GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זיוה ארנסטי: ברגע שנדע כמה כסף צריך כדי לבצע את הפעולות שהחקיקה הזאת תדרוש, אם זה הנגשה של בתי הספר לילדים האלה, אם זה מציאת פתרון, בין אם זה נאמני בריאות או כל פתרון אחר שצריך עוד לחשוב עליו בצורה אופטימאלית, שבאמת תסייע לכלל הילדים, כולל אלה שנמצאים באמת בבתי הספר חטיבות הביניים ובבתי הספר היותר גבוהים, לא רק בתי הספר היסודיים.
<זיוה ארנסטי: הבעיה היא נוגעת לכולם, כי כאשר באים ואומרים חייל לא יכול לשרת, אז בעצם אמרו – הבעיה היא של כולנו.
יעקב מרגי: גברתי, אני אשאל אותך שאלה.
יעקב מרגי: ילד אלרגי מקבל סייעת מגיל עד גיל, שלוש שעות, מכוח מה הוא מקבל את זה?
יעקב מרגי: את יודעת מכוח מה הוא מקבל את זה?
<זיוה ארנסטי: כיום הוא מקבל את זה מכוח ההחלטה של חוזר המנכ"ל.
יעקב מרגי: חוזר מנכ"ל.
יעקב מרגי: חקיקה לא תועיל כלום.
יעקב מרגי: אני אסביר לך, זה איך אומרים – זה הנשק האחרון, נשק יום הדין, ואיתו צריך, גם אם תעשי חקיקה היא לא תכלית הכל.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים להגיע להכרה, כמו שמשרד החינוך הגיע להכרה שהילדים אלרגיים והקציב לכך שאת השעות.
יעקב מרגי: כמובן שזה הולך וגדל, הולך וגדל, כפי שאמרה לי לא אחת הגברת עירית ליבנה והמנכ"לית גברת מיכל כהן, שזאת תקנה תקציבית ללא תקרת סכום.
יעקב מרגי: ומי שמבין איך מתנהל משרד ממשלתי, כשיש תקנה תקציבית יש לה סכום נתון ואיתו צריך להסתדר כל השנה, ומסתדרים איתו 1 חלקי 12, ואם יש חריגות – יש תהליך של שינוי.
יעקב מרגי: זאת אומרת שאנחנו בתקנה הזו מודעים ומוכנים גם מנטאלית, גם מבחינה פרוצדוראלית לפי הצרכים.
יעקב מרגי: אני יכול לברך כמובן על הצעד הזה.
יעקב מרגי: למה אני עונה לך?
יעקב מרגי: חקיקה – אני לא רוצה להשלות את ההורים.
יעקב מרגי: לפעמים את יודעת, גם במשפט של לעשות בירור יתר – הוא לא מרחיב, הוא מצמצם.
יעקב מרגי: כי אז בסוף בחקיקה יבואו איתך חשבון גם האוצר וגם המשפטנים ויתחילו להיכנס להגדרות ואז את קושרת לעירית ליבנה את הידיים.
יעקב מרגי: אם היא תשתמש בזה היא תגיד סליחה, החוק מחייב כך וכך, לא מעבר לזה.
יעקב מרגי: לכן כרגע זה מהכרה והחלטה.
יעקב מרגי: לכן אני אומר את זה רק כהערת ביניים.
<זיוה ארנסטי: אני רוצה להתייחס לדברים שאדוני אומר, כי הם דברים חשובים מאד.
<זיוה ארנסטי: אנחנו יודעים היום ש-75% מהתקציב של אותן סייעות רפואיות, מגיע ממשרד הבריאות, ממשרד האוצר וממשרד החינוך בחלוקה, כשהם רבים ביניהם מי ייתן הכי פחות, לא מי ייתן הכי יותר.
<זיוה ארנסטי: עכשיו, כאשר הדברים לא ברורים, אנחנו הגענו למצב שבו באים ואומרים צריך להפחית את הסייעות וגברת ליבנה מוציאה מכתבים שבהם היא קוראת לכולם להפחית את הסייעות והיא מודיעה להורים שמה לעשות, אין כסף, אז אני לא יכולה לאשר יותר.
<זיוה ארנסטי: אז זאת אומרת יש לנו איזו שהיא בעיה.
<זיוה ארנסטי: עכשיו נכון, אנחנו יורים גבוה.
<זיוה ארנסטי: אנחנו יורים גבוה לחקיקה, כי לשבת פה ולהגיד לאדוני את מה שכולנו יודעים, שצריך למצוא את הפתרון וצריך למצוא זה בסדר, אבל אני רוצה פתרון למרחק ארוך טווח.
<זיוה ארנסטי: לא הפתרון למחר בבוקר.
<זיוה ארנסטי: ולכן אני מדברת על - - -
יעקב מרגי: זה לא כיתה.
יעקב מרגי: צריך להירשם.
יעקב מרגי: מי שרוצה רשות דיבור שיירשם אצל מנהלת הוועדה.
<זיוה ארנסטי: ולכן אני מדברת על חקיקה, כי אני חושבת שבסופו של דבר, לטווח הרחוק, חקיקה זה הפתרון הנכון.
<זיוה ארנסטי: בוודאי, בוודאי, שלצד החקיקה צריך להגביר את המודעות.
<זיוה ארנסטי: אני שואלת את עצמי כל יום, כשאני רואה את הפרסומות שעושה משרד התחבורה ומשרדים כאלה ואחרים, ומשרד התיירות, מדוע משרד החינוך או משרד הבריאות לא עושים פרסומות כדי להעלות את המודעות של נושא האלרגיה.
יעקב מרגי: אנחנו נשמע גם לגבי הגברת המודעות וסדנאות והכשרה של צוותי ההוראה בסוגיות האלה.
יעקב מרגי: נשמע את זה אחר כך.
יעקב מרגי: עוד הורה, אודליה אלבו, בבקשה.
<אודליה אלבו: בוקר טוב אדוני יושב ראש הוועדה, חברי הוועדה.
<אודליה אלבו: תודה רבה שנתת לי את זכות הדיבור.
<אודליה אלבו: שמי אודליה אלבו, אני אמא לילד אלרגי.
<אודליה אלבו: בני איתן בן 10 אלרגי לבוטנים ברמה מסכנת חיים.
<אודליה אלבו: מספיק שאתה פותח לידו שקית במבה והוא עלול לקבל התקף אנפילקטי.
<אודליה אלבו: קרו כמה מקרים בבית הספר.
<אודליה אלבו: אני מעולם לא קיבלתי סייעת.
<אודליה אלבו: אני מתנגדת לזה מהסיבה החברתית, שגם ככה הילדים האלה נמצאים במצב חברתי גרוע.
יעקב מרגי: איך את מתמודדת עם הסיכון?
<אודליה אלבו: אני נמצאת, כמו שאמרו, אני נמצאת ליד בית הספר, אני זמינה כל הזמן, אני מעבירה הדרכות להורים ואני מקיימת פעילויות של הגברת הפעילויות אצלנו ביישוב בגן יבנה.
<אודליה אלבו: קיימתי כנס, פיילוט ראשון מסוגו יחד עם עירית בגן יבנה, עם כל צוותי החינוך, כל צוותי ההוראה.
<אודליה אלבו: הזמנו את נציגי עמותת יה"ל, העברנו הדרכה מה היא אלרגיה למזון בכלל, כי לא כולם יודעים מה היא אלרגיה למזון ומה המשמעות שלה, מה התסמינים, איך להתמודד, איך להימנע והחשוב ביותר איך להשתמש במזרק אפיפן.
<אודליה אלבו: אני כל הזמן נמצאת בהדרכות, אם זה עם בני נוער ואם עם הקהילה.
<אודליה אלבו: כל הזמן בפעילות כדי כן להגביר את המודעות, כן לשתף, כי זה אלרגיה חברתית.
<אודליה אלבו: זה כבר עבר את הנושא של האלרגיה המשפחתית.
<אודליה אלבו: כל עוד הוא היה קטן אז זה היה בתוך המשפחה, אז המשפחה ידעה, הסביבה הקרובה, אבל ככל שהילד גדל, גם המעגלים מתרחבים יחד איתו ויש פגיעה חברתית בילד.
<אודליה אלבו: אם זה לעג, אם זה איומים, הפחדה.
יעקב מרגי: בחנת מה הפגיעה היותר קשה לו?
יעקב מרגי: אם זה לשתף את כל בית הספר, את כל ההורים או סייעת?
<אודליה אלבו: אני לא לוקחת את בני איתן, מחמלי ושמה אותו בכותרת – איתן אלרגיה, אנחנו מדברים על אלרגיה למזון בכלל.
<אודליה אלבו: על האחר הוא אני, על הערבות ההדדית.
<אודליה אלבו: הקניית ערכים, לא כסיסמא אלא הלכה למעשה.
<אודליה אלבו: אני עובדת עם הנהגות ילדים ומסבירים להם, ממש מהתחלה על מידע לאלרגנים מה זה, איך לרכוש נכון, איך להשתמש נכון ואני חושבת שזה משהו שכן כדאי להכניס למערכת החינוך.
יעקב מרגי: את יודעת לומר לנו אם יש עוד ילדים בבית הספר שהם אלרגיים?
<אודליה אלבו: כן, אצלנו בבית הספר של הבן זה עשרה ילדים אלרגיים למזון.
<אודליה אלבו: יש עוד בתי ספר בגן יבנה עם 56 ילדים.
<אודליה אלבו: יש כמות אדירה של ילדים גם בגנים.
<אודליה אלבו: זו כמות אדירה.
<אודליה אלבו: ויש ילדים שעם סייעות גם קיבלו התקף אנפילקטי.
<אודליה אלבו: זה משהו שהוא בלתי נמנע.
<אודליה אלבו: כל עוד מדובר למשל בהארכה - - -
<ננסי אגמון לוין: אף סייעת לא הזריקה לאף - - -
יעקב מרגי: פרופסור ננסי.
יעקב מרגי: זה אומר משהו אם זכרתי איך קוראים לך.
יעקב מרגי: אווה ורסנו, בבקשה.
<אווה ורסנו-יוגד: אוקיי, אז ככה.
<אווה ורסנו-יוגד: תודה שהזמנת אותנו.
<אווה ורסנו-יוגד: אני אמא לילד אלרגי ברמה מסכנת חיים, לחלב, בוטנים, קשיו, פיסטוק, חלב במגע, בוטנים גם בשאיפה.
<אווה ורסנו-יוגד: הוא בכיתה ב'.
<אווה ורסנו-יוגד: אני אומר שהפחתתם לו את שעות הסיוע ואני רוצה לדבר על ההמלצות שלך מהוועדה האחרונה שהתקיימה ב-9 בספטמבר 2015 - - -
יעקב מרגי: למה את עושה לי את זה?
<אווה ורסנו-יוגד: כן, בה המלצת שוב, לאחר שטענת שזה מבזה שמשרד החינוך לא יישם את ההמלצות שלך מהוועדה הקודמת, ויפרסם קריטריונים להחרגה והוא לא פרסם קריטריונים להחרגה.
<אווה ורסנו-יוגד: והוא ידבר עם ההורים שלא פוקדים או פוקדים באופן חלקי, הילדים שלהם את בית הספר, כי הם לא יכולים.
<אווה ורסנו-יוגד: הסייעות גם דואגות למניעת חשיפה, כי זה שיש ילד בבית ספר, זה לא מספיק.
<אווה ורסנו-יוגד: זה לא אומר שהורים אחרים משתפים פעולה וזה רשלני לשלוח בלי סייעת.
<אווה ורסנו-יוגד: אתם עושים לנו עכשיו עוול כפול.
<אווה ורסנו-יוגד: אתם גם מורידים את הסיוע החינוכי ואתם מתרצים בזה שלא האלרגיה מחריגה את הילד, אלא הסיוע, הפתרון מחריג, וזה עוול.
<אווה ורסנו-יוגד: הבעיה היא שהאלרגיה מסכנת חיים.
<אווה ורסנו-יוגד: קצת התבלבלתם פה.
<אווה ורסנו-יוגד: לא הסיוע הוא הביעה.
<אווה ורסנו-יוגד: האלרגיה היא הבעיה.
יעקב מרגי: חברת הכנסת יעל גרמן, השרה לשעבר, בבקשה.
יעל גרמן: תודה רבה לך אדוני, וראשית תודה רבה על קיום הדיון.
יעל גרמן: אני חייבת לציין שבכל פעם שפונים אליך, אתה מקיים את הדיון במהירות מרבית ובצורה יסודית ויש לי הערכה מלאה.
יעל גרמן: מי שפנתה אלי זו אודליה והאירה והעירה את הבעיה והיא באמת מבקשת, כפי שהיא הציגה את זה כאן יפה, שייערכו הדרכות בתוך בתי הספר כדי שצוותי החינוך יידעו ויוכלו לסייע לילד בזמן מצוקה, כי היא לא רוצה לתייג את הבן שלה.
יעל גרמן: יש כאן גם עמדה שונה, יש כאן גם עמדה שבאה ואומרת - - -
יעקב מרגי: אתה תדבר אחריה.
יעקב מרגי: נכבד את רצונך.
יעל גרמן: אנחנו שמענו כאן גם עמדה שבאה ואומרת שלפעמים לא ניתן רק לסמוך על ההדרכות אלא צריך סייעת צמודה במקרים באמת מסכני חיים.
יעל גרמן: אני יכולה לומר שראש עיר, בכל המקרים שבהם אנחנו גילינו שישנם ילדים עם אלרגיה מסכנת חיים, אנחנו דאגנו לכך והשגנו בסופו של דבר, בין אם ממשרד הבריאות או ממשרד החינוך, או ביחד, ואפילו אם אנחנו השתתפנו, השגנו סייעות צמודות, כי אני חושבת שלא משחקים בחייהם של ילדים.
יעל גרמן: אני בהחלט חושבת שמשרד החינוך לא יכול להוריד את התקנים של הסייעות.
יעל גרמן: אני רוצה להעלות נושא נוסף.
יעל גרמן: אני רוצה בהזדמנות הזאת להעלות את הנושא של אחיות בית הספר.
יעל גרמן: אני חושבת שהוועדה הזאת צריכה - - -
יעקב מרגי: בתנאי שנחזיר להם את החלוק הירוק.
יעקב מרגי: אלה צעירים, לא זוכר את - - -
יעל גרמן: אנחנו הפעם ניתן להם - - -
<קריאה: מעולה, מעולה.
יעל גרמן: אנחנו נשאיר לאחיות את זכות הבחירה.
יעל גרמן: אנחנו מדברים על אחיות בית הספר שנים.
יעל גרמן: משרד הבריאות הקים ועדה ובוועדה הגיעו למסקנה חד משמעית שאחיות בית הספר חייבות לחזור לבית הספר וחייבות להיות עובדות משרד החינוך.
יעל גרמן: הן לא יכולות יותר להיות עובדות של איזו שהיא חברת כוח אדם.
יעל גרמן: אני חושבת ששילוב של כל מה שאנחנו כאן העלינו, יכול לתת פתרון.
יעל גרמן: כי ברגע שתהיה אחות, היא גם תטפל במקרה של – אני חשבתי על הדפילטורים - - -
יעקב מרגי: יעל, אני אומר, לפעמים יש כוונות במשרד החינוך לשקול את זה ברצינות והם חושבים על זה שאם הם יצטרכו עכשיו למצוא חדר לתת להם, כי הם לקחו לה את החדר - - -
יעל גרמן: זה נכון.
יעל גרמן: אני זוכרת איך לאט לאט בכל בתי הספר לקחו את החדרים.
יעל גרמן: היא לא צריכה חדר גדול והיא תוכל-.
יעל גרמן: באמת, אלה בעיות פיזיות ואני יודעת שאמרת את זה גם בבדיחותא.
יעקב מרגי: לא, באמת, יש דרישות.
יעקב מרגי: עזבי שחייכתי, אני אומר לך מציאות.
יעקב מרגי: גם אלה שמאותה חברת מתן שירותים - - -
יעל גרמן: כוח אדם.
יעקב מרגי: כוח אדם, אין לה חדר.
יעל גרמן: טוב, הם מגיעים - - -
<קריאה: יש מבנים יבילים.
<קריאה: אפשר להכניס מבנים יבילים לבית הספר.
<קריאה: עושים את זה כשיש צפיפות בכיתות.
יעקב מרגי: לא זכור לי שאני נתתי לך רשות דיבור.
יעל גרמן: חברים, אם אנחנו נצליח לשכנע את משרד האוצר שזה לא יעלה יותר, חברות כוח האדם לא עולות יותר מאשר לקחת ולהכניס ושהן תהיינה מועסקות, שהן תהיינה עובדות מדינה.
יעל גרמן: יש לנו בדיקה במשרד החינוך, שמוכיחה שזה לא עולה יותר.
יעל גרמן: נפתור את בעיית המקום.
יעל גרמן: גם לעוזר השלישי שלנו אין לנו היום חדר ואנחנו מסתדרים.
יעקב מרגי: מצאתי לו מקום.
יעל גרמן: אתה מצאת, אני עדיין לא.
יעל גרמן: אבל אני חוזרת ואני רוצה לסכם.
יעל גרמן: לי אין ספק, עירית, שאי אפשר להוריד סייעות במקרים של מסכני חיים ולא יכול להיות ולא יעלה על הדעת, כמו ששמענו, שאם לא עובדת ולא עושה שום דבר ונמצאת 5-6-7 שעות מחוץ לבית הספר.
יעל גרמן: כשאנחנו מדברים על חינוך חובה, אנחנו מדברים על חינוך חובה בכל האספקטים מא' עד תו, לרבות ילדים עם מוגבלות, בין אם אנחנו רוצים להכיר בהם ככאלה או לא, אז אנחנו לא באים ומבקשים מילד עם מוגבלות שהאמא תעלה אותו במדרגות ותוריד אותו במדרגות.
יעל גרמן: כך אנחנו גם לא יכולים לדרוש מאם שתהיה בחוץ, למקרה שבנה יקבל התקף.
יעל גרמן: זה דבר ראשון.
יעל גרמן: החינוך שאודליה מציעה וכו', אני חייבת לומר שמה שאת עושה זה פשוט דבר אדיר.
יעל גרמן: כי באמת, לתרום מזמנך ולגרום לכך שאנשים יהיו מודעים ולהביא לכך שצוותי חינוך יידעו איך לטפלף זה דבר אדיר, זה גם, אבל בראש ובראשונה צריך להחזיר את האחיות.
יעקב מרגי: זה צריך להיות ביחד.
יעל גרמן: אני אמרתי, זה צריך להיות ללא ספק, זה צריך להיות פתרון משולב.
יעל גרמן: הסייעות צריכות להיות, החינוך נפלא ואנא להחזיר את אחיות בית ספר.
יעקב מרגי: מאחר שאווה הזכירה את הסיכום הקודם, יש לי גם את תשובת השר.
יעקב מרגי: זה לא שהוא התעלם, הוא השיב לנקודות ואנחנו אמנם ואמנם ועדה, אבל לבקשת הוועדה בדק המשרד את הסוגיה, ולדוגמא העלינו אפשרות לגייס בנות שירות לאומי, אם יש מחסור.
<קריאה: נכון, העלינו את האפשרות של שנות שירות.
<איציק בן-חמו: נכון, דיברנו על זה.
יעקב מרגי: אבל אני קורא מהכתב, אתה לא יכול לאשר לי.
יעקב מרגי: אז הוא אומר שהדבר לא ניתן לבצע בשל העדר תקנים של בנות שירות.
יעקב מרגי: מצד שני לצד הוועדה הבין משרדית הוקמה ועדת ערר עליונה במשרד הבריאות, באגף לשירותי בריאות הציבור.
יעקב מרגי: ועדה זו דנה במקרים חריגים כדי לאשר מקרים חריגים כמו שאמרנו.
יעקב מרגי: נכון, הוא לא התייחס לכל הסעיפים שהמלצנו.
<איציק בן-חמו: תאמין לי שאם הוא היה רוצה הוא היה יכול לדאוג לבעיה.
יעקב מרגי: איציק בן-חמו, בבקשה.
<איציק בן-חמו: אני נותן את הכבוד קודם כל לאורית רוסו.
<אורית רוסו: שלום ותודה שהוזמנו בכלל לוועדה הזו.
<אורית רוסו: אני אורית רוסו, אמא לילד אלרגי לחלב ברמת מגע.
<אורית רוסו: לומד בכיתה ב' בבית הספר תל נורדאו בתל אביב.
<אורית רוסו: בתחילת השנה הודיעו לנו שמקצצים את שעות הסייעת מ-30 ל-18 שעות ולכן בחרתי לא לשלוח אותו לבית הספר.
<אורית רוסו: במשך חודש וחצי הילד שלי לא הגיע לבית הספר ואחרי חודש וחצי דיברו איתי מעיריית תל אביב והסכימו לתת לי את השעות כמקבץ והילד שלי לומד היום שלושה ימים מלאים בשבוע, כשלמעשה בשלושה הימים האחרים הוא נמצא בבית עם סבתא.
<אורית רוסו: הילד שלי אלרגי ברמת מדע.
<אורית רוסו: הווה אומר שכל שוקו בבית ספר, כל מעדן, כל אקטימל, מבחינתי זה אקדח טעון על הילד שלי.
<אורית רוסו: אתם מציעים פה פתרונות נפלאים, אבל בינתיים כל הפתרונות האלה לא עוזרים לנו, אם רק מדברים עליהם.
<אורית רוסו: לקחת את הסייעות ולא נתתם שום פתרון.
<אורית רוסו: ואני כאמא שאחראית על הילד שלי, לא משחקת עם החיים שלו רולטה.
יעקב מרגי: לא הקשבתי, בן כמה הבן?
<אורית רוסו: הילד בן 8, בכיתה ב'.
<אורית רוסו: יושב בבית שלושה ימים.
<איציק בן-חמו: יש מקרים גם שיושבים כל השבוע.
יעקב מרגי: איציק, נכון נתת לה רשות דיבור?
<איציק בן-חמו: לא, אבל אני רוצה לעזור לה.
יעקב מרגי: לא, אל תעזור לה.
יעקב מרגי: סמכת עליה, נכון?
<איציק בן-חמו: היא מתרגשת.
יעקב מרגי: אל תסייע לה.
יעקב מרגי: אביבית ברקאי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: תודה רבה אדוני יושב הראש.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: מארגון בזכות.
יעקב מרגי: זה לא זכותי שגובה?
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לא, לא.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה מרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני, החוק כבר היום מחייב את החברה בהנגשה, מחייב את החברה בהתאמות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אנחנו מדברים פה על ילדים עם מוגבלות, ילדים עם אלרגיה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אנחנו מדברים על התאמות כדוגמת השגחה, כדוגמת סביבה נקייה, זה הנגשה לכל דבר.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שאנחנו כחברה מאד נוח לנו לפעמים, כי ההתאמות מאד נוחות גם לנו.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם יש איזה שהוא כבש או רמפה, זה מאד נוח גם לנו, לאמא עם עגלה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: כשיש לנו תקרה אקוסטית, זה גם מאד מאד נוח לנו, אבל כשמדובר על התאמה מהסוג של סביבה נקייה, זה לא תמיד נוח לכל ההורים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: יש לנו פניות שמגיעות אלינו וגם שיתפתי את עירית, שגם הורים אחרים לילדים במערכת, מתקשים לקבל את זה שיש להם ילד עם אלרגיה בכיתה או בגן ולכן בעצם ההורים של הילד האלרגן, לא שולחים את הילד הזה לגן, מאחר שההורים לא מוכנים שילד כזה יהיה בחברתם.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ואני חושבת שהעניין הזה - - -
יעקב מרגי: תארי לי שאם היה ילד מוכשר, מחונן בכיתה, שהוא בולט מעבר לכל יתר הילדים, ההורים של הילדים היו אומרים אנחנו לא מוכנים, הוא מפריע.
יעל גרמן: או ילד נכה.
יעקב מרגי: לא, אני בכוונה לקחתי לשם.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: היא הנותנת אבל אדוני, בדיוק מהסיבה הזו.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: כלומר לא יכול להיות מצב כזה שבו הורים מסרבים שילד אחר יהיה בחברת הילד שלהם ושגננות או מורות יהיו בכלל תחת הלחצים הללו של ההורים ובעצם לא יעמדו בהם.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ופה אני חושבת שלמשרד החינוך יש תפקיד מאד מאד חשוב, גם בנושא של הדרכת הורים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה מקסים מה שהאם הזו עושה, אבל אני חושבת שזה בהחלט תפקידו של משרד החינוך לתת את ההדרכות האלה להורים וגם לילדים בגן או בבית הספר, אבל בהחלט גם להורים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שמשרד החינוך צריך פה לתת גם גב לגננות וגב לאנשי הצוות איך להתמודד עם אותם הורים שמתקשים לקבל או מתקשים לא להביא לילד שלהם כריך עם חמאת בוטנים לגן או לבית הספר.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת אגב אדוני, שהבעיה הזאת היא בעיה לא רק בבית הספר, הבעיה הזאת היא גם במעונות היום.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: מגיעות אלינו תלונות של הורים שבעצם אין להם – וזה משרד הכלכלה – שאין להם בעצם מענה לילדים שלהם, מאחר שהילדים שלהם הם עם אלרגיה קשה, ואני חושבת שיכולים גם להימצא פתרונות גם במסגרת חקיקה כמו שחברתי כאן אמרה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראשית, כמו שחברת הכנסת אמרה, הנושא של אחיות בתי הספר זה משהו שצריך והיו הצעות חוק בנושא הזה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה משהו שיכול להיקבע בחקיקה - - -
יעקב מרגי: אז לא צריך לחזור.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: והוזכר כאן שכבר היום זה יקרה בדרום הארץ.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ועוד נקודה אחת אדוני.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: יש תקנות, תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, הנגשה פרטנית להורה ולתלמיד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה תקנות שכבר הועברו לכנסת ויושבות כאן בוועדת העבודה והרווחה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת, אני לא בטוחה שהיום יש מענה כוללני בתקנות האלה, אבל לכשהתקנות האלה יבואו לידי דיון בוועדת המשנה כאן בכנסת, בהחלט צריכים לתת את הדעת לתוספות שיכולות בעצם לתת את ההתאמות ואת וההנגשות גם לילדים עם אלרגיה מסכנת חיים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אשמח לעזרתם בעניין הזה.
יעקב מרגי: מנהלת שירותי הצלה ועזרה ראשונה במשרד הבריאות נמצאת איתנו?
<מירי כהן: מירי כהן ואני אחראית על שירותי ההצלה ועזרה ראשונה במשרד הבריאות.
<מירי כהן: אז ראשית אני מצטרפת לברכות על הדיון הזה, כי אני חושבת שבכלל הנושא של הטיפול והגברת המודעות לנושא אלרגיות בכלל בחברה, הוא נושא' מאד מאד חשוב שאנחנו צריכים לעשות את הכל כדי להגביר גם את הנושא של המודעות וגם את הנושא של הטיפול במקרים האלה, ואני אמונה על תחום ההצלה.
<מירי כהן: אני רוצה לומר שאכן יש הרבה מה לעשות גם בבתי הספר.
<מירי כהן: אנחנו מכירים את הנושא של הסייעות, אבל אני מסכימה עם מה שנאמר והוצע על ידי עמיתנו הרופאים שהם שותפים שלנו לאורך כל הדרך, גם בטיפול של האלרגיות וגם בנושא של ההצלה ואני עוד מעט אזכיר את זה, באמת לראות את הראייה הרוחבית.
<מירי כהן: כלומר לתת כאן מענה מערכתי בכלל למערכת החינוך, לאותם ילדים המזוהים ולא מזוהים.
<מירי כהן: כלומר גם אלה עם המזון, גם אלה שסובלים מאלרגיות לא ממזון, וגם אלה שאפילו לא יודעים ויכולים לקבל התקף והם אפילו לא יודעים שהם נמצאים בסיכון הזה, וגם אותם צריך לזכור.
<מירי כהן: לכן אני אומרת באמת נכון לעשות את זה בהסתכלות של נאמן בריאות, נאמן חיים ואני אזכיר מה אנחנו עשינו.
<מירי כהן: נושא המניעה הוא חשוב, אבל בנושא הטיפול אנחנו ראינו את זה הרבה שנים במערכת, באמת את החסם הזה שאם אנחנו נעשה – אנשים שהם לא רופאים, לא מוכשרים וכו' וכו' - מה יהיה אם נעשה משהו לא טוב ויתבעו אותנו וזה באמת חסם אותנו הרבה שנים לעשות דברים שהם יכולים להציל חיים של אנשים.
יעקב מרגי: והנה, המודל של הפרמדיקים מצליח ומועתק בכל העולם.
<מירי כהן: אני רוצה להזכיר, בדיוק.
<מירי כהן: אני רוצה להתחבר לנושא של האלרגיות בנושא הזה.
<מירי כהן: ובאמת היה כאן חשש מה יקרה.
<מירי כהן: כלומר, השכל הישר שאומר קודם כל תציל חיים, זה דבר יותר חשוב מאולי מישהו יגיד כך וכך - מנע שנים רבות מהרבה מאיתנו לעשות דברים.
<מירי כהן: וזה מה שאמרנו הנושא של האלרגיות, שצריך, כלומר בשנים האחרונות צריך לקבל מענה בכל השכבות, בכל המרחב הציבורי.
<מירי כהן: מה שעשינו - - -
יעקב מרגי: תודה על הפן הזה.
יעקב מרגי: ת ודה.
<מירי כהן: מה שעשינו, אפשרנו שנה שעברה לכל החובשים, לפני כן היה אסור בכלל לחובשים לתת את הטיפול באלרגיה לילדים.
<מירי כהן: אפשרנו לכל החובשים לעשות את זה.
<מירי כהן: כל האמבולנסים.
<מירי כהן: לפני כן רק פרמדיקים יכלו לעשות את זה.
<מירי כהן: משנה שעברה גם החובשים, בכל מקום, בכל אמבולנס יש מזרקי אפיפן ואני רוצה להגיד לכם שהחיים של אנשים ניצלו ברגע שהכנסנו את זה.
<מירי כהן: שנייה, סליחה.
<מירי כהן: ואנחנו רוצים, אני אומרת שוב, כי צריך לזכור שהילדים האלה וגם אנשים נוספים, נמצאים רוב שעות היום לא בבתי הספר אלא בכלל במרחב הציבורי.
<מירי כהן: אנחנו גם מקדמים הצעת חוק שתחייב כל מסעדה להחזיק מזרקי אפיפן.
<מירי כהן: תזכרו, זה לא ניתן על ידי אנשי מקצוע.
<מירי כהן: זה ניתן על ידי מי שנמצא, כי כמו שאמרה פרופסור ננסי, כל אחד יכול לתת את המענה הזה.
<מירי כהן: תזכרו שגם הסייעת היא לא גורם רפואי, גם אדם שאין לו הכשרה רפואית, אלא איזו הכשרה מאד מינימאלית.
<מירי כהן: המטרה שלנו, אני אומרת שוב, אנחנו מקדמים גם היום בכל יישוב במדינת ישראל, בכל קיבוץ, בכל כפר, שיהיה שם אפילו מצדנו הקב"ט, המזכיר, לא משנה, שיהיה שם גם מזרק אפיפן, כי זה משהו שאפשר לעשות ולא צריך הכשרה רפואית.
יעקב מרגי: רבותי, תקשיבו, השעון כפי שאתם רואים, בעשר יש לי דיון אחר.
יעקב מרגי: אני רוצה לתת לחברי הכנסת ולתת לשמוע את משרד החינוך, לכן חלק מהאורחים שנרשמו יצטרכו לשמוע ולהנות גם משמיעה ולהחכים.
יעקב מרגי: חבר הכנסת דב חנין ולאחר מכן - - -
דב חנין: אני אהיה מאד מאד קצר.
דב חנין: דובר פה - - -
יעקב מרגי: לא תהיה לך ברירה.
דב חנין: כן, אז אני גם אשתמש בחוסר ברירה הזה.
דב חנין: דובר כאן הרבה גם על הגנה וגם על הצלה.
דב חנין: אני רוצה להעלות לסדר היום, אדוני יושב הראש, את השאלה של המודעות, כי יש לא מעט ילדים שאנחנו לא יודעים.
דב חנין: לא מדובר כנראה על מצבי האלרגיה הקיצוניים שגברתי התייחסה אליהם, אבל הסבל של ילד מאלרגיה לא מאובחנת ברמה לא קיצונית, יכול להיות לא פשוט.
דב חנין: והשאלה היא איך אנחנו יכולים, עם מערכת החינוך, לעבוד על איזו שהיא מערכת של סקר או איזו שהיא מערכת של שאלות להורים מה לשים לב, מה לראות, כדי לטפל באותן אלרגיות לא מאד קיצוניות, אבל עדיין שגורמות לסבל מאד גדול.
נורית קורן: אני רוצה לברך על הדיון הזה, אדוני יושב הראש, זה מאד מאד חשוב.
נורית קורן: אני רוצה לומר וצריך להדגיש שמה שחשוב פה זה המודעות והמודעות של הצוות החינוכי וכל מי שנמצא מסביב לילדים, וגם ההורים, כמו שאמרה פה נציגת בזכות.
נורית קורן: כי לפעמים אתה סובל ממשהו, אבל הסבל החברתי הוא הרבה יותר גרוע מזה שלא רוצים לשחק איתך ולא רוצים להיות איתך וזה סוג של חרם ואסור שזה יהיה.
נורית קורן: אסור שזה יהיה ואני חושבת שאם מלמדים גם את ההורים וגם את הצוות החינוכי, שזה הדבר החשוב ביותר, לתת להם את הכלים להבין מה האלרגיה, איך מטפלים בה, איך צריך לראות את הסימפטומים, אנחנו נוכל להציל חיים וצריך לעשות הכל כדי שגם הסייעות וגם האחיות יחזרו לבתי הספר.
איציק שמולי: אני אשמח קודם את משרד החינוך.
יעקב מרגי: עירית, לפני שאני מעביר לך את רשות הדיבור, שמעת.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, קודם כל אני שמח שהדיון הזה, לא שהתייאשנו מהסוגיה של השעות, לא שהתייאשנו מתגבור הסייעות, אבל אני שמח שבדיון הזה הועצמה סוגית ההדרכה וההטעמה של ההתנהלות והנושא הזה של האלרגיה בבתי הספר.
יעקב מרגי: בואו לא נשכח, זה דיון במסגרת יום המודעות, הגברת המודעות בכנסת לאלרגיה.
יעקב מרגי: אז אנחנו כל פעם לוקחים קצת, אבל כשאני רואה את התשובה של השר בנט בעקבות הדיון הקודם, אני שומע את הצליל של עירית ליבנה מהאותיות עוד.
יעקב מרגי: הוא כותב לי שבחנו את הסוגיה הזו.
יעקב מרגי: הרי אנחנו טענו שהביטוח הלאומי הבין ששעתיים ושלוש זה לא מספיק, עד גיל 9 זה לא מספיק והעלה את זה לגיל - - -
<זיוה ארנסטי: הוא הוריד את זה לגיל 10, נכון?
<זיוה ארנסטי: מגיל 12 הוא הוריד לגיל 10.
יעקב מרגי: העלה לגיל 12 והוריד עכשיו ל-10.
<זיוה ארנסטי: לא, הוא הוריד לגיל 10.
יעקב מרגי: נראה לי, אתם יודעים למה הוא הוריד לגיל 10?
<סיגל גריל-קדוש: בעקבות השאלה של אדוני בדיון הקודם, זה ירד לגיל 10.
יעקב מרגי: תקשיבו, לפעמים פונים אלי בתי ספר ביישובים מסוימים ואומרים לי תשמע, תקשיב, לא יתכן שראש הרשות נותן לנו כך ובית הספר הסמוך מאשר כך.
יעקב מרגי: אני אומר להם תקשיב, שם הוא נותן יותר.
יעקב מרגי: קח בחשבון שאם אני פונה ומתערב, יכול להיות שהוא הולך להוריד לשני וכנראה שזה מה שקרה כאן.
<סיגל גריל-קדוש: זה בדיוק מה שקרה.
יעקב מרגי: כנראה מה שקרה.
יעקב מרגי: עירית, מה שאני רוצה לומר הוא כזה.
יעקב מרגי: הדיון פה הוא לא מקיף וממצה לכל הסוגיות.
יעקב מרגי: אין ספק שאנחנו נמשיך לעקוב, נמשיך לדרוש שכמה שעות שהילד צריך בגיל שבאמת צריך למתוח את הקו עד איזה גיל הוא כן יכול לתפקד בעצמו במצב של התקף.
יעקב מרגי: צריך למתוח, אבל לא יתכן לקבוע.
יעקב מרגי: מי שקבע שעתיים יכול היה לקבוע שלוש, מי שקבע שלוש יכול היה לקבוע ארבע.
<סיגל גריל-קדוש: אבל איך פותרים את הילדים שלא מגיעים לבית הספר?
<סיגל גריל-קדוש: מתחילת השנה יש ילד בצפון שלא מגיע לבית הספר.
<סיגל גריל-קדוש: והיא יודעת על זה והילד הזה לא מגיע לבית הספר למרות שבית המשפט החליט אחרת.
יעקב מרגי: הפרוטוקול לא ישמע אותך.
יעקב מרגי: שנייה, אני לא אתן לך את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: עירית, אני רוצה לסייע בידכם.
יעקב מרגי: חכו, הרי לא נמצה היום בדיון הכל.
יעקב מרגי: אנחנו נמשיך להיאבק.
יעקב מרגי: נמשיך ללוות את ההורים האלה כדי שהמצב ישופר.
יעקב מרגי: אבל אני שמח ואני רוצה להתמקד בדיון הזה, כי רוב הדוברים הלכו גם לשם – סוגית נאמן הבריאות והסוגיה הזו של ההדרכה, של ההטעמה, של המודעות המוגברת והסולידריות הבית ספרית ואני אשמע את הסתדרות המורים.
יעקב מרגי: כי אני אומר לכם, עשיתי כמה תפקידים בחיים שלי לפני הכנסת.
יעקב מרגי: למרות שאני הרבה שנים, יחסית, בכנסת, עשיתי גם כמה תפקידים ואני יודע איך בונים את הסילבוס של השתלמויות כאלה ואחרות.
יעקב מרגי: והמורים הם עתירי השתלמויות.
יעקב מרגי: אפשר, אפשר גם לקחת משהו.
יעקב מרגי: אתה יודע, את הילדים שיום שישי זה כבר מתנדבים בחברה, הולכים וזה דבר מבורך.
יעקב מרגי: והשני בלילה לחלוקת מזון והשלישי במכון שיקומי כזה וכזה.
יעקב מרגי: אז גם המורים, לא רק ישלחו את בנות השירות איתם ללוות אותם למתקנים האלה.
יעקב מרגי: גם ההשתלמויות שלהם יכולות להסב להם, קצת לקחת איזה 20-25% בסוגיות כאלה עם הפנים לצרכים של התלמידים.
יעקב מרגי: ואני חושב שאפשר, גם משרד החינוך, גם הסתדרות המורים בקטע הזה לשלב ידיים.
יעקב מרגי: אני מבין - אתה רוצה שאני אעשה משהו - תכסה אותי ביטוחית שלא תהיה לי תביעת נזיקין.
יעקב מרגי: מבין אתכם.
יעקב מרגי: מבין אתכם אבל לא מבין שלאחרונה פיתחתם רגישות שכל דבר שהוא מעבר להגדרה המוגדרת, המשפטית בתוך המשבצת – פתיחת הסכם קיבוצי.
יעקב מרגי: שם אני לא אתכם.
יעקב מרגי: עירית, בבקשה.
<עירית ליבנה: קודם כל זה לא עירית אלא זה משרד הבריאות ומשרד החינוך, אז נורא קל - - -
<עירית ליבנה: אני רוצה שנדגיש, כי זה לא עירית קיצצה.
יעקב מרגי: אין ספק, משרד החינוך.
<עירית ליבנה: ומשרד הבריאות ומשרד החינוך.
<עירית ליבנה: זאת ועדה בין משרדית שפועלת על פי עבודה שמקבלת הנחיות מהגורמים המקצועיים.
<עירית ליבנה: אז בואו נתחיל.
<עירית ליבנה: אני מוכרחה רגע להגיד לגבי - - -
יעקב מרגי: מי הם הגורמים המקצועיים?
<עירית ליבנה: יש פה נציגים של משרד הבריאות, יושבים פה ופרופסור דלאל ציין - - -
<זיוה ארנסטי: סליחה, אדוני, אני רק רוצה - - -
יעקב מרגי: גם בבית משפט את לא מתפרצת.
<איציק בן-חמו: אנחנו לא בבית משפט.
יעקב מרגי: לא, היא אומרת אדוני, הכניסה אותי - - -