GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעל חסון: קודם כל אני חושבת שאנחנו מדברים פה על המזכירות - - -
יעקב מרגי: כמה כיתות יש לכם בבית הספר?
<יעל חסון: לנו יש שלוש עשרה כיתות.
יעקב מרגי: שלוש עשרה כיתות.
<יעל חסון: כן.
יעקב מרגי: זה לא בית הספר האנגלי לשגרירים.
<יעל חסון: בית הספר האמריקאי - - -
יעקב מרגי: זה לא האמריקאי של השגרירים.
<יעל חסון: לא.
יעקב מרגי: אני יודע למה אני שואל.
יעקב מרגי: שלוש עשרה כיתות, נכון?
יעקב מרגי: ואת המזכירה היחידה?
<יעל חסון: כן, לגמרי.
יעקב מרגי: גודל המשרד שלך, התנאים שאת עובדת, תנאי עבודה גם חשובים למזכירה.
יעקב מרגי: חדר מזכירה נאות ומכובד או שזה איזה כוך?
<יעל חסון: כוך.
<יעל חסון: כוך קטן עם - - -
יעקב מרגי: אני ראיתי הגדֵרות שמקיפות את הבתים שם, האורך שלהם זה שלושים, שלושה מספרים, הוזמנתי, הייתי שר בממשלה - - -
<יעל חסון: בסדר, אבל מה הקשר?
יעקב מרגי: הייתי שר, הוזמנתי ליום העצמאות של מדינה מסוימת, זה בבית השגריר, נמצא ברחוב פלוני מספר 16.
יעקב מרגי: כמה זמן לוקח לרכב לעבור ששה עשר בתים?
יעקב מרגי: כל בית זה חמישים מטר, ואני מצפה, 4, 6, לכן, יעל, את לא אשמה, אני חושב בקול, בבקשה גבירתי.
<יעל חסון: אז אני רק אציין שבית הספר שאני עובדת פה זה בית ספר שאני למדתי בו - - -
יעקב מרגי: איזה כיף, איזה כיף.
<יעל חסון: שהילדים שלי למדו בו, אבא שלי לא הספיק, הוא פיספס בכמה שנים.
יעקב מרגי: הוא הקדים.
<יעל חסון: הוא הקדים.
<יעל חסון: אז זה בית ספר ישן, קטן, בית ספר שהוא לא חדש אבל זה המצב וזה בכלל לא משנה כי אנחנו ניזונים מתקציבים של מדינת ישראל, בדיוק כמו כל בית ספר אחר.
יעקב מרגי: ועכשיו למזכירה, למזכירה יעל.
יעקב מרגי: מינהלנית.
יעקב מרגי: אפילו אני חוטא.
<יעל חסון: אני פה מייצגת - - -
<חגית מגן: תיאורטית את אמורה להיקרא מזכירה, מינהלנית זה מעל 19 כיתות, כמו שנאמר פה.
יעקב מרגי: תודה על הדיוק.
<יעל חסון: אלה הקשיים שאתם הערמתם.
מירב בן ארי: גם אם היו לה שתי כיתות והייתה קוראת לה מינהלנית, את חושבת שלמישהו באמת אכפת?
יעקב מרגי: לא, לא, רגע, רגע, בואו.
מירב בן ארי: העיקר שהיא מרוצה מהתפקיד - - -
יעקב מרגי: יעל, יעל, עזבי את החיוך, אחרי דיון כזה עגום הייתי חייב להעלות קצת.
יעקב מרגי: בבקשה, יעל, תרגישי הכי נוח.
<יעל חסון: בסדר, מה שאני רוצה להוסיף: בית הספר הוא בסך הכול פאזל אחד גדול שבו יש מורים, תלמידים ואנחנו צריכים לתת שירות לתלמידים, אחד התַצְרֵפים בפאזל הוא מזכירות בית הספר, שאם אנחנו לא נטפח אותו ולא נדאג לו אז כל הפאזל הזה לא יצליח.
<יעל חסון: דובר פה על כמה שאנחנו לא מספיקים וכמה שאנחנו לא דואגים לפאזל הזה ואני מבקשת שאנחנו נשב בשולחן עגול, כמו שאתה אמרת, משרד החינוך, משרד האוצר, ההסתדרות ומינהלניות בית הספר –שאת זה לא אמרת, סביב שולחן אחד, ונדבר על הגדרת התפקיד וכמובן - - -
יעקב מרגי: שלטון מקומי מה אתו?
<יעל חסון: השלטון המקומי.
יעקב מרגי: אני מבקש שיו"ר ועדת החינוך של השלטון המקומי, שהוא ראש מועצת כפר שמריהו, שיש לו - - -
<יעל חסון: הוא לא יו"ר אבל הוא בהחלט חבר ואני - - -
יעקב מרגי: את מוכנה לא לתקן אותי?
מירב בן ארי: מי היו"ר של ועדת החינוך?
יעקב מרגי: הוא האחראי והוא מרכז תחום חינוך במרכז לשלטון מקומי וקוראים לו מר אלוני מכפר שמריהו.
יעקב מרגי: הוא גם "הבן של".
<קריאה: הוא גר - - -
יעקב מרגי: הוא גר ברחוב שלך?
<יעל חסון: הוא בהחלט מגבה אותי, הוא בהחלט בתמונה, גם הוא, גם מנהל בית ספר - - -
יעקב מרגי: חסר לו שלא, חסר לו.
<יעל חסון: לעשות שלחן עגול ולשבת כולנו, כולל המזכירות - - -
<יעל חסון: שעובדות בשטח.
יעקב מרגי: לא, לא, דפנה, דיברת, תני לאחרים שלא דיברו.
יעקב מרגי: עוד שתי דוברות, דובר אחד ונסכם.
יעקב מרגי: בבקשה אבל בקצרה.
<רחלי רצאבי: קוראים לי רחלי רצאבי, אני מרעננה, גם עירייה שבטח מבוססת היטב.
<רחלי רצאבי: אני עובדת עשרים ושלש שנה אבל אני לא מינהלנית, אני עבדתי בנושא של בגרויות, תעודות וציונים משנת 93 ובשלוש עשרה השנה האחרונות אני עובדת כמזכירת המנהל, זה הקידום שלי.
<רחלי רצאבי: חשוב לי לציין שכשעבדתי בנושא של בגרויות ופדגוגיה ולא בנושא הכספי, זה היה כי בית הספר זה קודם כל פדגוגיה ולאו דווקא כספים אבל זה עניין שלי.
<רחלי רצאבי: מילאתי שם גם ציונים, גם התאמות של תלמידים לקויי למידה וגם טלפונים וגם רישום בוגרים, היום התפקיד הזה מחולק לעניות דעתי, לפחות בין שבעה איש.
<רחלי רצאבי: אני הייתי סוג של פראייר מה שנקרא.
<רחלי רצאבי: היועצת נתנה ואני צילמתי ואני עשיתי ויש היום שלש יועצות, המורים נתנו את הציונים ואני הדפסתי אותם והיום הם מדפיסים את זה לבד ויש עוד מזכירה נוספת וכן הלאה ואני באמת, איך שאומרים, אני באמת סוג של סוס, שהולך כל בוקר, עם האוכל שלו כבר מהבית, כי המשכורת באמת לא השתנתה בכלל.
<רחלי רצאבי: וכואב לי הלב כי אני באתי עם הרבה רצון, מאוד אהבתי, קיוויתי שאני אתקדם לאיזשהו כיוון ואני מפחדת - - - שאני אצא לפנסיה, אני כבר בת חמישים ושש.
<רחלי רצאבי: הגעתי מתוך הכאב, גם היה לי קשה - - -
יעקב מרגי: אני רוצה להגיד לך, גם שומעים אותו.
<רחלי רצאבי: כן, אני מתרגשת מאוד.
<רחלי רצאבי: תודה לכם.
יעקב מרגי: עוד דוברת?
<קריאה: עוד מישהו?
יעקב מרגי: הדובר, הדובר.
אחמד טיבי: אולי אחד מהגברים.
יעקב מרגי: מה אתה, מינהלן?
<משה דוד: אני לא מינהלן, אני בעל של מזכירה, שחוזרת הביתה, גם ממורמרת כל יום מהעבודה.
יעקב מרגי: ופורקת את התסכול עליך.
מסעוד גנאים: זו עדות חשובה מאוד.
מסעוד גנאים: בעל של מזכירה, באמת הוא מבטא את הכאב ואת הסבל.
יעקב מרגי: הפעמון כבר צורח.
<משה דוד: יש לי להגיד לך שני דברים, קודם כל, חגית גם ציינה שאתם - - - מזכירה זה שתיים במחיר אחת.
<משה דוד: אם אתם תביאו מנהלת חשבונות ממשרד שתעשה את הנהלת החשבונות בתוך בית הספר, אז אתם תשלמו לה מעל שבעת אלפים, שמונת אלפים שקל, למנהלת חשבונות, והן עושות את כל התפקידים, הן גם מורות, הן מלמדות את המזכירות המשניות את העבודה, אז הן גם מורות והן גם מנהלות חשבונות.
<משה דוד: אם אתם תשלחו - - - את המזכירות המשניות, אם אתם תביאו מנהלת חשבונות אז זה יעלה לכם הרבה יותר כסף ואני חושב, כבוד היושב ראש, שמפה צריף לצאת התכל'ס, איך מתקדמים ולא למרוח את הנושא הזה.
<רותי לוי: אני רוצה - - -
יעקב מרגי: עכשיו הגיע הזמן.
יעקב מרגי: תורך.
<רותי לוי: אני בתפקידי כשנה.
<קריאה: הסתדרות מעוף?
<רותי לוי: קוראים לי רותי לוי.
יעקב מרגי: החליפה את שלמה שטרן המיתולוגי.
<רותי לוי: אני עורכת דין ואני ראש חטיבת החינוך בהסתדרות המעוף.
<רותי לוי: לקחתי חלק מן התפקידים של שלמה שטרן, לא לקחתי את "הדסה" - - -
יעקב מרגי: הוא לקח בלניות, עודד עובדים, לקח את כל העולם ואחותו.
<רותי לוי: אז אני לא לקחתי.
יעקב מרגי: טוב מאוד, עשית טוב לתפקיד.
<רותי לוי: לקחתי מזכירות, סייעות, עוזרות בית, מלווי הסעות ואני משתדלת מאוד, יחד עם היושב ראש שלי, עם ארנון בר דוד, לעבוד על מגזר החינוך, תומכי החינוך, בצורה מאוד אינטנסיבית.
<רותי לוי: אני שומעת את הזעקה של המזכירות, שנה שלמה הייתי כמעט בכל בית ספר שרק הזמינו אותי, גם בבית הספר המקסים של יעל הייתי וארנון בר דוד לחץ ואני חושבת שגם לחגית הייתה יד בזה וכן, אנחנו מתגמלים רק את המזכירות מכל המגזרים, מזכירות ואבות בית, שבאמת מגיע להן, הן באמת עושות עבודה קשה.
יעקב מרגי: הדיון אמנם היום על המזכירות אבל אני לא רוצה לשמוע רק את ה'רק', יש עוד.
<רותי לוי: אמרתי, יש עוד, אני חושבת שצריך לעשות עוד.
<רותי לוי: התקציבים לא באים מהשמיים, כבודו יודע את זה, ובמסגרת התקציבים המצומצמים שאנחנו מקבלים אנחנו מנסים לעשות כל שעטנז אפשרי כדי שבאמת המזכירות תקבלנה יותר.
<רותי לוי: אני משערת שניתן לעשות יותר ואנחנו עושים, ועושים כל הזמן.
<רותי לוי: הדבר הבסיסי שעשיתי לפני כאר
<רותי לוי: בעה חודשים, שהוא עדיין בחיתולים אבל הוא מתחיל להיות נרחב, זה מוקד בדיקת תלושי שכר.
<רותי לוי: ראיתי שבכל הארץ יש מזכירות שעושות כמעט את אותה העבודה בבתי הספר, אחת מקבלת 5,000 והשנייה מקבלת 11,000 - - -
<רותי לוי: או, משהו פה לא הסתדר לי וביקשתי מארנון תקציב והוא נתן לי ופתחנו מוקד בדיקת תלושי שכר.
<רותי לוי: וכבר הרחבנו את זה, עשינו את זה לכל עובדי הרשות, שזה לא יהיה ספציפי רק לסייעות ומזכירות, כי זה היה 'הבייבי' שלי, האחריות שאני לקחתי.
<רותי לוי: ואני עושה חתכים, ויש טעויות, טעויות קשות - - -
יעקב מרגי: זדוניות או חוסרים?
<רותי לוי: טעויות.
<רותי לוי: אף אחד לא עושה, לדעתי, באמת, הטעויות הן בתום לב.
<רותי לוי: אני לא חושבת שמישהו "לוקח כסף" ורוצה לגזול, אני לא מאמינה, כי כשאני כן פונה – ואני פונה לחגית, אז אנחנו מתקנים את זה.
יעקב מרגי: שמעת את הגברת?
<טובה הוימן: אני חייבת להעיר.
יעקב מרגי: טובה, גברת טובה.
יעקב מרגי: שמעת אותה?
<רותי לוי: אתה זוכר שקפצתי כשהיא דיברה?
<טובה הוימן: לא, אבל רציתי להגיד לך, רותי - - -
יעקב מרגי: טובה, את לא מפריעה, טובה, תני לה.
<טובה הוימן: חייבת להעיר על זה.
<טובה הוימן: נקודתית.
<טובה הוימן: חייבת להעיר.
<רותי לוי: רציתי להגיד לה: תבואי.
<רותי לוי: כאשר יהיה לי את החתך, כי אנחנו מתקנים עיוותים, כל הזמן מתקנים עיוותים.
<רותי לוי: יש הרבה מה לעשות.
<רותי לוי: זה הדבר הראשון שעשיתי.
<רותי לוי: קיבלתי תקציב גדול כדי לעשות את זה.
<משה דוד: אתם לא עושים.
<רותי לוי: אנחנו מתקנים דברים.
<קריאה: רותי, אבל מה יוצא מהבדיקה?
יעקב מרגי: אבל אתם לא מפריעים לה, לא.
<רותי לוי: רגע, אני מדברת.
יעקב מרגי: אני אעזור לך, אל תצעקי עליהם, אני אצעק עליהם.
<רותי לוי: חגית יכולה להעיד שאנחנו מדלגות על ועדות פריטטיות ומתקנות את הדברים.
<רותי לוי: נקודתית.
<רותי לוי: עיר עיר, ישוב ישוב וזה עובד.
<רותי לוי: יש מה לעשות.
<רותי לוי: עשינו.
<רותי לוי: אנחנו נותנים עכשיו, חגית הגיעה ל25%, אני חושבת שזה הרבה כסף.
<רותי לוי: יש הרבה דברים שאתם אומרים וכן, אולי צריך לשבת בשולחן עגול ואני אתכן, המון המון שיחות כמעט עם כל החברות שיושבות כאן, לאורך השנה הזו, יש דברים שהן צודקות, יש דברים שאני צודקת וביחד אנחנו הולכות קדימה.
<רותי לוי: אני רואה שההסתדרות כן עושה דברים.
<רותי לוי: אני שמחה שחברי הכנסת יושבים פה.
מירב בן ארי: הם יושבים פה כבר כל כך הרבה שנים.
<רותי לוי: אני נמצאת כאן שנה.
<רותי לוי: ובשנה הזו - - -
יעקב מרגי: הגדרת התפקיד – תתייחסי.
מירב בן ארי: כן, איך יכול להיות שיש כל כך הרבה תסכול?
<רותי לוי: יש תסכול - - -
יעקב מרגי: אני חייב לחתור לסיכום.
<רותי לוי: היה צריך - - - אני מקבלת, אני לוקחת - - -
<קריאה: השכר - - -
יעקב מרגי: גבירתי, רגע, לא, לא, לא.
<רותי לוי: אני אתך, שתי ידיים - - -
יעקב מרגי: אני רוצה שתדעי לפני שתהיי אתי.
יעקב מרגי: תזכירי לי את השם.
יעקב מרגי: רות.
יעקב מרגי: הגדרתי לי יעדים ומשימות לקראת הסיכום.
יעקב מרגי: אני רוצה כרגע את הגדרת התפקיד.
יעקב מרגי: אני, כדי לצאת לקרב, צריך לדעת את הגדרת התפקיד.
יעקב מרגי: אז קראתי.
יעקב מרגי: האם הקריאה שלי – את הולכת לרכז אותן?
יעקב מרגי: אֲת הסתדרות, תזכרי, אני רוצה שתרכזי.
<רותי לוי: אני הסתדרות - - -
יעקב מרגי: אני רוצה, תקשיבי, רות, תקשיבי לי, אני אזכיר לך, אֲת הסתדרות, מי שיושב פה ודיבר הם נציגי המעסיקים השונים.
יעקב מרגי: האם את לוקחת על עצמך?
יעקב מרגי: אני כותב את זה, לוקחת על עצמך לרכז צוות מתוך משרד החינוך, שלטון מקומי, נציגי המזכירות וארגוני - - -
יעקב מרגי: אתה גם צריך לפנות אליהם שיתנו לי יד.
יעקב מרגי: אני קורא להם.
מסעוד גנאים: הוא יקרא להם עכשיו.
יעקב מרגי: את הולכת לרכז את זה.
יעקב מרגי: ככה אני יודע לעבוד, אני לא יודע דברים באוויר.
<רותי לוי: אין לי בעיה.
<רותי לוי: אנחנו עושים מספיק דברים ביחד - - -
<שגית אילוז: אני יכולה להעיר?
<שגית אילוז: הערה קטנה בנושא הזה שהיא דיברה, זה דבר פנטסטי.
<שגית אילוז: - - - את כל מה שאמרתי, קיבלתי תשובה, קיבלתי מסמך, פניתי לגורמים בעיריית ירושלים, כבר חודשיים זה בכוח אדם - - -
<רותי לוי: למה לא פנית אלינו?
<שגית אילוז: פניתי אליכם - - -
יעקב מרגי: חזרה.
יעקב מרגי: רגע, אחרונת הדוברים.
יעקב מרגי: רגע, רגע, אני, לא הייתה פעם שהוצאתי אורחות בסוף הדיון מהישיבה, אני אעשה את זה.
יעקב מרגי: תקשיבו לי, משרד האוצר.
<צהלה עבודי: אין לי מה להוסיף על מה שחברתי אמרה.
יעקב מרגי: לא, לא, אני יודע שאין לך מה להוסיף.
<צהלה עבודי: יש הסכם שכר.
יעקב מרגי: רגע, רגע, רגע, עוד לא שאלתי, יש לך תשובה כבר?
יעקב מרגי: שמעת את הקולות?
יעקב מרגי: שמעת את הקולות, נכון?
יעקב מרגי: אני רוצה רק שתביני.
יעקב מרגי: ואני קורא לך, לשתף פעולה עם המהלך הזה.
<צהלה עבודי: הגדרת התפקיד היא פחות בתחום סמכותנו.
<צהלה עבודי: בנושא שכר נתנו מענה.
יעקב מרגי: תודה, אמרתי לך, תודה, תודה רבה.
יעקב מרגי: לא, לא, אני אגיד לך למה, כי זה תם ולא נשלם, חכו, חכו, רבותי.
<קריאה: איפה משרד החינוך?
יעקב מרגי: רבותי, רבותי, לא, את מפריעה לי, אני יודע שמשרד החינוך לא דיברו, אין לי מה לקרוא להם.
יעקב מרגי: אתם תשמעו את דברי הסיכום שלי ותבינו.
יעקב מרגי: משרד החינוך, האם יש לו מה להוסיף לדיון?
יעקב מרגי: לא, נכון?
יעקב מרגי: שמעתם את הכול.
<קריאה: אין מה להוסיף.
<קריאה: נאמר הכול.
יעקב מרגי: נאמר הכול.
יעקב מרגי: אני אפילו לא שואל אתכם אם אתם תצטרפו למהלך כי אני אקרא לכם להצטרף למהלך.
<רותי לוי: מבקשת משפט לפרוטוקול, זה יסייע למזכירות, בבקשה, יש כאן טעות, המזכירות הולכות לעירייה, עם המוקד של בדיקת תלושי שכר.
<רותי לוי: הנה, הגברת קיבלה תשובה.
<רותי לוי: לא ללכת לעירייה.
<רותי לוי: לבוא להסתדרות, זה התפקיד שלי.
יעקב מרגי: תודה, תודה, תקשיבו, רבותי.
<דפנה ארביב: משפט קטן.
<דפנה ארביב: מונחים לפניך שני תלושים שלי.
<קריאה: לא שומעים.
<דפנה ארביב: אני מקבלת - - - עשרים ושש שנות ותק, אחרי כל - - - 6,000 שקל.
<קריאה: 6,000 שקל.
יעקב מרגי: ההערה מיותרת.
יעקב מרגי: אם היית ממתינה לסיכום שלי היית רואה שהתייחסתי.
יעקב מרגי: (א) הוועדה מודה לחברי הכנסת היוזמים ולחברי הכנסת שהשתתפו בדיון; (ב) הוועדה מודה גם לאורחים, למזכירות שבאו ותרמו לנו לדיון וכן למשרדי הממשלה; (ג) הוועדה שמעה שהגדרת תפקיד המזכירה לא עודכנה ולא הוגדרה שנים רבות; (ד) הועדה נוכחה לדעת שנוספו מטלות רבות לתפקיד המזכירה מבלי שתוגמלו על כך; (ה) הועדה שמה לב לכך שמזכירה עם ותק של כעשרים שנה ממוצע משתכרת בין 5,000-6,000 ₪; (ו) הועדה קוראת לקבוע תקן סביר למזכירה, שיותאם, לא רק פר כיתות אלא פר כיתות ומספר תלמידים, מיקס של שני הפרמטרים האלה, כי בית ספר עם ארבעים לא דומה לבית ספר שבו כל כיתה מכילה ששה עשר תלמידים או עשרים תלמידים (ז) הועדה קוראת למזכירות בתי הספר להתאגד לקראת ארגון, לקראת הקמת ארגון מוכר, אם תצליחו ואם לא אז לפחות תתארגנו, תתאגדו.
יעקב מרגי: זה לא קשה היום להתארגן.
יעקב מרגי: היום אתם בשעות מקימים לכם קבוצה; (ח) הועדה קוראת למרכז השלטון המקומי, משרד החינוך, משרד האוצר, נציגי המזכירות ונציגי ההסתדרות להקים צוות משותף לקראת הגדרת תפקיד המזכירה; (ט) הועדה מודיעה בזאת וקוראת לארגוני המורים השונים – הסתדרות המורים וארגוני המורים, שמהיום והלאה, כל עוד אני בתפקיד, הועדה לא תיתן לכם שום רוח גבית לשום מאבק, אם לא תהיה התייחסות גם למקצועות הנלווים שנמצאים במתחם בית הספר, שהם סייעות, גננות, מזכירות וכו', עם כל התפקידים שלא מניתי; (י) הועדה תקיים דיון מעקב בסוגיה הזו ולא במהלך של שנתיים, לא במהלך של שלש, אני קובע לי בעוד שלושה חודשים מהיום לעשות ישיבת מעקב, לראות אם הצוות הזה הוקם, אם הצוות הזה התקדם, אם לא כנראה אני ארכז אותו ואני אוביל אותו.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט השלישית להיום, וה-210 מתחילת הקדנציה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אין ישיבה דלה וכל אחת מעניינת ומאתגרת יותר מחברתה.
יעקב מרגי: היום 14 ביוני 2016, ח' בסיוון תשע"ו, הנושא – ציון 40 שנה למרכז הטניס בישראל.
יעקב מרגי: אני קודם כל רוצה לפתוח במילת תודה שפניתם אלינו בכלל.
יעקב מרגי: כי השולחן הזה יודע לעתים קרבות מילוליים, רק קרבות מילוליים ודיונים סוערים, ומערכת החינוך וספר האזרחות וגלגל"צ, פלייליסט של גלגל"צ וכל הדברים - - -
נורית קורן: תיאטרון מוצקין.
יעקב מרגי: וכל הדברים שמעוררים, כמו איך קוראים לספר?
יעקב מרגי: גדר חיה של רביניאן, הנושאים שעשו כותרות.
יעקב מרגי: אני מתחייב לעצמי, וזאת הצהרה, אני מתחייב לעצמי שבשולחן הזה נושא הספורט בשנה הקרובה יקבל יותר ביטוי.
יעקב מרגי: בשולחן הזה לצערי הרב הוקמה ועדת משנה שהיא לא הכי פעילה.
יעקב מרגי: קיימו מספר דיונים.
יעקב מרגי: לטעמי יש הרבה מה לעשות ולתרום בספורט.
יעקב מרגי: תרומתו של הספורט בחברה הישראלית זו תרומה משמעותית, חברתית, כלכלית, בריאותית, ואני חושב שיש מה לעשות ויש מה לדון וזו הזדמנות.
יעקב מרגי: אז בזכותכם, ראו זאת – אנשי הטניס בישראל – בזכותכם לקחתי על עצמי שיהיו יותר דיונים בתחום הספורט.
יעקב מרגי: 40 שנה למרכז הטניס בישראל.
יעקב מרגי: אני חושב שקודם כל חשוב שתדעו שהדיון הזה מוקלט, בשידור אינטרנטי, יהיה פרוטוקול.
יעקב מרגי: זו ההזדמנות שלכם לדבר לאומה.
יעקב מרגי: מי מכם יפתח?
<ארי שטרסברג: אני אפתח.
יעקב מרגי: תציג את עצמך ותפתח.
<ארי שטרסברג: שלום, שמי ארי שטרסברג, אני המנכ"ל של מרכז הטניס בישראל, וכפי שדיברתי איתך לפני כמה דקות, רציתי קודם כל להגיד שהארגון הזה הוא לא אך ורק מגרשי הטניס והאצטדיון הגדול שרואים שכשנוסעים על כביש 5, אלא זה ארגון ארצי שנמצא כמעט ברוב ערי הפריפריה בארץ – מקריית שמונה בצפון ועד ערד, באר שבע ואופקים בדרום.
<ארי שטרסברג: אנחנו הכנו במיוחד סרט, להראות לכם קצת על ההיסטוריה של ה-40 שנה של הארגון, אבל אני מבין שזה לא יהיה אפשרי להראות את זה.
יעקב מרגי: מה האורך של הסרט?
<ארי שטרסברג: הסרט הוא 4 דקות, 3 ומשהו דקות.
יעקב מרגי: יש לכם לפטופ?
<ארי שטרסברג: יש לנו גם לפטופ, גם דיסק און קי.
יעקב מרגי: אז קדימה, בבקשה.
יעקב מרגי: אפשר להזמין איש טכני?
יעקב מרגי: בבקשה, תוך כדי תמשיך בסקירה שלך.
<ארי שטרסברג: אז קודם כל אני רוצה להציג מי שנמצא פה.
<ארי שטרסברג: נלך מסביב לשולחן – קודם כל יש לנו את גיא ידלין שהוא יושב ראש פורום הידידים שלנו.
<קריאה: כי חשוב.
<קריאה: מביא כסף.
יעקב מרגי: וידלין קשור לידלינים?
<גיא ידלין: לא לידלינים האלה.
<גיא ידלין: אנחנו הידלינים השניים.
יעקב מרגי: זכינו לארח אותו בוועדה ב-90 שנה לאהרון ילדין.
<גיא ידלין: אני 90 שנה מסביר שאני לא קרוב שלו.
<ארי שטרסברג: ואני אלך די מהר מסביב לשולחן.
<ארי שטרסברג: יגאל גיפש, המנהל של מרכז הטניס בדרום תל אביב, שאול זוהר, המנהל של מרכז הטניס בקריית שמונה.
<ארי שטרסברג: אהוד פדרמן, המנכ"ל לשעבר של מרכז הטניס בישראל, שגר בירושלים והגיע לכאן.
<ארי שטרסברג: אני מאד שמח לראות אותו.
<ארי שטרסברג: אנדי רם, אחד ה - - -
יעקב מרגי: האגדה.
<אנדי רם: אגדות זה לאנשים שמתים בדרך כלל.
יעקב מרגי: בחייו, בחייו.
נורית קורן: תראה, זה שגרמת לזה שהרבה אנשים יישבו ויראו תחרויות טניס, זה כבר אומר הכל ואנחנו מצדיעים לאנשים כאלה, כל הכבוד.
נורית קורן: למרות הקשיים, למרות הכל, ללכת ולהתחרות עם הגדולים, זה כבוד.
<ארי שטרסברג: רונן מורלי מאשקלון, המאמן הראשי שלנו, מאמן נבחן גביע דיוויס לשעבר, המדריך המקצועי של כל הארגון.
<ארי שטרסברג: מוריס אוחיון, המנהל של מרכז הטניס בירושלים, בן הבית פה.
<ארי שטרסברג: טל אמסלם, מנהל מרכז הטניס בטבריה, חיים ציון, השכן, מנהל מרכז הטניס באופקים.
יעקב מרגי: אבל תגיד את האמת, איזה יישוב במועצה הוא - - -
<חיים ציון: תראה, אני בא מהעיר, אני גדלתי בהרצלייה ובהוד השרון - - -
יעקב מרגי: גם אני גדלתי בעיר.
<חיים ציון: אני הגעתי למושב וגיליתי עולם ומלואו ואני מודה כל יום לבורא עולם על זה.
יעקב מרגי: אני גם גדלתי בבאר שבע, מפעל חיים באר שבע ועברתי.
יעקב מרגי: כל אחד בסוף הולך אחרי אשתו, למושב.
נורית קורן: להרצלייה מנווה ישראל?
נורית קורן: לא?
<קריאה: אני לקחתי את אשתי מהמושב לעיר.
<ארי שטרסברג: ליאור חן מהאוניברסיטה העברית, שהם חיברו מחקר לפני כמה שנים על ההשפעות של מרכז הטניס והטניס על הבוגרים שלנו.
<ארי שטרסברג: הבאנו כמה עותקים.
<ארי שטרסברג: אני חושב שזה נושא מאד חשוב לדבר עליו היום ואני אתן לליאור את הדקות לדבר ולהסביר את המחקר שהם עשו.
<ארי שטרסברג: אלעד רוט, המנהל של מרכז הטניס בעכו, יניב סקירה, מנהל מרכז הטניס בבאר שבע.
יעקב מרגי: סקירה?
יעקב מרגי: מהמשפחה של השטיחים?
<יניב סקירה: יכול להיות.
יעקב מרגי: חברים, מה זה?
יעקב מרגי: אני זוכר את הסבא.
<יניב סקירה: באמת?
<יניב סקירה: מדהים.
יעקב מרגי: עוד עם החנות בגלעד, כשהוא עלה והוא בא.
יעקב מרגי: זה מסגיר את הגיל שלי אבל.
<ארי שטרסברג: לילו צרפתי, המנהלת של מרכז הטניס בחיפה.
<ארי שטרסברג: סופי כץ, מנהלת התכניות הקהילתיות שלנו.
<ארי שטרסברג: עמית דרגנר, מנהל השיווק שלנו ודן דייקר, שהוא חבר הדירקטוריון הבינלאומי שלנו.
<ארי שטרסברג: תודה שהגעת.
<ארי שטרסברג: שרון פרנק, מנהלת משאבי אנוש.
יעקב מרגי: ולאחר כל זאת?
<ארי שטרסברג: ולאחר כל זאת, ואלה, כמובן שדאגה להביא אותנו לכאן ואנחנו מאד מודים לה על העזרה בכך.
יעקב מרגי: גם אנחנו מודים לה.
<ארי שטרסברג: אז בינתיים שאנחנו מתארגנים כדי להראות את הסרט, אני רציתי קודם כל לומר כמה עובדות לגבי הארגון, שכולנו נהיה מודעים להן.
<ארי שטרסברג: קודם כל, מרכז הטניס, אנחנו גאים – 40 שנה.
<ארי שטרסברג: הוא התחיל עם מרכז טניס אחד ברמת השרון, כיום יש לו 14 מרכזי.
<ארי שטרסברג: נתתי עכשיו בעצם 12 מתוך 14 מרכזים, אז אתם רואים איפה אנחנו פזורים.
<ארי שטרסברג: אנחנו מגיעים ל-20,000 ילדים בשנה, כ-5,000 מהם שמשחקים כל יום אחר הצהריים ועוד כ-15,000 ילדים בתכניות מיוחדות לנערים ונערות בסיכון, תכניות מיוחדות לילדים עם צרכים מיוחדים.
<ארי שטרסברג: ראיתי את חברת הכנסת נורית קורן במרכז הטניס באחת מתחרויות הנכים.
<ארי שטרסברג: תכניות מיוחדות בעבור העלייה, במיוחד מאתיופיה, ובנוסף תכניות מקצועיות טהורות, על דגש של מצוינות, במיוחד בפריפריה.
<ארי שטרסברג: בנוסף לחינוך הפורמאלי שהילדים מקבלים, איך דרך הספורט ודרך הטניס בפרט, שהוא לפי דעתנו אחד מענפי הספורט היותר מכשירים, מאתגרים ונותנים את הדחיפה קדימה לכל מיני דברים בחיים, את האפשרות ללמוד, להתפתח ולקבל את הכלים לחיים, שאני אדבר עליהם קצת יותר ואתם תראו אותם בסרט, לגבי התרומה של הענף הזה ושל הספורט הזה לחיים בכלל, לא רק בטניס, של כולם וכולל אני, שגדלתי ושיחקתי טניס.
<ארי שטרסברג: זה מוכן?
<ארי שטרסברג: תגידו לי מתי.
יעקב מרגי: הוא יגיע ואנחנו נודיע לכם מתי.
<ארי שטרסברג: אין בעיה.
<ארי שטרסברג: יש לנו מעל 400,000 בוגרים בארגון מאז שהוקמנו.
<ארי שטרסברג: התורמים והמייסדים שהקימו את זה בשנת 1976 היו ברובם אמריקאים.
<ארי שטרסברג: מבחינתם, מה שהכי קשה להם זה שהם חושבים שאנחנו הסוד הכי כמוס במדינת ישראל מבחינת מה שהצלחנו לעשות ב-40 שנה האלה.
<ארי שטרסברג: יש לנו 54 תכניות קהילתיות בכל הארץ.
<ארי שטרסברג: בעיקרון אנחנו אחד מארגוני הרווחה הגדולים בישראל מצד אחד ואחד מארגוני, הייתי קורא לזה מצוינות, הגדולים בישראל ואנחנו ללא ספק בית הספר לטניס, אם לא הכי גדול בארץ, שזה בטוח, אחד הגדולים בעולם.
<ארי שטרסברג: והשילוב הזה, שבין לקחת ילדים כמו אנדי רם, שאני בטוח יגיד כמה מילים, ולהביא אותו לידי זה שהוא ייצג את ישראל ויהיה דוגמא ומופת - - -
יעקב מרגי: חשבת שהבאנו אותו ולא ניתן לו לדבר?
<ארי שטרסברג: תשמע, רק להסתכל עליו זה גם טוב, אבל - - -
נורית קורן: פה גם מדברים.
נורית קורן: פה יש רמקול בשביל זה.
נורית קורן: יש לנו יום ספורט ב-5 ביולי וגם צריך לבוא ולייצג.
<קריאה: אני חושב שאם היית מזמין את שר הביטחון הוא היה מגיע.
<ארי שטרסברג: והנושא הנוסף שאני ארצה להגיד בעניין הזה, שאני חושב שהוא גם מאד מאד ייחודי לארגון שלנו, זה בגלל המיקום שלו, בגלל שזה ארגון אחד שחולש בעצם על כל הארץ, הנושא של אי השוויון בחברה והנושא שאתה לוקח ילדים בגיל 10, 12, מכל המגזרים – היהודים והערבים, הדתיים והחילונים, האשכנזים והמזרחיים – והם ביחד על מגרש אחד ואין מישהו שהוא טוב יותר או פחות ומישהו שיש לאבא שלו כסף ויש לו כסף או אין לו כסף.
<ארי שטרסברג: לקחנו ספורט שכביכול יש לו - - -
יעקב מרגי: יש לו אוריינטציה של עשירים.
<ארי שטרסברג: בדיוק.
<ארי שטרסברג: והנגשנו אותו לעם ישראל.
<ארי שטרסברג: גרמנו לזה שכשאני גדלתי, אני גדלתי בקבוצה עם ילד מרמלה וילדים מרמת השרון ומחיפה ובעצם מכל מדינת ישראל.
<ארי שטרסברג: ובגיל הזה כבר, הרי אומרים שהצבא זה כור ההיתוך של מדינת ישראל וזה קורה בגיל 18, שבו באמת אתה מגלה מה אתה יכול לעשות ואיך אתה יכול להצליח בחיים, אנחנו גורמים לילדים האלה לקבל את זה כבר בגיל 10.
יעקב מרגי: יש רשויות שאתם הייתם רוצים להקים שם מרכז טניס והן לא משתפות פעולה מבחינת הקצאת שטח, קרקע, משהו כזה?
<ארי שטרסברג: אנחנו עכשיו בתהליך של בניית מרכז הטניס ה-15 בשדרות.
<ארי שטרסברג: אנחנו בשיתוף פעולה עם ראש עיריית שדרות.
<ארי שטרסברג: אנחנו כרגע בשני כיוונים.
<ארי שטרסברג: יש את הכיוון כמובן שרוצה להגדיל ולהתפתח, ויש את הצד שרוצה לממש את מקסימום הפוטנציאל שיש - - -
יעקב מרגי: את מה שיש כבר, שקיים.
יעקב מרגי: אוקיי, שאלתי.
<ארי שטרסברג: נכון, נכון.
נורית קורן: לדעתי הם צריכים להיכנס לרשויות הערבויות גם.
יעקב מרגי: כל הארץ.
<ארי שטרסברג: יש לנו 172 מגרשי טניס.
<ארי שטרסברג: השקיעו בתרומות אדירות מרחבי העולם כ-300 מיליון דולר במהלך 40 שנה בשביל לבנות את זה.
<ארי שטרסברג: היום אנחנו נמצאים במצב שהרבה מהתורמים שלנו הם בני 80 פלוס שהקימו חזון מאפס.
<ארי שטרסברג: הם בנו לנו מתנה, למדינת ישראל.
<ארי שטרסברג: וכל אחד ואחד שנמצא בחדר פה, שיודע את זה, כי כמעט כולנו גדלנו וחווינו את זה בתור ילדים ונוער, את המתנה המדהימה זאת.
<ארי שטרסברג: והמשימה שלנו היום, וזו גם אחת הסיבות שאנחנו רוצים להיות פה, זה לראות איך אנחנו ממנפים את זה.
<ארי שטרסברג: איך אנחנו לוקחים את זה קדימה ומממשים למקסימום, אם זה דרך שיתופי הפעולה עם בתי ספר, שכל בית ספר בעירייה כזו או אחרת יקבל את היכולת ללמוד טניס, וזה הרבה מעבר לטניס.
<ארי שטרסברג: זו הדרך ללמוד להצליח בכל דבר שאתה עושה.
יעקב מרגי: אני מציע שבשלב הזה, לפני שניתן רשות והתייחסות, ליאור חן, תיזהר שלא יוסיפו לך אף פעם את הא' לפני השם שלך.
<ליאור חן: קרה לא מעט.
יעקב מרגי: תספר לנו, חוץ מטניס, תגיד מה זה?
<ליאור חן: אז אני פשוט אדבר כמה דקות על המחקר, ברשותך.
יעקב מרגי: שלוש דקות זה גם נקרא כמה דקות, נכון?
<ליאור חן: חמש.
יעקב מרגי: יאללה, קח.
<ליאור חן: אז שמי ליאור חן, אני דוקטורנט לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
<ליאור חן: המחקר שלי עוסק בתחום מאד שונה, אבל לאורך התואר השני אני ניהלתי מחקר בהובלת פרופסור גד יאיר מהמכון לחקר הטיפוח בחינוך באוניברסיטה העברית, והוא מתנצל שהוא לא יכול היה להגיע.
<ליאור חן: ואני אספר כמה דברים על המחקר, אבל אני אפתח בשניים שלושה ציטוטים מתוכו.
<ליאור חן: ציטוט ראשון הוא של בוגרת מערד, שסיפרה לנו כך: הלכתי מגיל 7 לטניס לבד, נסעתי לתחרויות.
<ליאור חן: אתה מגבש את עצמך כאינדיבידואל.
<ליאור חן: יצאנו מערד לבאר שבע, לרמת השרון וזה היה גדול.
<ליאור חן: בוגר אחר ממרכז בדרום מספר – בשבילנו זה היה וואו.
<ליאור חן: לילדים בגילנו לא הייתה את המודעות לצאת למקומות אחרים.
<ליאור חן: בטניס היו מוציאים אותנו לתחרויות באשקלון, ביפו, ברמת השרון, היינו הולכים לראות את הדיוויס.
<ליאור חן: לילדים בכדורגל לא היה את זה.
<ליאור חן: אז כאמור, לפני ארבע שנים פנו אל המכון לחקר הטיפוח בחינוך ממרכז הטניס בישראל וביקשו לערוך שני מחקרים.
<ליאור חן: מחקר אחד זה לפתח אפליקציה ושאלונים, לבדוק את התכניות המיוחדות של המרכז ומרכז שני של לבדוק את השפעות הפעילות על בוגרי המרכז ועל זה אני אדבר עכשיו.
<ליאור חן: לצורך המחקר ביקרנו במרבית המרכזים.
<ליאור חן: קיימנו שיחות מיקוד, ערכנו שיחות עם מנהלי המרכזים.
<ליאור חן: ביצענו סקר אינטרנטי בהשתתפות 330 מבוגרי המרכזים ולבסוף ערכנו ראיונות עומק עם כ-50 בוגרים.
<ליאור חן: ולפני הממצאים חשוב לי להגיד, בדרך כלל זה ידוע שבמחקר עונים על שאלונים אינטרנטיים בין 01- ל-15%, ובמחקר של הטניס ענו עליו קרוב ל-50%.
<ליאור חן: כלומר, כבר המענה מדגיש את המחויבות של המרכז לטניס למרכז.
<ליאור חן: לגבי הממצאים.
<ליאור חן: מצאנו במחקר שהפעילות במרכזי הטניס זכורה באופן חיובי מאד.