GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ליאור חן: כמובן שאפשר להתווכח ולהגיד שיש כאן הטיה, אבל באופן מעניין גם אנשים עם חוויות פחות נעימות רצו לספר לנו ובכל זאת אנחנו בדקנו אגדים שונים מ-1 עד 7 והאגד של חווית ההשתתפות בתכניות המרכז זכורה לי לטובה – היה אחד הגבוהים וזכה לציון ממוצע של 5.54.
<ליאור חן: במחקר מצאנו באופן כללי שההשפעה של פעילות הטניס על הבוגרים היא השפעה חיובית.
<ליאור חן: יש מעט מאד מקרים שהם מקרי סינדרלה דודי סלע, הנער, הילד מקריית שמונה, שהגיע להיות אחד מהטובים בעולם, אבל יחד עם זאת, כמעט בכל המקרים ההשפעה היא חיובית, גם אם צנועה.
<ליאור חן: ובמה אני אומר שההשפעה חיובית?
<ליאור חן: ניתוח החומרים עלה שבוגרי המרכז קושרים בין פעילות הטניס לבין איכות חיים ובריאות טובה יותר כיום.
<ליאור חן: שפעילות הטניס אפשרה להם ילדות עשירה ומפתחת יותר ופתחה להם דלתות תעסוקתיות בבגרותם.
<ליאור חן: שהפעילות יצרה אצלם אישיות תחרותית ושאפתנית והגבירה את היכולת לעמוד באתגרים, הרבה בזכות משמעת עצמית גבוהה, שגם היא כתוצאה מהטניס.
<ליאור חן: הבוגרים היו חלוקים האם התכונות האלה הובילו אותם לטניס או שזה באמת הטניס פיתח אצלם, אבל בכל המקרים הטניס פיתח את התכונות האלה עוד יותר.
<ליאור חן: לצד זה, אני אשמח עוד, אם יש לי זמן, להציג שתי דילמות או דילמה אחת מרכזית שעלתה.
יעקב מרגי: דילמה אחת מרכזית.
<ליאור חן: דילמה אחת שעלתה ביחסי - - -
יעקב מרגי: בחיים אל תהיה נדיב בהצעות.
יעקב מרגי: תמיד תיקחו.
<ליאור חן: והיא שאלת הפריפריה – מרכז.
<ליאור חן: בעצם גילינו במחקר שלנו שאפשר לחלק את המרכזים לשלושה סוגים.
<ליאור חן: יש את רמת השרון, יש את המרכזים הפריפריאליים חצי אורבאניים קראנו לזה, ויש את המרכזים הפריפריאליים ובאיזה שהוא מקום כל אחד התפתח קצת ביחס לאיפה שהוא התחיל, כשבדרך כלל אנשים מהפריפריה דיברו על הערכים ובדרך כלל המרכזים החצי פריפריאליים דיברו על זה שנפתחו להם דלתות תעסוקה בעולם הטניס, ואנשים מהמרכז, בעיקר רמת השרון, דיברו על היכולת שלהם להתפתח בעסקים בעקבות הטניס.
<ליאור חן: על אף המתחים שהוצגו על ידי הבוגרים, שהיה לי זמן להציג רק אחד, הרבה אנשים במרכזים דיברו על המרכז בצורה של בית, במילים של בית ושל משפחה.
<ליאור חן: וציטוט אחרון שאמר בוגר שהיום הוא מאמן במרכז – המרכז זה מקום שמקנה ערכים לילדים.
<ליאור חן: טניס זה הרבה מעבר לזה, מעבר לטניס.
<ליאור חן: מרכז טניס מבחינתי זה בית.
<ליאור חן: היום אני מדריך ילדים ומבחינתי אני מדגיש להם שזה הרבה מעבר לניצחון או הפסד.
<ליאור חן: מילה אישית לסיום, בלי קשר למחקר, ברשותך.
<ליאור חן: אחת הסוגיות או הסכנות של חוקר חברתי זה להתאהב בנחקרים שלו וזה יכול להשפיע על המחקר ועד היום - - -
יעקב מרגי: זה נקרא היסחפות.
<ליאור חן: היסחפות.
<ליאור חן: ועד היום בכל המחקרים שעשיתי בתור עוזר מחקר או בדוקטורט שלי, המקרה היחיד שהייתי צריך להידרש לסוגיה הזאת זה המחקר הזה, המחקר של הטניס, ואני כבן דגניה א', שסמוך מאד לטבריה, זוכר במיוחד את ההגעה יחד עם פרופסור יאיר למרכז בטבריה, שטל הוא המנהל שלו.
<ליאור חן: וגם הזיכרון, בילינו שם מאחר הצהריים עד שנסגר המרכז פחות או יותר, וגם הזיכרון שלנו מאד חיובי, עכשיו שניסינו להיזכר במחקר, אבל יותר מזה אנחנו זוכרים את הדרך חזרה מטבריה עד לירושלים ואת ההתפעלות וההתרשמות וההתלהבות שלנו ושל פרופסור יאיר, שהוא פרופסור לחינוך, מהפעילות שפשוט לא הפסקנו לדבר עליה.
יעקב מרגי: אל תשכח לדבר על זה שהפכת להיות שחקן טניס מן המניין.
<ליאור חן: הייתי אלוף עמק הירדן בצעירותי, ובעקבות המחקר הזה חזרתי לשחק טניס באופן חובבני.
יעקב מרגי: היה קשה לך.
יעקב מרגי: הוצאתי את זה ממך.
<ליאור חן: כן, אבל אני לא העניין, העניין הזה באמת מרכזי הטניס.
יעקב מרגי: אלף תודה רבה לך.
יעקב מרגי: נמצאת איתנו חברת הכנסת נורית קורן מתחילת הדיון, ונמצא איתנו חבר הכנסת יואב רזבוזוב.
יעקב מרגי: הוא רוצה להצביע בוועדת העלייה, את מאפשרת לו?
יעקב מרגי: אם לא את הדוברת הראשונה.
נורית קורן: אני גם רוצה.
נורית קורן: טוב, יאללה.
נורית קורן: פעם אחת.
יעקב מרגי: היא לארג'ית לספורטאי.
נורית קורן: הוא גם היה איתי בניו יורק והכרנו יותר טוב.
נורית קורן: אז בבקשה.
יואל רזבוזוב: תודה כבוד יושב הראש.
יעקב מרגי: הוא היה איתנו.
יואל רזבוזוב: ויש החלטה כבר.
נורית קורן: איך יכולתי?
יואל רזבוזוב: תודה כבוד יושב הראש על עצם קיום הדיון הזה, על כל מה שקשור לספורט.
יואל רזבוזוב: ספורט זה בליבי ובדמי ואת האמת, חברי אנדי רם שלח לי הודעה, תבוא, תחזק את הטניס.
יואל רזבוזוב: ג'ודו ספורט לא משהו, תשקיעו רק בטניס.
יואל רזבוזוב: אז באתי להגיד.
יואל רזבוזוב: אז כל מה שקשור לספורט כאן בכנסת ישראל מאד מאד חשוב.
יואל רזבוזוב: 40 שנים למרכז הטניס, ואני גם בתור חבר מועצת העיר לשעבר בנתניה, כמחזיק תיק הספורט, כן השקענו בטניס וכן ראינו שטניס זה ספורט מאתגר ומעניין והרבה ילדים דווקא מהשכבות החלשות, מאד מעוניינים להיכנס.
יואל רזבוזוב: עשינו כמה תכניות עם הנוער, עם עולים מאתיופיה ובאמת עשינו הרבה תכניות וזה עבד ואני חושב שאם אנחנו כאן בכנסת ישראל בכלל נבין, כי אנחנו טובים בלכבות שריפות, אנחנו טובים כשקורה משהו אז מכבים.
יואל רזבוזוב: אף אחד לא רוצה לחשוב לטווח ארוך.
יואל רזבוזוב: כשאני בא לדבר על ספורט, אומרים לי תשמע, יש לנו בעיות ביטחון ובריאות ורווחה, מה נשקיע בספורט?
יואל רזבוזוב: ספורט זה אורח חיים בריא, ספורט זה עם חזק יותר.
יואל רזבוזוב: אם אנחנו נשקיע, הרי מה אנחנו מבקשים בסוף בספורט?
יואל רזבוזוב: אנחנו מבקשים מיליונים בודדים.
יואל רזבוזוב: בתקציבים של מאות מיליארדים, אנחנו מבקשים מיליונים בודדים לטובת הספורט.
יואל רזבוזוב: זה בסוף יחסוך לנו מיליארדים מעיר ללא אלימות, ממלחמה בסמים ואלכוהול ומפה ומשם.
יואל רזבוזוב: יש לנו כל כך הרבה כסף שאנחנו מוציאים, ובהשקעה קטנה אנחנו נשיג תוצאות גדולות.
יואל רזבוזוב: דווקא דרך הענפים שאולי הם לא כדורגל, אבל אנחנו יכולים להביא את התוצאות וגם הרבה ילדים במסגרות.
יואל רזבוזוב: הילדים שלנו צריכים להיות במסגרת ספורטיבית.
יואל רזבוזוב: זהו, אני חייב לרוץ לוועדת העלייה והקליטה, להשיג כסף לנתניה, כדי שיהיה להם שעם עוד כסף לטניס.
יעקב מרגי: אנחנו מאד מודים לך.
יעקב מרגי: חבר הכנסת נורית קורן, בבקשה.
נורית קורן: טוב, אז אני שמחה לומר שאני משנת 1976 נמצאת בהרצלייה.
נורית קורן: ובעצם חוויתי את הבנייה של המרכז ואת החניכה.
נורית קורן: הילדים שלי אמנם לא הגיעו לרמת השרון, אבל הם היו בעקבות ההקמה של מרכז הטניס ברמת השרון, אני חושבת שהכל התחיל כמו פטריות אחרי הגשם, אז לאט לאט קמו עוד מרכזים והילדים שלי היו בהרצלייה.
נורית קורן: אני הגעתי לפני חודש וחצי נראה לי, או חודשיים כבר, היו משחקים פרה-אולימפיים של שחקני טניס של הספורטאים.
נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שאני התרגשתי.
נורית קורן: יעקב, צריך להביא אותם לכנסת.
נורית קורן: אני התרגשתי ו - - -
יעקב מרגי: תיזמי, תביאי.
יעקב מרגי: נארח אותם.
נורית קורן: כן, אנחנו נביא אותם לכאן.
נורית קורן: אני בין היוזמים של יום הספורט ב-5 ביולי, יעקב, תשריין לך ביומן זמן.
נורית קורן: ואני ביקשתי שנביא גם את השחקנים הפרה-אולימפיים.
נורית קורן: אני לא יודעת בסוף מה נסגר, כי אני לא בצוות שמארגן את כל הדברים.
נורית קורן: זאת הייתה חוויה מדהימה, לראות אנשים משחקים טניס כל כסא גלגלים, כאילו אין כסא.
נורית קורן: אני עמדתי והתרגשתי ולא יכולתי והבן שלי קיבל שיעור פרטי מהמנכ"ל.
נורית קורן: הבן שלי גם התחיל עכשיו לשחק טניס חזרה, ואני מתחברת בדיוק לכל הנקודות אלה שאמרת.
נורית קורן: זה בית, זה משפחה.
נורית קורן: זה נתן לילדים מהפריפריה לבוא ולשחק.
נורית קורן: זה מדהים, זה מרגש מה שאמרת, זה נכון אחד לאחד.
נורית קורן: יש רק לקות אחת של המרכז.
נורית קורן: כשאני באתי לשם והוא אמר לי שיש מרכזים בכל הארץ, אמרתי רגע, לא יכול להיות, באמת.
נורית קורן: ואז שהוא אמר לי שעוזרים לילדים בסיכון, לנערים ולנערות בסיכון, אמרתי איך זה שאנחנו לא שומעים על זה.
נורית קורן: יחסי ציבור, אנשים.
נורית קורן: בלי יחסי ציבור לא עשיתם כלום, ואני רוצה לומר שזה לוקה בחסר.
נורית קורן: אתם חייבים לצאת החוצה, לשווק את עצמכם, ואם אתם רוצים להיכנס לתוך בתי הספר, אז זאת העבודה.
נורית קורן: כי אתם עושים תכניות נהדרות אבל אף אחד לא יודע.
נורית קורן: אני באמת לא ידעתי.
נורית קורן: ואם לא הייתי מגיעה באותו יום למרכז הטניס, לא הייתי יודעת.
נורית קורן: אז זאת העבודה שלכם.
נורית קורן: אתם עושים עבודה נפלאה עם הילדים ותמשיכו כך ותגדלו כמה שיותר דורות שיביאו לנו מדליות.
נורית קורן: זה חשוב, כי אני חושבת שהנראות שלנו בכל מקום בעולם היא חשובה ביותר, כי כל אחד זה שגריר.
נורית קורן: וכל אחד שבא ומביא כבוד למדינת ישראל, אני חושבת שאנשים לא שוכחים.
נורית קורן: נכון, אנדי?
נורית קורן: וזה חשוב.
נורית קורן: ואני מתנצלת שאני יוצאת, כי גם אנחנו צריכים להיות - - -
יעקב מרגי: אני כאן.
יעקב מרגי: אני מייצג.
<ארי שטרסברג: הנה, אני אעביר את המצגת.
יעקב מרגי: אז נראה עכשיו את הסרטון שיהיה גם בסיס להתייחסויות ולדיון.
יעקב מרגי: נעשה טלגרפית סיבוב.
<ארי שטרסברג: יש גם מצגת וגם סרטון, אני אראה רק את הסרטון.
יעקב מרגי: תדעו לכם, עד שזה עולה, אני שיחקתי טניס, אבל תקשיבו איך.
יעקב מרגי: לפני שקם מרכז טניס בבאר שבע, ברחוב בני אור, מר סקירה.
יעקב מרגי: לפני שהוקם מרכז הטניס בבני אור אני גרתי בבניין הכי ארוך במזרח התיכון.
יעקב מרגי: בבאר שבע יש ברחוב רבי עקיבא, הרבה דוקטורנטים עשו מחקר על הרחוב הזה.
יעקב מרגי: חלקם קרימינולוגים עד היום.
יעקב מרגי: והייתה קומת עמודים, אז היינו קושרים חבל מעמוד לעמוד והיה אחד שהיה מארגן לילדים טורנירים והיינו משחקים די טוב.
יעקב מרגי: תמיד אני בתחושה, כשאני סוקר עכשיו, שכנראה נולדתי איזה 15 שנה לפני הזמן, כי כל הדברים הטובים קרו אחרי זה.
<ארי שטרסברג: לפני שאני שם את הסרט, אני שמתי פה בכוונה משפט שאמר ג'ימי קונורס, אני לא יודע אם אתה מכיר אותו.
<ארי שטרסברג: הוא היה המדורג מספר אחת בעולם, אחד מאושיות הטניס הכי מפורסמות.
<ארי שטרסברג: הוא אמר כבר בסוף שנות ה-70 - - -
יעקב מרגי: אל תראה אותי עם הכיפה השחורה והזקן.
יעקב מרגי: אני אתן לך שמות של צ'מפיונים בתחום הטניס.
<ארי שטרסברג: אוקיי.
<ארי שטרסברג: הוא אמר שהתכנית של מרכז הטניס - - -
יעקב מרגי: ביליתי שעות בצפייה בילדות.
<ארי שטרסברג: אוקיי, מעולה.
<ארי שטרסברג: אז אני בטוח שאתה מכיר אותו.
<ארי שטרסברג: התכנית של מרכז הטניס בישראל היא פרויקט עם ערך מוסף אשר תביא - כי זה היה בתחילת הדרך - תביא תועלת רבה לתושבי ישראל, למשחק הטניס ולהתפתחות של אמנה בינלאומית דרך הספורט התחרותי.
<ארי שטרסברג: אני אחר כך אגיד שתי מילים על הקטע של ההכרה הבינלאומית, כי זה מדהים מה שהארגון הזה הצליח לעשות וכמה אנשים הגיעו מהעולם, לא בהכרח יהודים, כדי להכיר את מדינת ישראל.
<ארי שטרסברג: (מוצג סרטון)
<ארי שטרסברג: זו ההיסטוריה.
יעקב מרגי: יש במסגרת שירותי המתנ"סים או שירותי החינוך הבלתי פורמאליים בטיפול בנערים במצוקה ברשויות המקומיות, מדריכים כאלה שלוקחים חברה מקבוצות עולים או נערים בסיכון למשחקי כדורגל בשעות אחר הצהריים והערב.
יעקב מרגי: אפשר לאמץ את זה.
יעקב מרגי: כדורגל נגיש בכל מקרה.
יעקב מרגי: ישחקו עם מדריך, בלי מדריך, ישחקו.
יעקב מרגי: תחשבו על הרעיונות שלכם בקהילה גם בקטע הזה ואז תוכלו ליצור מכפיל כוח.
יעקב מרגי: הרשויות כבר מקבלות, משקיעות.
יעקב מרגי: יחד אתכם זה יכול להעצים את זה ולהיות מכפיל כוח בסוגיה הזאת של ההטעמה בתוך הקהילה.
יעקב מרגי: בבקשה, הדוברים.
יעקב מרגי: משמאל לימין, אחד אחד בקצרה.
יעקב מרגי: או אולי דווקא אנדי, בוא תפרוץ.
<אנדי רם: אני לא אחד שרגיל לדבר הרבה.
יעקב מרגי: אני אדבר איתך מהניסיון - - -
<אנדי רם: האמת שאני הכישלון של המרכז, כי הם עושים חינוך ותרבות ודברים ואני בטעות פתאום זכיתי בווימבלדון.
<אנדי רם: הם לא תכננו את זה לגמרי.
<אנדי רם: הם לא תכננו את זה לגמרי, זה יצא פוקוס.
<אנדי רם: אבל אני חייב לספר לכם משהו עלי.
<אנדי רם: נולדתי באורוגוואי, בגיל 5 עליתי לישראל ומרכז הטניס היה המקום הראשון שזכיתי.
<אנדי רם: קודם כל אני מתרגש להיות פה, כי לידי יושב אהוד פדרמן והוא דוד שלי.
<אנדי רם: הוא היה מנכ"ל מרכז הטניס, הוא אח של אבא שלי שנפטר והוא מכיר את הסיפור הזה הרבה יותר טוב ממני.
יעקב מרגי: איפה גרת אחרי אורוגוואי?
<אנדי רם: בירושלים.
<אנדי רם: הגעתי לירושלים והתחלתי לשחק בקטמון.
<אנדי רם: קטמון, כשאני התחלתי לשחק, ופה נמצא מנהל המרכז, זה היה מקום של נרקומנים.
יעקב מרגי: קטמון.
יעקב מרגי: רק ירושלמי אומר קטמון.
<אנדי רם: בקטמונים.
<אנדי רם: שם גדלתי מגיל 5.
<אנדי רם: מרכז הטניס שמדברים עליו פה, בשבילי זה היה בית, זה לא היה סתם בית שני, זה היה בית מספר אחת, כי אחרי בית הספר לא הייתה לי שפה.
<אנדי רם: הייתי עולה חדש בלי שפה.
<אנדי רם: באתי למרכז הטניס, שם היו כל החברים שלי, עשיתי שם שיעורים.
<אנדי רם: זה היה מעבר רק ללמד אותי לשחק טניס.
<אנדי רם: זה היה בית אמיתי.
<אנדי רם: כל החברים שלי עד היום הם ממרכזי הטניס כולם.
<אנדי רם: כשאני מספר על הטניס, עכשיו, אחרי הקריירה הארוכה שהייתה ומדבר וזה, אני אחסוך לך את כל הקריירה שעשיתי ווימבלדון וכל השטויות, אני סיימתי את הקריירה הזאת ובאמת בתור נציג ישראלי שהיה באולימפיאדות והכל, חזרתי והחלטתי שאני חוזר לטניס.
<אנדי רם: דבר ראשון שהחלטתי לעשות זה לחזור לטניס, למרכז הטניס, לבית, למקום שבאמת אני מאמין ומרגיש שיש לי את כל מה שיש לי בחיים בגלל מרכז הטניס.
<אנדי רם: והמקום הזה, שחושבים שזה מקום שרק אנשים עשירים יכולים לשחק בו, זה הטעות הכי גדולה בעולם, כי אני באתי מבית שלא היה בו משאבים כלכליים גדולים ויכולתי לשחק טניס.
<אנדי רם: נתנו לי מחבט, נתנו לי כדורים, מגרשים - - -
יעקב מרגי: אבל אתה מודע לזה שזה היה הרושם, שרק עשירים.
<אנדי רם: היא דיברה פה על יחסי ציבור וזה בדיוק מה שאני באתי לעשות אחרי הקריירה שלי.
<אנדי רם: לשנות את יחסי הציבור קצת, להעלות את המודעות של מרכז הטניס, כמה הוא חשוב לילדים, למדינה, בכלל למדינת ישראל, כמה חשוב מרכז הטניס ולנסות כן לבוא ולהביא משאבים ולנסות להגדיל את כל הפעילות שהיא פעילות מדהימה שעשינו 40 שנה, פשוט להמשיך אותה.
<אנדי רם: במקום שהיא תקטע אחרי 40, 45 שנה, להמשיך את הפעילות הזאת לעוד הרבה הרבה שנים כי זה מקום נדיר, וזו הסיבה שאני פה בכנסת, כאן, ומכאן לצעוק את הצעקה הזאת לכל ישראל, שיבינו שטניס זה ספורט מטורף, זה ספורט לחיים.
<אנדי רם: אני רוצה להגיד לך משהו, שטניס, להבדיל מכל ענף אחר בעולם, זה ספורט שאתה עושה מגיל 5 עד גיל 90.
<אנדי רם: יש אנשים שמשחקים טניס, אנשים עד גיל 90 משחקים טניס.
<אנדי רם: לפני כמה ימים שיחקתי ברמת השרון עם בן אדם בן 90.
<אנדי רם: זה ספורט לחיים.
<אנדי רם: זו דרך חיים ואני מקווה ש - - -
יעקב מרגי: זה יכול להיות ריפוי למי שנולד עם רצועות כתף חלשות?
<אנדי רם: זה ריפוי מצוין.
<אנדי רם: רופאים ממליצים לטפל ברצועות - - -
יעקב מרגי: הם לא ממליצים.
<אנדי רם: הם ממליצים לעשות - - -
יעקב מרגי: שולחים אותם להידרותרפיה, שולחים אותם לכל מיני.
<קריאה: אולי גם הם לא יודעים.
<אנדי רם: אבל מה שאני בא להגיד זה שזה אחלה ספורט ובספורט צריך להשקיע.
<אנדי רם: ספורט טוב זה לא רק לעשות אלופים, זה לעשות אנשים יותר טובים בכלל.
<אנדי רם: מה שיואל דיבר אני מאד מזדהה איתו וזהו.
<אנדי רם: אנחנו מקווים שאתה תוכל לעזור לנו.
יעקב מרגי: סביב השולחן מישהו רוצה?
<ארי שטרסברג: אני מציע שמכל מרכז אחד אחד.
<ארי שטרסברג: לפחות אולי נתחיל עם גיא, יו"ר פורום הידידים ואולי שאול ורונן, ואז אחר כך נראה אם יש זמן להמשיך.
<גיא ידלין: אני אגיד כמה מילים.
<גיא ידלין: באמת מעבר לספר, שנראה איך אנחנו יחד יכולים להיעזר בהצעותיך ובכוח של הוועדה.
<גיא ידלין: אז אני אגיד ככה, קודם כל הרבה מהקונסרטים שהיו, שלך ואחרים, כולל אותי, שאני לא גדלתי כמותם בעולם הטניס.
<גיא ידלין: אני הגעתי מתוך הזדהות עמוקה עם ה - - - הקהילתי, אחרי שגיליתי את הסוד, כמו שחברת הכנסת אמרה.
<גיא ידלין: אנשים לא יודעים על זה.
<גיא ידלין: אחת המשימות שלקחנו על עצמנו, מהמגזר העסקי והציבורי, הרבה מאד חברים שנרתמו – זה איך לעזור אחד לשכפל את המקום הזה, מבחינת הערכים שלו, ושניים איך להביא אותו לידי מודעות.
<גיא ידלין: אין פה בלונדינים.
<גיא ידלין: סקירה ובן ציון - - -
יעקב מרגי: אני בכוונה העצמתי את זה.
<גיא ידלין: ואני בכוונה עונה, כי זה חשוב לנו דרכך ובאמצעות כפי שאנחנו אומרים להסביר, כמעט כל מי שגדל פה התאמן במרכזים ובסניפים.
<גיא ידלין: זאת אומרת הגדילה מתוך המקום הזה הייתה בתוך מקום שהאנשים שהקימו את המקום ושירתו במשך 40 שנה ושמו 300 מיליון דולר וכל שנה, כל שנה מגיעים לפה בין מיליון לשני מיליון דולר תרומות, בשביל מה?
<גיא ידלין: בשביל לקדם את התרבות ואת הספורט.
<גיא ידלין: 1,500 מלגות שאנחנו נותנים הן No money.
<גיא ידלין: כסף שניתן עבור ילדים בתכניות האלה.
<גיא ידלין: אבל גם כמה אפשר לסחוב את זה לבד?
<גיא ידלין: המטרה שלנו היא שיחד ובאמצעות ההבנה, גם של כנסת ישראל וגם של העיריות, אנחנו מתחילים בזה ולהביא את זה למודעות, כי זה הדבר הראשון.
<גיא ידלין: זה לא לתת 1,500 מלגות ולא לעשות את זה רק ב-14 מרכזים, אלא לעשות את זה ב-20 מרכזים ולתת 10,000 מלגות.
<גיא ידלין: 10,000 מלגות זה כמעט להגיע לעוד עשרות אלפי בתי אב באמצעות חינוך, באמצעות מה שהספורט הזה נותן.
<גיא ידלין: הספורט הזה הוא כלי, הוא מעצב חינוך, הוא מעצב תרבות, הוא מעצב – אני שווה בין שווים.
<גיא ידלין: תנו לי את הכלים כמו שאמרו קודמי - גם אנדי וגם אמרו את זה בסרט - - -
יעקב מרגי: והשמיים הם הגבול.
<גיא ידלין: והשמיים הם הגבול.
<גיא ידלין: ואוסיף ואומר דבר אחרון.
<גיא ידלין: אני חושב שהמקום הזה הצליח באמצעות ספורט להיות שגריר, אחד הגדולים של מדינת ישראל.
<גיא ידלין: תיכף ידבר ידידי, דן דייקר, שהגיע לארץ אחרי שנחשף למרכז הטניס.
<גיא ידלין: הציונות הביאה אותו דרך הטניס למדינת ישראל.
<גיא ידלין: והיה גם יושב ראש הקונגרס הציוני והגיע לתפקידים נכבדים פה בישראל, והוא מייצג אותנו דרך הספורט.
<גיא ידלין: הוא נרתם לבקשתנו להירתם חזרה ולעזור לנו.
<גיא ידלין: יש עוד עשרות דוגמאות כאלה.
<גיא ידלין: משחקים טניס, הוא עיצב את דמותם.
<גיא ידלין: אנשים שהם אלופים במילואים, שרים לשעבר, אנשי עסקים, שכולם אומרים שדרך המשחק הזה היא עיצוב של מנהיגות אישית, של דרך אחרת להצלחה בחיים.
<גיא ידלין: ובזה הייתי שמח אם בסוף הוועדה נחשוב איך אנחנו יכולים לעשות עם זה משהו מעבר לרוחני.
יעקב מרגי: מי הבא בתור?
<דן דייקר: תודה רבה, אדוני יושב הראש ואדוני יושב הראש.
<דן דייקר: כבוד גדול להיות כאן בכנסת ישראל.
יעקב מרגי: רק תציג את עצמך.
<דן דייקר: שמי דן דייקר, אני חבר של הדירקטוריון הבינלאומי ושל הדירקטוריון גם בישראל.
<דן דייקר: אני חושב שאני הוותיק ביותר במה שקשור למרכזי הטניס בישראל.
<דן דייקר: אני התחלתי בגיל 14 בפורסט היל, כשג'ימי קונורס הפסיד, אחרי שהוא ניצח את ווימבלדון, פורסט היל ואליפות אוסטריה, הוא הפסיד לגיירמו וילאס בשנת 1975.
<דן דייקר: היו שלושה אנשים שם למטה, באצטדיון הישן של פורסט היל.
<דן דייקר: זה היה בעצם שניים שהיו שם בווידאו – איאן פורמן וביל ליטבי ועוד אחד שהוא אז נפטר, הרולד לנדסבורג.
<דן דייקר: היה להם חזון ואז – 1975 – זה היה ממש חזון כדי להקים בעצם להביא מהפך, לא פחות, במדינת ישראל וזה היה שנה-שנתיים אחרי מלחמת יום כיפור ויהדות אמריקה רצתה לעשות משהו מאד משמעותי למען הילדים וכלל אזרחי מדינת ישראל.
<דן דייקר: אז הרעיון היה שטניס זה גם מין תרפיה, הצטיינות, איכות חיים והם רצו דרך כדי לחבר יהודים, חילונים, דתיים גם יחד, ערבים ולא יהודים, מכל הקשת הישראלית.
<דן דייקר: וככה הם אמרו טניס.
<דן דייקר: אני חושב שאחרי 40 שנה שאני יושב כאן כאזרח ישראלי, שזה דבר מדהים, כמו שגיא אמר, דרך מרכז הטניס, כי אני הייתי בן אדם שמדורג מאד גבוה בארצות הברית כג'וניור, מתחת לגיל 18, ויצא לי להדריך את גלעד בלום ואת עמוס מנסדרוף כשהם היו קטנים, עד שהם נהיו בני 11-12 והגיעו לנצח אותי בקלות.
<דן דייקר: שם בארצות הברית גייסו את הכסף בשביל מרכז הטניס.
<דן דייקר: אדוני יושב הראש, חשוב לציין שלא רק ש-300 מיליון דולרים נתרמו למדינת ישראל, מרכז הטניס עושה ליהדות אמריקה ויהדות קנדה ואירופה שתורמים, לא פחות ממה שהם עושים לנו.
<דן דייקר: הייתי שמח מאד וכולנו היינו שמחים מאד להזמין אתכם לראות את הדמעות השנתיות מדי שנה, כשהתורמים מגיעים לישראל.
<דן דייקר: רונן, מוריס והרבה מאמנים רואים בארצות הברית כשאנחנו הולכים למסע תרומות, מה מרכז הטניס עושה ליהדות, להנהגה של יהדות אמריקה, כשהם משתפים פעולה איתנו, רואים את הילדים, רואים את ההישגים שכמו אנדי ואחרים הגיעו אליהם, זה פשוט השפעה ציונית יהודית ערכית על יהדות התפוצות.
<דן דייקר: וזה דבר שלא ידוע מספיק פה במדינת ישראל וזו תרומה מדהימה ליהדות העולמית.
יעקב מרגי: לפני כשבועיים, בשולחן הזה פה, ניהלתי ישיבה וציינו את תרומת הקהילות היהודיות באמריקה לפיתוחה ושגשוגה של מדינת ישראל בכל התחומים.
יעקב מרגי: כנראה גם הטניס בפנים.
יעקב מרגי: כן, בבקשה, הדובר הבא.
<שאול זוהר: שלום, לי קוראים שאול, אני מנהל מרכז הטניס בקריית שמונה.
<שאול זוהר: כבוד יושב הראש, כמו שהזכרת - - -
יעקב מרגי: אנחנו שכנים.
<שאול זוהר: איפה אתה?
יעקב מרגי: אתה מקפל את המפה אני נופל על קריית שמונה.
<שאול זוהר: כבוד יושב הראש, כמו שהזכרת את הילדות שלך בבלוק למטה עם הרשת, בילדות שלי ושל אנשים בגילי, בילינו את רוב הילדות שלנו במקלט ולא היה הרבה ובכל זאת מצאנו דרך לטניס וכשהגענו לטניס לא האמנתי, לא חלמתי שאני אאמן את דודי סלע שש שנים, שהוא יהיה הנציג היום של מדינת ישראל.
<שאול זוהר: אבל עם הזמן, אחרי 33 שנים במרכז הטניס, למדתי שאם אנחנו לא נדע להעסיק את הילדים, אז הילדים יעסיקו איתנו.
<שאול זוהר: ככה הגענו לכל הנושאים החברתיים.
יעקב מרגי: אתה יודע מה, לקחתי את המשפט.
יעקב מרגי: זה מה שאני הולך לעשות עם זה מול משרד החינוך, התרבות והספורט – אם לא נעסיק אותם הם יעסיקו אותנו.
<שאול זוהר: נכון, הם יעסיקו אותנו ואז אנחנו נצטרך לשלם פי שבעה יותר ממה שאם נשקיע בטניס ונלמד אותם להיות בני אדם טובים יותר.
<שאול זוהר: אחרי 33 שנים אני יכול להגיד לך שעברו במרכז הטניס בקריית שמונה לפחות 20,000 ילדים, שאני שמתי לב שכל מי שהצליח להגיע יחד איתנו עד גיל 18, הפך להיות אזרח טוב יותר.
<שאול זוהר: טוב יותר למדינת ישראל.
<שאול זוהר: ואני רואה אותם ביחידות מובחרות וטייסים ורופאים ומהנדסים וההורים שלהם כל הזמן אומרים – כמו במחקר – תשמע, זה הטניס.
<שאול זוהר: זה המשמעת.
<שאול זוהר: הם קיבלו משמעת, הם למדו להילחם, הם למדו לא לוותר.
<שאול זוהר: בסך הכל התכוונו לטניס, אז יצאו גם כמה אלופים, כמו שאנדי אומר, גם לזה לא התכוונו.
<שאול זוהר: ואני חושב שכדאי לנצל את ההזדמנות הזאת בפרישה הארצית שלנו, לעשות הרבה יותר למען ילדי ישראל.
<שאול זוהר: זה הכל.
יעקב מרגי: יש לי עוד דובר אחד או שניים או שמיצינו?
<מוריס אוחיון: אני רק רוצה להצהיר שאני אחת הדוגמאות, יש פה הרבה כאלה.
יעקב מרגי: אתה יודע, אני זוכר אותך, הפרוטוקול לא זוכר אותך.
<מוריס אוחיון: אוקיי, אני מוריס אוחיון, המנהל של מרכז הטניס בירושלים ואני רוצה להגיד שאני אחת הדוגמאות של החזון של המרכז הזה.
<מוריס אוחיון: המרכז הוקם בשכונה שלי, אני בשכונת קטמון ט' בירושלים, ובשנת 1981, מיד אחרי השחרור שלי מהצבא הגעתי למרכז שזה עתה נבנה.
יעקב מרגי: באיזה חודש ובאיזה יום השתחררת?
<מוריס אוחיון: מאי 1981.
יעקב מרגי: אחריך חצי שנה.
<מוריס אוחיון: בדיוק כשהוקם המרכז.
<מוריס אוחיון: ובטוח לא אני ולא עוד 80% מאלה שעכשיו מאמנים במרכז לא היו יודעים בכלל מה זה טניס.
<מוריס אוחיון: אנדי הזכיר מקודם שהוא הגיע למרכז הזה בתור ילד מאורוגוואי.
<מוריס אוחיון: אני הגעתי בתור ילד מקטמון, שזה כמעט אותו דבר.
<מוריס אוחיון: ובלי מרכז הטניס אני ועוד הרבה כמוני לא היינו יודעים מה זה, וזו בדיוק מהות החזון של לשים חוץ מהמרכז הראשון, לפרוש את כל המרכזים בשכונת קטמון בירושלים או בשכונה ד' בבאר שבע או בערד, באופקים, וזה החזון המרכזי של המרכז.
<מוריס אוחיון: חוץ מהראשון, כולם במקומות כאלה שאילולי הם היו שם, המקומות האלה בטוח לא היו נחשפים לטניס.
<מוריס אוחיון: במרכז שלי בירושלים 90% מהמאמנים ומהעובדים זה ילדים שגדלו במרכז בתור ילדים.
<מוריס אוחיון: כולם גרו בבלוק המקביל למרכז וזאת גאווה גדולה.
יעקב מרגי: עכשיו אני אשאל.
יעקב מרגי: באתם לוועדת החינוך, יש לכם ציפיות.
יעקב מרגי: תדברו.
יעקב מרגי: עד עכשיו דיברתם על השבח, על התרומה, על הערך המוסף של הטניס ועל החזון.
יעקב מרגי: אתה יודע מה, תקשיב, אני אספר בהומור ותבין למה אני חותר.
יעקב מרגי: אני הייתי ראש המועצה הדתית בבאר שבע.
יעקב מרגי: היה רב, נשמתו עדן, האשכנזי הרב אליהו כץ.
יעקב מרגי: בביקורי האחרון בברדיסלבה ראיתי את התמונה שלו ואת ציון פועלו במוזיאון היהודי שם, של סלובקיה.
יעקב מרגי: אז הוא סיפר שהוא היה חי תחת המשטר הקומוניסטי.
יעקב מרגי: אז הוא היה מארגן בסתר סדר פסח לקהילה שלו.
יעקב מרגי: באחת השנים, הנדיבים, אפרופו ידידים, נהגו לסדר משובח.
יעקב מרגי: אמרו לו החברה מהקהילה הרב, מה השלטונות עזרו?
יעקב מרגי: ענה – רבותי, מה, אתם לא יודעים?
יעקב מרגי: אני הבאתי את המצות והחרוסת, הם דואגים למרור כל השנה.
יעקב מרגי: אל תספרו לי על המרור שהריבון, שהממסד עושה לכם.
יעקב מרגי: יושב בפניכם כרגע יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת.
<ארי שטרסברג: אני אראה לך את השקף האחרון פה.
<ארי שטרסברג: דרך אגב, אני רק אגיד משהו.
<ארי שטרסברג: מה שיש לך על השולח מולך, זה משהו שליאור לא אמר, אבל אני חשבתי שהוא פשוט מדהים.
<ארי שטרסברג: הכותרות האלה, מה שהם עשו זה שעל כל מילה שהם שמעו במחקר, הם העלו קצת את הפונט ואז זה מראה לך מה הם מצפים מהמחקר הזה.
<ארי שטרסברג: אבל להגיע לשאלה שלך.
<ארי שטרסברג: זה בסוף, בסופו של דבר העוגה של הארגון.
<ארי שטרסברג: חצי מהמשאבים שלנו כרגע, בשביל לתפעל את כל הארגון הזה ולקחת אותו קדימה, מגיע מההורים ומהילדים עצמם במקומות שאנחנו נמצאים בהם.
<ארי שטרסברג: וכולנו יודעים כמה זה קשה במציאות של היום, שכל כך הרבה נופל על הילדים ועל ההורים.
<ארי שטרסברג: אנחנו עושים את זה כרגע אך ורק בגלל שאין לנו מקורות אחרים וזה כואב לנו, וכשהתחלנו את התהליך הזה - - -
יעקב מרגי: איפה משרדי הממשלה?
יעקב מרגי: באיזה צבע הם?
<ארי שטרסברג: משרד הממשלה לא קיים.
יעקב מרגי: לא קיים.
<ארי שטרסברג: הוא בצהוב והוא באפס אחוז.
<ארי שטרסברג: הרשויות המקומיות - - -
יעקב מרגי: אפילו לא בתמיכה?
יעקב מרגי: עזוב תקצוב.
יעקב מרגי: תקצוב זה פנטזיה.
יעקב מרגי: אפילו לא במבחני תמיכה?
<ארי שטרסברג: לא.
<ארי שטרסברג: במבחני תמיכה של העיריות השונות, הרשויות, אנחנו בשלושה אחוז מסך כל התקציב שלנו.
יעקב מרגי: חשבתי שאתה לא מסמן, כי 3% - - -
<ארי שטרסברג: 31% זה תרומות שאנחנו מגייסים מכל העולם כדי לעשות את מה שגיא דיבר עליו.
יעקב מרגי: תגיד לי, ארנונה הם מחייבים אתכם?
<ארי שטרסברג: בטח.
יעקב מרגי: אז אמרתי לך, זה המרור.
יעקב מרגי: לא רק שהם לא מביאים מצות וחרוסת, הם מביאים מרור.
<ארי שטרסברג: זה כמובן.
<ארי שטרסברג: הבעיה היא שהקונספט הזה, שאנחנו העשירים, שאנחנו הספורט של העשירים - - -
יעקב מרגי: משרד התרבות הוזמן, גברתי המנהלת?
<יהודית גידלי: משרד התרבות הוזמן והודיע שיש לו ישיבות אחרות ואין להם נציג.
יעקב מרגי: אז בואו אני אגיד לכם איזה ישיבות יש ויכולות להיות.
יעקב מרגי: אם לא בוועדת החינוך, התרבות והספורט שמשרד התרבות נמצא - מה יכול להיות?
יעקב מרגי: כלכלה?
יעקב מרגי: מה יכול להיות, כספים?
יעקב מרגי: חוץ וביטחון.
יעקב מרגי: ככה זה.
יעקב מרגי: שם אתם נמצאים בסדרי העדיפויות של משרד התרבות.
יעקב מרגי: ואני אומר את זה למרות שאני יש לי הערכה רבה לשרה, אבל אני אביע את מחאתי בפניה.
יעקב מרגי: וגם אם יש ישיבות אחרות, מצבת כוח האדם של משרד התרבות היא לא שלושה אנשים בלבד.
<ארי שטרסברג: אז זהו.
<ארי שטרסברג: אז בסופו של דבר - - -
<גיא ידלין: ארי, רק שכחת שכבוד שרת התרבות והספורט ביקרה אצלנו, בקריית שמונה לפני שבועיים ויחד עם העוזר דווקא כן - - -
יעקב מרגי: בסדר, אם זה שבועיים זה עדיין לא חלחל.
יעקב מרגי: אנחנו ננסה לבדוק מה היא מתכוננת לעשות.
יעקב מרגי: אנחנו נוציא סיכום לדיון הזה.
<ארי שטרסברג: לפי דעתי אנחנו בתקופה שהייתי קורא לה היסטורית.
<ארי שטרסברג: כי את ההזדמנות שיש לנו היום מולך - - -