוצה התייחסות של - - -
יעקב מרגי: עדיין משרד החינוך?
<יוסף בר: כן, למה שרוית אמרה, התייחסות לזה.
<יוסף בר: קודם כל לא ציינתי את זה מספיק, אבל מאז שאנחנו מכירים את רוית, וזה קרה בשלושת החודשים האחרונים, יש לנו קרן אור.
<יוסף בר: יש עם מי לדבר, היא שותפה לדיונים, היא ירדה לשטח, היא מכירה את הבעיות, היא מקשיבה לנו – זה המון ואני לא אומר את זה סתם.
<יוסף בר: חשוב מאוד לציין כשאת אומרת למשל, שבית הספר מתוקצב ב- 16 שעות, חשוב להעלות את זה - - -
יעקב מרגי: רופא.
<יוסף לוי: רופא.
<יוסף לוי: 16 שעות רופא.
<יוסף לוי: משרד החינוך - - -
יעקב מרגי: ל 160 ילד.
<יוסף בר: על 160 ילד.
<יוסף בר: שים לב, לא משנה השעות.
<יוסף בר: מי שמתקצב אותנו, 6,500 שקל.
<יוסף בר: אני מעסיק רופאים ויש לי פה חברים שגם כן מעסיקים רופאים.
<יוסף בר: את מכירה רופא שיעבוד 16 שעות שבועיות בפחות מ-20 אלף שקל?
<יוסף בר: אני לא מכיר.
<יוסף בר: ב-6,500 שקל אי אפשר לקרוא לזה 16 שעות, זה לעשות עוול, לעשות עוול לעצמנו.
<יוסף בר: זה מה שמשרד החינוך מתקצב לנו שעות רופא, 402 שקל לשעה שבועית שזה יוצא פחות מ-100 שקל עלות לשעה – זה לעשות צחוק.
<יוסף בר: חשוב באמת לציין את זה.
<יוסף בר: הדבר המהותי זה הנושא של סייעת רפואית ואחות רפואית, זה נושא מהותי.
<יוסף בר: את אמרת בעצמך ונכון הגילוי, הגילוי האמתי שאת אומרת: 'זה לא בסמכותי'.
<יוסף בר: כשיש לנו ילד חדש, מהרגע לרגע אדון מרגי מצלצל ומבקש שנקלוט ילדה.
<יוסף בר: אנחנו פונים לרוית להב והיא מתגייסת מיד והיא מאשרת 39 שעות אחות מהרגע לרגע.
<יוסף בר: איתור אחות, בפרט במצוקת האחיות כמו שאמרו כאן כולם, זה כמעט בלתי אפשרי לאתר אחות במדינת ישראל מהיום להיום, זה סיפור מורכב מאוד.
<יוסף בר: אנחנו אומרים: 'בואו נכניס אותה לבית הספר עם סייעת צמודה, עם סייעת שתקבל הכשרה, שתהיה כפופה לאחות בית הספר ובינתיים הילדה מחר בבוקר תוכל להתחיל ללמוד בבית הספר'.
<יוסף בר: התשובה של משרד החינוך, התשובה הרשמית היא: 'לא, כי משרד הבריאות לא מאפשר'.
<יוסף בר: משרד הבריאות לא שותף בתקצוב, משרד הבריאות שותף בקביעת הנהלים.
<יוסף בר: אנחנו לא יכולים לקבל את הילד למרות ששמענו גם מאימא של רמז ושמענו גם מהדוקטור מ"אלי"ן", שהילד מתאים להיות עם סייעת צמודה, סייעת רגילה, לא.
<יוסף בר: סל השעות קיים, אנחנו לא מוצאים אחות והילד נאלץ להישאר בבית – זה מאוד עצוב.
<יוסף בר: זה המקום באמת לשמוע את משרד הבריאות מה התשובה שאנחנו עונים לאותם הורים.
יעקב מרגי: או משרד החינוך.
יעקב מרגי: תראה, אני מבין את הרציונל.
יעקב מרגי: הרציונל אומר לך: 'תשמע, אני תקצבתי אותך על אחות, תעסיק לי אחות'.
יעקב מרגי: מחר מחרתיים זה יהיה פתח - - -
<יוסף בר: אין בעיה, שיתקצבו לסייעת.
יעקב מרגי: איך אומרים, תקופת התאקלמות, תקופה הכשרה, איך שתקראו לה, תקופת ביניים, הסתגלות, לתת אפשרות של חודש ראשון להשתמש.
יעקב מרגי: רוית, - - -
<רוית גולדנר-להב: לפי הנהלים - - -
יעקב מרגי: עזבי נהלים.
יעקב מרגי: מה לעשות, מדבר אתך אחד שהיה גם כן שר.
יעקב מרגי: נהלים, אותם כותבים בני אדם.
יעקב מרגי: בואי תקשיבי, הוא אומר לך מציאות שקיימת עכשיו, ילד, תשמעי, לא למד משנה, תנ"ך, גיאוגרפיה, חודש-חודשיים - - -
<רוית גולדנר-להב: אתה לא צריך לשכנע ש- - -
יעקב מרגי: אני יכול להשלים, הייתי עדין, אני הייתי מוחק להם את זה גם כמה שנים, בסדר?
יעקב מרגי: לקחתי מקצועות שלא יחשידו בי שאני מזלזל באחרים, לקחתי דווקא את המקצועות האלה.
יעקב מרגי: אבל ילד עם צרכים מיוחדים שצריך לקלוט אותו.
יעקב מרגי: הרי לגבי המקרה הספציפי לקח חודשיים, עכשיו לומר לו שעוד חודש-חודשיים.
יעקב מרגי: תבחנו, יכול להיות שלתת להם חודש עד.
יעקב מרגי: הרי אישרת את הילדה הזאת, נכון?
יעקב מרגי: הרי הוא לא מחזיק במחסן אחיות, זה לא מוצר מדף, הוא צריך לגייס אותה עכשיו.