GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סופה לנדבר: הרי המורים כן פורשים כמו כל בן אדם פורש, ואת יודעת שבדיונים שאנחנו עכשיו דנים בכנסת ישראל, בקדנציה הזאת, אנחנו מדברים המון על פנסיה ואנחנו מדברים המון על זה שעולים לא הספיקו – ולא רק עולים כי גם ישראלים ותיקים, הרי אנחנו עברנו מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת ובפנסיה צוברת במשך עשור אנשים לא הספיקו לצבור את הכספים, ועכשיו יוצאים עניים, מסכנים, יוצאים רופאים, יוצאים מורים וכל המקצועות, לא יכול להיות שבן אדם עם השכלה גבוהה שעבד כאן ועבד גם בחיים לפני שעשה עלייה, יוצא מסכן והופך להיות עני במדינת ישראל.
סופה לנדבר: בגלל זה אני מבקשת שמענק היובל צריך להיות לכל המקצועות ולכל המורים מפני שזה דבר - - -
<רן ארז: ולכל הזמן.
סופה לנדבר: ולכל הזמן.
מירב בן ארי: כן, אבל אז איפה התמריץ?
סופה לנדבר: לא צריך להיות תמריץ, זה תמריץ - - - את יודעת, מירב, יכול להיות שזה צריך להיות - - -
מירב בן ארי: רגע, גבירתי, אני לא שומעת.
סופה לנדבר: יכול להיות שתמריץ יכול להיות על כך שהאנשים האלה בחרו לעבוד במערכת החינוך, זו תרומה לדור ההמשך, זו תרומה למדינת ישראל ולאותם ילדים שנמצאים בתוך מערכת החינוך.
סופה לנדבר: הרי כולנו יודעים, הילדים שלנו הם לא ילדים פשוטים ואנחנו כמדינה, צריכים להשקיע, גם בילדים אבל לפני הכול, באותו סטטוס ובאותה רמה גם במורים, בגלל שהם תורמים לידע, תורמים לחינוך ותורמים לכל הדברים שבעצם איתם אנחנו רואים ורוצים לראות את הילדים שלנו.
מירב בן ארי: האם יש עוד הערות?
מירב בן ארי: הציגי את עצמך.
<מריה ויניאר: שמי ויניאר מריה, אני גם מורה לרוסית, גם מדריכה מרכזת ללימודי רוסית בארץ ובמקרה, אני עשרים שנה עובדת משרד החינוך.
<מריה ויניאר: וכשמספרים פה על איזושהי רשימה שנולדה אני לא יודעת מאיפה, במשרד החינוך, רשימת מורים, מאוד מקוצרת, של מקצועות מועדפים, אז קודם כל אין סוגיה כזאת של מקצועות מועדפים על ידי משרד החינוך, כי כל מקצוע חשוב, לכל מקצוע יש מעמד וכשיושבים פה נציגים של משרד החינוך ושל ארגון המורים ומספרים על עדיפות אז זה נשמע לי מאוד מוזר.
<מריה ויניאר: מורים עובדים בבית הספר כתף אל כתף, מורה לספורט למשל, שלא קיבל, מורה לספרות עברית שלא קיבל, ואיזה מורה לטכנולוגיה, או לא יודעת מה, כי יש שם ברשימה מורים שאנחנו אפילו לא מכירים, אין, בבתי הספר לא קיימים מקצועות כאלה.
<מריה ויניאר: אולי קיים בבית ספר אחד ואולי לא בגיל כזה.
<מריה ויניאר: כשעליתי ארצה כולם קיבלו את מענק היובל.
<מריה ויניאר: את מענק היובל מקבלים לא רק מורים, אלא המון עובדים בארץ מקבלים מענק יובל וזה חלק ממרכיבי השכר של עובדי מדינה, של כל מיני אנשים וגם מורים, בלי לחלק אותם לעולים, כי מורה הוא מורה, גם באפריקה, גם באמריקה, גם בברית המועצות לשעבר והוותק שלו, הסטאז' שלו, הניסיון שלו הם מה שהוא משתמש בו אחר כך במדינה אחרת, כולם קיבלו.
<מריה ויניאר: כולם ידעו שאחרי עשרים וחמש שנים במערכת מקבלים מענק יובל, כי זה מרכיב של השכר וכך זה רשום בהסכם הקיבוצי, זה מרכיב של השכר.
<מריה ויניאר: בשנת 95', אני זוכרת טוב מאוד, עשו שינוי קטן, לא כל המורים בארץ - - -
מירב בן ארי: את - - - כי אני חייבת לסכם.
<מריה ויניאר: רק מורים ישראלים, עם ותק בישראל, אם זה מוצדק או לא מוצדק לא משנה אבל, לעולים סגרו את הדלת לטווח ארוך, כי אין סיכוי למורה עולה לצבור את הותק הנדרש אלא רק אחרי פנסיה, כשכולם במקום אחר.
<מריה ויניאר: אבל הם ממשיכים לעבוד וללמד וזה לא נכון שמענק התמדה נתנו לכולם, זה לא נכון, זה מידע לא נכון.
<מריה ויניאר: נתנו באמת לחלק מן המורים, מורים למתימטיקה למשל, ושכחו בדרך יש מורים ויש דרישה מאוד גבוהה, אין בארץ דרישה, מורים לספרות - - -
מירב בן ארי: הנקודה הזאת היא ברורה.
<מריה ויניאר: כנראה פשוט לא יודעים שעולים מלמדים במקביל.
<מריה ויניאר: יש מורים לרוסית שמלמדים במקביל ספרות עברית, תנ"ך, היסטוריה, ועובדים, שוב, כתף אל כתף.
<מריה ויניאר: מורה לספורט, יש לנו שבע מאות מורים לספורט, לא לכולם מגיע לפי הגיל אבל, הרעיון של מענק התמדה היה לתת להם, פשוט כשזה מענק מעבר על ותק של שלושים למשל, לתת להם מענק מעבר, לתת להם משהו, לא 60% מהמשכורת כמו שמקבלים כולם אבל כן לתת קצת, משהו.
<מריה ויניאר: ולא נתנו בסוף ואני מסכימה עם סופה שזה לא רק אפליה, זה - - -
מירב בן ארי: אני מבינה אותך.
מירב בן ארי: אני חייבת לסגור, אני מתנצלת, אנחנו חייבים לסיים, יש לנו אישור עד אחת וחצי בכנסת, בגלל שזה על חשבון מליאה.
מירב בן ארי: אחד, אני מאוד מודה לחברת הכנסת סופה לנדבר ולחבר הכנסת עודד פורר, שהוא יזם ואת הגעת, והעלית את הנושא החשוב הזה בפני ועדת החינוך.
מירב בן ארי: אני מודה לכל מי שהגיע והשתתף בדיון.
מירב בן ארי: אמנם הוא קצר אבל מובן.
מירב בן ארי: הבנתי את הענין מאוד מהר.
מירב בן ארי: הועדה קוראת להרחיב את מענק הלימודים כמו שציינה הגברת בהרבה טעם, להרחיב את זה גם למקצועות נוספים ולא רק למקצועות אותם הוזכרו לוועדה.
מירב בן ארי: הועדה גם רוצה לבחון את המשמעות של המענק, עד כמה הוא באמת משפיע על מורים, כמו שגם אמר רן ארז, על השאלה איך בעצם להחזיק אותם בתוך המערכת, האם המענק באמת משפיע וכמובן, שלאור העובדה שזו יוזמה של חברת הכנסת יואל רזבוזוב, ושהמענק יסתיים עוד שנה וחצי, ועדת החינוך תקיים דיון נוסף, במושב הבא, לקראת סוף המושב הבא, כדי לעשות מעקב על התכנית ולקבל נתונים.
מירב בן ארי: הועדה מבקשת ממשרד האוצר גם לבחון עמדה - - - אבל גם להמשיך את התכנית ולא לסיים אותה.
מירב בן ארי: אנחנו גם נוודא, נעמוד בקשר עם האוצר ונקווה שהתכנית תמשיך גם אחרי ארבע שנים, כי היא תכנית חשובה, כמו שאמרתם, באמת, בלי לקרוא את התוצאות, להבין שזה מה שמשאיר מורים ומורים טובים במערכת, אז נמשיך לעקוב אחרי זה וגם נוודא שהתכנית לא מסתיימת.
מירב בן ארי: מילה אחרונה כי נשארו שלש דקות.
<מריה ויניאר: קודם כל המשכורות של המורים בבית הספר מבוססות על הרבה מרכיבים ובתוכן השתלמויות, ותק, דרגה ומשרד החינוך, אם הוא רוצה לתת תמיכה למקצוע מסוים, אז יש דרך מקובלת, דרך שקיימת, הוא יכול להוסיף שעות לבית הספר, שעות, ואת זה יודעים כולם ואת זה עושים כולם.
<מריה ויניאר: לא היה ולא נברא דבר כזה שמשלמים למורה אחד יותר בגלל שהוא מקבל - - -
מירב בן ארי: גבירתי, כמו שחבר הכנסת מרגי אומר, תפרשי בשיא, דיברת יפה, דיברת לעניין, העברת את הנקודה, ואני מאוד מודה לכם.
מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם, אני, חברת הכנסת מירב בן-ארי, אחליף את חבר הכנסת יעקב מרגי בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
מירב בן ארי: היום ה-6 ביוני 2016, כ"ט באייר תשע"ו, הנושא הוא יוזמות חינוך וכיתות לימוד בירושלים לציון יום ירושלים.
מירב בן ארי: ראשית, אני רוצה לאחל לכל תושבי ירושלים, ולך, אדוני ראש העיר, ולאראל מרגלית, יושב-ראש השדולה של ירושלים, וכמובן לחברי הכנסת ולכל המעורבים, חג שמח.
מירב בן ארי: אני מאוד שמחה שיש לי את ההזדמנות לנהל את הישיבה הזאת, למרות שהייתי חברת מועצת העיר תל-אביב יפו, אני חושבת שזה דווקא כבוד בשבילי וגאווה בשבילי להיות יושבת-ראש ועדת החינוך, בטח כאשר הנושא של החינוך הוא בנפשי.
מירב בן ארי: אנחנו נקיים כאן דיון.
מירב בן ארי: כמובן יתחיל את הדיון ראש העיר וידבר על הנושא של חינוך בירושלים.
מירב בן ארי: אני חייבת לומר איזו הערה לאנשים שלא גרים בירושלים, וכן ראו את הכתבה שהיתה במוצאי-שבת עם דנה וייס, ולקחו את זה קשה.
מירב בן ארי: נשמח אם תתייחס גם לזה בכמה מילים.
מירב בן ארי: בכל זאת, גם אם אנחנו לא רק חושבים, אלא יודעים שהמצב הוא אחר, חשוב לנו לשמוע מפיך בנושא הזה, גם בגלל שאנחנו משודרים וגם בגלל העובדה שהרבה מהציבור נחשפו לכתבה, ואולי יש קצת חששות, חששות ברורים, בעיקר לאור ההתבטאויות ששמענו שם משני הצדדים יש לומר.
מירב בן ארי: אם תוכל, תשפוך קצת אור בנושא הזה.
מירב בן ארי: כמובן לאור העובדה שזו ועדת החינוך, בהחלט תדבר על יוזמות החינוך בירושלים.
מירב בן ארי: ידוע שאתה יזם בנפשך, אז אני מניחה שהנושא הזה קרוב אליך.
מירב בן ארי: היו כאן דיונים בוועדת החינוך, גם בפברואר 2016 בנושא של מחסור כיתות לימוד במזרח ירושלים, והוועדה גם פנתה לאוצר.
מירב בן ארי: אני יכולה לומר לך שהאוצר אמרו שמבחינה תקציבית כן אישרו.
מירב בן ארי: אני אשמח שתתייחס גם לזה.
מירב בן ארי: נשמח לדעת, בשביל זה יש ועדה.
מירב בן ארי: מסמכות הוועדה גם לפנות למשרדים, אגב גם לשמוע את עמדת המשרדים הרלוונטיים, ואם צריך להעלות את הנושאים שאתה תרצה, ואני כמובן ארשום לי אותם ואבקש תגובה של המשרדים לדברים שאתה תאמר כאן היום.
מירב בן ארי: אלה נושאים שכבר עסקנו בהם בעבר.
מירב בן ארי: אני מודה לכל האורחים שהגיעו לכאן היום, מחברי מועצה עד כמובן ירושלמים פעילים ואקטיביסטים שפעילים בוועדה.
מירב בן ארי: אני רוצה להודות באופן אישי לחברת הכנסת רחל עזריה, שהיא חברתי לסיעה וגם ירושלמית, שמעלה הרבה פעמים גם בנושאים של סיעת כולנו את הנושא של ירושלים.
אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, אפשר?
מירב בן ארי: קודם כול, ראש העיר.
אוסאמה סעדי: לפני שראש העיר ידבר.
אוסאמה סעדי: אני רוצה להזכיר גם לראש העיר וגם לכולנו, שבישיבה ההיא, בפברואר 2016, שניהל אותה היושב-ראש הקבוע, חבר הכנסת מרגי, הוא עצר את הישיבה ואמר לנציגי העירייה – היה גם מנכ"ל העירייה, עו"ד מרחב – אני עוצר את הישיבה, תלכו ותביאו תשובות.
אוסאמה סעדי: אני מקווה שהיום נשמע את התשובות.
<קריאה: והאוצר.
אוסאמה סעדי: גם אתכם.
אוסאמה סעדי: גם אתם אחראים, לא רק האוצר.
מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת סעדי.
ניר ברקת: קודם כול, בוקר טוב, חג ירושלים שמח.
ניר ברקת: היום יום ירושלים, זו בהחלט סיבה טובה לחגוג.
ניר ברקת: עם ישראל חוגג.
ניר ברקת: אני מאוד-מאוד שמח שאת מקיימת את הישיבה.
ניר ברקת: אני רוצה להודות לך, מירב, על ניהול הישיבה, ולחברי הכנסת היקרים שטרחו להגיע.
ניר ברקת: לאור ההערה של אוסאמה, ברשותכם הייתי מציע להתמקד בנושא אחד, וזה כיתות לימוד.
ניר ברקת: עליו עיריית ירושלים עשתה דוקטורט רציני מאוד יחד עם מאיר שמעוני, מנהל המחוז, מנכ"ל העירייה, עופר ברקוביץ, חבר מועצת העיר, ראש הסגל, מיכל שלם, וצוות עיריית ירושלים.
ניר ברקת: כם אני רוצה לדבר טיפה על נושא כיתות לימוד.
ניר ברקת: אולי רק לפני כן התייחסות קצרה למה שראינו בטלוויזיה, לכתבה שהיתה.
ניר ברקת: בירושלים אנחנו מתקרבים לכ-270,000 תלמידים.
ניר ברקת: זו העיר הערבית הגדולה בישראל, כמדומני סדר גודל של יותר מ-100,000 – 105,000 תלמידים במגזר הערבי.
ניר ברקת: רק לסבר את האוזן, כמדומני העיר השנייה בגודלה היא נצרת עם כ-80,000 נפש.
ניר ברקת: יש לנו יותר תלמידים ערבים מתושבים בנצרת.
ניר ברקת: לחילופין אנחנו העיר החרדית הגדולה בישראל, בהיקפים של בני-ברק, עם כ-100,000 תלמידים במגזר החרדי.
יוסף ג'בארין: רק שאצלך הם לא אזרחים.
יוסף ג'בארין: זה הבדל מאוד משמעותי.
ניר ברקת: אני מתייחס אליהם בשוויון נפש, כאזרחים - - -
יוסף ג'בארין: הם לא אזרחים, אין מה לעשות.
מירב בן ארי: חבר הכנסת ג'בארין, אנחנו עושים כאן דיון - - -
יוסף ג'בארין: בנצרת כולם אזרחים, במזרח ירושלים הם לא אזרחים.
מירב בן ארי: אתה לא תיקח אותי לשם ולא תיקח את הוועדה.
מירב בן ארי: סליחה, זה דיון בנושא כיתות לימוד, אז אל תפריע.
מירב בן ארי: אתה יודע שאני הרבה פחות קשוחה ממרגי, אז תן בבקשה לראש העיר לדבר.
אוסאמה סעדי: באת במצב רוח לוחמני היום.
מירב בן ארי: ממש לא, אוסאמה.
מירב בן ארי: אני רוצה שתהיה פה אווירת החג של ירושלים.
אוסאמה סעדי: אנחנו רוצים לקלקל את האווירה הזאת, כי מבחינתנו זה לא חג היום.
מירב בן ארי: אל תקלקל.
יוסף ג'בארין: גם את וגם ראש העיר פתחתם בלי ברכת רמדאן.
יוסף ג'בארין: ראש העיר מדבר על אותם עשרות אלפים, ואפילו להגיד חג שמח ברמדאן לא נזכרת, כנראה שזה אומר משהו.
מירב בן ארי: רמדאן כרים.
מירב בן ארי: סליחה שלא פתחתי בזה.
מירב בן ארי: עכשיו ברשותך, חבר הכנסת ג'בארין, תנו לראש העיר לדבר.
ניר ברקת: אתה צודק, אדוני, רמדאן כרים לך ולכל אחינו המוסלמים.
ניר ברקת: בהחלט.
ניר ברקת: אני רוצה לומר בצורה נחרצת שההתייחסות שלי ושל המערכת העירונית לכל תושב בירושלים – אם הוא אזרח או תושב, זה לא רלוונטי – המחויבות שלנו לטפל בכל ילדי ירושלים היא אחודה, ואני מיד אפרט איך אנחנו בדיוק עושים את זה.
ניר ברקת: כך או אחרת, גם במגזר הכללי אנחנו מדברים על 65,000 תלמידים, וזו העיר כמדומני מהגדולות בישראל ברמת המגזר הכללי.
ניר ברקת: זה לא שאחד המגזרים אצלנו יותר קטן או קטנצ'יק.
ניר ברקת: למען האמת, אם אנחנו מסתכלים על הירידה בהיקף התלמידים במגזר הכללי, שחל משנת 2000 עד 2009, אנחנו מדברים על הצטמקות בערך מוחלט של כ-12%, בשבע השנים האחרונות גם המגזר הכללי, הממלכתי והממלכתי דתי צומחים בקצב של המגזר החרדי ובקצב של המגזר הערבי.
ניר ברקת: נכון להיום הצמיחה בניגוד לעבר היא פחות או יותר אחודה, במיוחד כשמסתכלים למטה על גני ילדים ובית ספר יסודי.
ניר ברקת: לגופו של עניין, אני רוצה לדבר על תופעה שהיתה כאן והיא תופעה בעייתית וקשה שטרם נפתרה.
ניר ברקת: כשנכנסתי לתפקיד היה נהוג בעיר ירושלים המערכת מקבלת הרשאה לכיתות לימוד ומעבירה את זה לעמותות – למגזר החרדי, ולחילופין במקום שאין עמותה, למגזר הפרטי.
ניר ברקת: עיריית ירושלים ומערכת החינוך לא התעסקו עם בניית כיתות לימוד כגוף ראשון.
ניר ברקת: הדבר הזה יצר פערים עצומים משנה לשנה בין המציאות של הצמיחה של המגזרים השונים לבין היכולת של יצירת כיתות לימוד.
ניר ברקת: כשנכנסתי היה לי ברור שצריך לשנות את תפיסת העולם.
ניר ברקת: האחריות לבניית כיתות לימוד חייבת להיות, וכך עשינו – החלטנו והודענו שהאחריות לבניית כיתות לימוד לא תינתן לעמותות.
ניר ברקת: עיריית ירושלים, בגיבוי משרד החינוך, תבנה כיתות בסטנדרט אחוד, ואת הכיתות האלה היא תקצה לפי הסדר והתעדוף של מדיניות משרד החינוך ועיריית ירושלים.
ניר ברקת: זה שינוי דרמטי.
ניר ברקת: ואם בקדנציה של קודמי נבנו בירושלים בחומש 230 כיתות, שזה בממוצע פחות מ-50 כיתות בשנה, שזה חצי מהצמיחה הטבעית של ירושלים, הפער הלך וגדל משנה לשנה, בקדנציה הראשונה הנענו סדר גודל של 800 כיתות לימוד, בעיקר במגזר הערבי והחרדי וגם במגזר הכללי, לטובת העניין, ונערכנו לבנות בקדנציה הקרובה 2,000 כיתות לימוד.
ניר ברקת: אם אתם חושבים שזה עניין של מה בכך, אתם טועים.
ניר ברקת: עיריית ירושלים לא ידעה לבנות יותר מ-50 כיתות לימוד בשנה, והיעד שאנחנו שמים לעצמנו זה 500 כיתות בשנה.
ניר ברקת: אני לא יודע אם אתם מבינים את גודל האתגר שהצבנו לעצמנו.
ניר ברקת: במצגת אתם רואים את החיתוך של היקף התלמידים.
ניר ברקת: אני רוצה שתעבור הלאה, ברשותך.
ניר ברקת: שימו לב לפער בכיתות הלימוד שיש בעיר ירושלים נכון להיום, למרות שבנינו סדר גודל של 800 כיתות בעבר.
ניר ברקת: עשינו פה מיפוי.
ניר ברקת: מה שאתם רואים בירוק, היום עדיין יש שכירויות, יש פערים במגזר הכללי של כ-400 כיתות, בערבי הרשמי פער של כ-550 כיתות ובחרדי, שזה הרשתות – העצמאי - - -
מירב בן ארי: זה המוכר שאינו רשמי, כשאתה אומר "חרדי"?
ניר ברקת: בחרדי יש רשתות, אחרי זה יש מוכר שאינו רשמי ויש פרטי.
ניר ברקת: בחלוקה, גם על-פי החוק, הירוק הוא בעדיפות ראשונה במדינה, הצהוב בעדיפות שנייה, ולאדום לכאורה המדינה לא אחראית לבנות כיתות.
ניר ברקת: "לכאורה", אני אומר.
ניר ברקת: אני טוען שהמדינה צריכה לעבור לחשיבה מסוג אחר.
ניר ברקת: אני טוען שמדינת ישראל, כך אני מרגיש בירושלים, מחויבת לייצר לכל ילד בפרטי, במוכשר, ברשתות, ברשמי, שולחן, כיסא וחדר בסטנדרט אחוד.
ניר ברקת: אחרי זה, לגבי התכנים, אפשר להתווכח, אפשר להגדיר צורה כזאת או אחרת.
ניר ברקת: אם מישהו באמת רוצה לדעת מה החזון, לאן אנחנו שואפים בעיר ירושלים, זה להביא את כולם, גם את הרשמי, גם את הרשתות - - -
אוסאמה סעדי: לפני החזון, אדוני ראש העיר, לגבי השקופית הזאת.
אוסאמה סעדי: אתה אומר שבכל ירושלים המחסור הוא של 3,642?
ניר ברקת: נכון מאוד, שזה 25% - - -
אוסאמה סעדי: הנתון שלנו הוא שיש מחסור של 4,000 כיתות במגזר הערבי.
ניר ברקת: זה לא מדויק.
ניר ברקת: יש כ-2,000.
ניר ברקת: תסתכל על החלוקה.
אוסאמה סעדי: ראיתי את החלוקה, אבל אני שואל כי הנתון שהיה לנו שזה כ-4,000 כיתות רק במגזר הערבי.
ניר ברקת: אני לא יודע מי אמר לך את זה, אבל אני מסביר שאלה הנתונים למיטב ידיעתנו, ככל שאנחנו יודעים את הנתונים.
ניר ברקת: היום חסרות לך 548 כיתות במגזר הערבי, שהן בעיקר שכורות, זה לא בסטנדרט שאנחנו רוצים.
ניר ברקת: זה לא שהן אינן.
ניר ברקת: אנחנו שוכרים כיתות, לתפיסתנו זה בסטנדרט לא טוב.
ניר ברקת: אם היינו ממלאים עוד 543 כיתות, היינו נותנים מענה לכל מי שרוצה להיכנס לרשמי.
ניר ברקת: אחרי זה, המוכר שאינו רשמי זה עוד 650, ויש עוד פרטי, שלטובת העניין, כרגע לפחות לא על סדר יומנו.
ניר ברקת: אנחנו מציינים אותו כאן, כי הם ילדי ירושלים.
ניר ברקת: הם היום בחרו להיות בפרטי, זה בסדר, אבל אם הם ירצו יום אחד להיות ברשמי, אז הפער כפי שאנחנו מתארים.
ניר ברקת: אנחנו רוצים לעבור ל-500 כיתות בשנה.
ניר ברקת: איך עושים את זה?
ניר ברקת: נכון להיום בנינו מינהלת כיתות לימוד בחברת מוריה שהיא חברה בת עירונית, שההתמחות שלה זה פרויקטים.
ניר ברקת: היא עושה היום את כל הכבישים, את הפרויקטים הגדולים, יחד עם המערכת העירונית ומשכ"ל.
ניר ברקת: אנחנו מפעילים את כל התותחים שאנחנו מכירים.
ניר ברקת: נכון להיום יש לנו בבנייה ובתהליכי רישוי יותר מ-200 כיתות, שמחכות לתקצוב, ובפרוגרמות מאושרות עוד 300 כיתות.
ניר ברקת: נכון להיום בהינתן המשאבים הפיננסיים, אנחנו יודעים להיכנס ולהניע 500 כיתות, ובפייפליין, בתהליך, יש לנו בבדיקת היתכנות ובהליכי פרוגרמות עוד 824 כיתות.
ניר ברקת: חצי פחות או יותר מהצנרת הזאת זה במגזר החרדי וחצי במגזר הערבי.
ניר ברקת: מי שחושב שהמגזר הערבי פה מקופח, פשוט לא מכיר את הנתונים - - -
נחמן שי: כמה זמן לוקח לעבור את הצינור?
ניר ברקת: בערך שנה וחצי.
ניר ברקת: אם סיימת תהליכי רישוי ובנייה, אנחנו יודעים לבנות היום מבנים בתוך 18 חודש, כלומר, כל המבנים האלה כבר יהיו לתשע"ח או תשע"ח וחצי לטובת העניין.
נחמן שי: אז הביקוש יגדל.
ניר ברקת: אנחנו יודעים לתחשב את זה.
ניר ברקת: ביקושים זה כ-100 כיתות בשנה, קצת פחות, ואנחנו רוצים לבנות 500 כיתות בשנה, ואנחנו יודעים לצמצם את הפער הזה בתוך מספר שנים.
ניר ברקת: העיקר זה לבנות את המנגנון שיודע להתנפל על מספרים של 500 כיתות בשנה, כשאנחנו מקבלים הרשאה ממשרד החינוך בממוצע, פלוס מינוס, ל-100 כיתות בשנה.
ניר ברקת: זה הקצב.
ניר ברקת: אם היינו עובדים במודל הסטנדרטי, לא היינו מגיעים לשום מקום.
ניר ברקת: אני רוצה לתת לכם דוגמה איזו עבודת מטה נעשתה בעירייה, אפרופו אדוני חבר הכנסת.
ניר ברקת: לכל שכונה, דוגמת שועפאט, אנחנו יודעים לסמן פרטני איזה מגרש ספציפי, איזה שטח אנחנו מדברים, כמה כיתות אנחנו יודעים להכניס לתוכו, אם זה כיתות גן ילדים בבתי הספר.
ניר ברקת: אנחנו יודעים לחלק אותם לקטגוריות שתיארתי קודם, מה בתהליך של בנייה, מה קצת לפני, כפייפליין.
ניר ברקת: אנחנו מנהלים פייפליין מאוד-מאוד גדול, יש לנו תהליך כזה פר שכונה.
ניר ברקת: זו הדוגמה של שועפאט.
ניר ברקת: תעבור לדוגמה של צור באהר, אום טובא ואום ליסון.
ניר ברקת: אותו דבר ברמת שלמה, במגזר החרדי, בדיוק אותה שיטה שבה אנחנו יודעים את המספרים.
ניר ברקת: המספרים שהצגנו לכם זה לא מספרים באוויר, זה מספרים מבוססי נתונים סביב מטריצה שעבדו עליה שנים ארוכות.
ניר ברקת: בשנים הארוכות האלה זה עבודת נמלים, כשהיום הדרג המקצועי בעירייה ואני יודעים לבוא ולומר: חברים, הגענו לנקודה שבה אנחנו צריכים את המודל – היום הנתיב הקריטי זה לא עבודת המטה, אלא הפתרון הפיננסי של התהליכים.
ניר ברקת: כתקציר מנהלים למה שעד עכשיו אמרתי:
ניר ברקת: בעוד אנחנו מקבלים הרשאות לבינוי של 85 כיתות בשנה בלבד ממערכת החינוך, בנק המטרות הזמין שלנו הוא ל-500 מידי ועוד 300 בתהליך.
ניר ברקת: אין ספק שיש פה פערים אדירים בהרשאה התקציבית, ועל מנת לפתור את הבעיה, אנחנו צריכים להתמודד עם נושא פערי מימון התקציב לתכנון ולקיצור תהליכים.
ניר ברקת: על הנקודה הזאת אני רוצה לשים דגש.
ניר ברקת: אפילו למימון התכנון של כל הפרויקטים זה מספרים שעיריית ירושלים לא יודעת להעמיד לבדה.
ניר ברקת: תביאו בחשבון שתכנון הוא כ-10% מהעלות הכללית של הפרויקט.
ניר ברקת: אנחנו מדברים על 500 כיתות בתוספת או ב-800 הכיתות הבאות, אנחנו תקועים בתכנון שלהן, כי אפילו התהליך התכנוני הוא יקר כשהעירייה לא יודעת לעמוד בו בפני עצמה.
ניר ברקת: אני רוצה לדבר עכשיו על הפרדוקס הכי גדול שיש לנו עם המדינה.
ניר ברקת: כשמדינת ישראל לא מתקצבת בנייה ב-100%, היא חוסכת לטובת העניין על כל 1,000 כיתות מיליארד שקל בשנה, הריבית המדינה מקבלת.
ניר ברקת: אבל מה קורה בעיר ירושלים?
ניר ברקת: אנחנו בעיריית ירושלים מחויבים לשכור דירות, לשכור מבנים, והשכירויות עולות לנו פי שניים מאשר אם היינו בונים בעצמנו.
ניר ברקת: זה האבסורד.
ניר ברקת: נכון להיום עיריית ירושלים משלמת כ-100 מיליון שקל שכירויות בכל שנה, והמספר הזה צומח בקצב מואץ, כי אם אין כיתות בנויות של מערכת החינוך, אנחנו מחויבים לשכור.
ניר ברקת: נוצר פה אבסורד.
ניר ברקת: והמודל שאנחנו רוצים ללכת עליו – תודה רבה, ממשלת ישראל, תודה רבה למשרד האוצר שאתם לא מתקצבים אותנו, אם אנחנו נבנה לבד זה יעלה לנו חצי.
ניר ברקת: חצי מהכסף זה יעלה לנו.
ניר ברקת: אנחנו היום סיימנו לייצר ולהשיק כ-500 כיתות לימוד בכל שנה.
ניר ברקת: זה היעד הפנימי.
ניר ברקת: היום אנחנו יודעים לעשות את זה.
ניר ברקת: אנחנו תקועים בנושא של מימון באשראי.
ניר ברקת: אנחנו רוצים לממן את הבנייה באשראי בנקאי במקום העלות שעולה לנו לשכור מבנים, ואת החזרי ההלוואה הבנקאית אחת משתיים, או שהמדינה תממן את זה במלואה, כפי שהיא מחויבת על-פי החוק, או שנמיר את זה מתקציב העירייה, יעלה לנו חצי ממה שהיה עולה לנו לשכור מבנים.
ניר ברקת: זה הקטע המוזר ביותר בכל התהליך הזה.
ניר ברקת: אנחנו זקוקים לחברי הכנסת ולממשלת ישראל לסייע לנו לסיים את החרפה הזאת.
ניר ברקת: אני רוצה לומר לכם בנימה אישית שכאשר אני מסתובב במזרח העיר, כשאני מסתובב במגזר החרדי, ואני רואה באיזה תת-תנאים ילדי ירושלים נמצאים, זו בושה וחרפה.
ניר ברקת: אין לי מילים אחרות.
ניר ברקת: והאחריות שלי, של מועצת העיר, של ממשלת ישראל ושל הכנסת היא לא לאפשר לדבר הזה להמשיך.
ניר ברקת: זה לא רק עניין של הרשאה.
ניר ברקת: נכון להיום החיסכון של המדינה בזה שהיא לא בונה 2,000 כיתות בירושלים הוא 2 מיליארד שקל, אבל העלות בפועל שיוצא לעיר ירושלים היא 4 מיליארד ירושלים.
ניר ברקת: זה חיסכון תקציבי, כי ההיוון של השכירויות הוא פקטור 2 מאשר בנייה בפועל.
נחמן שי: הוא נופל עליכם.
ניר ברקת: לכן אם רוצים למחוק את החרפה הזאת, לשים את זה מאחורינו, אנחנו צריכים את הסיוע של כל המערכות - - -
מירב בן ארי: תסביר לנו למה אתה לא בונה?
ניר ברקת: עד היום אנחנו מקבלים הרשאה לתכנון ולביצוע ממשרד החינוך ומשר האוצר.
ניר ברקת: ההרשאה שאנחנו מקבלים היא פחות מ-100 בשנה.
מירב בן ארי: הרשאה לבנות פחות מ-100 בשנה?
ניר ברקת: נכון, כי כל כיתת לימוד היום כמיליון שקל.
ניר ברקת: אני מעגל את זה, כמיליון שקל לכיתה.
ניר ברקת: זה 1.1 מיליון בירושלים, אבל נעגל את זה למיליון שקל.
ניר ברקת: בשביל שהמדינה תתחייב ל-2,000 כיתות, היא צריכה להתחייב ל-2 מיליארד שקל.
ניר ברקת: זה אשראי שהוא מחולק כמובן לאורך זמן או אם רוצים לבנות מידית, המדינה מחויבת לבנות באופן מידי.
ניר ברקת: הבעיה היא שכשהיא לא בונה, היא לא נותנת את ההרשאה, כי לכאורה אין תקציב מדינה, אז האוצר חכם בשקל, אבל טיפש בשני שקלים, כי לעיריית ירושלים, לשלטון המקומי, לעמותות ולאחרים עולה כפול, כי אם אנחנו צריכים לשכור ולא לבנות, השכירות בהיוון עולה כפול מאשר לבנות.
מירב בן ארי: האם יש כאן גם נציגים של משרד החינוך?
<יפה ישר: כן.
מירב בן ארי: אחרי זה תתייחסי לזה.
מירב בן ארי: אדוני, אתה רוצה לסיים?
ניר ברקת: סיימתי.
אוסאמה סעדי: אם אין הרשאה תקציבית - - -
מירב בן ארי: תיכף נברר.
מירב בן ארי: יש פה נציגים של האוצר, של החינוך, נשאל אותם.
אוסאמה סעדי: זה מה שאמר ראש העיר.
אוסאמה סעדי: אם אין הרשאה תקציבית ויש הרשאה תקציבית רק ל-80 כיתות לימוד בשנה, ואנחנו אחרי הבג"ץ כבר בחמש שנים ולא נבנו יותר מ-50 בשנה - - -
ניר ברקת: בנינו 400 במגזר הערבי.
אוסאמה סעדי: כתוב "200".
ניר ברקת: בנינו והנענו 400 כיתות - - -
אוסאמה סעדי: כתוב: בחמש השנים האחרונות נבנו רק 200 כיתות לימוד חדשות.
אוסאמה סעדי: בממוצע זה 40.
מירב בן ארי: איפה זה כתוב?
מירב בן ארי: מאיפה הנתונים שלך?
מירב בן ארי: ראש העיר הציג נתונים אחרים.
ניר ברקת: הנתונים האלה לא נכונים.
אוסאמה סעדי: בחמש הנים האחרונות כמה נבנו?
ניר ברקת: בשבע שנים הנענו 400 כיתות.
אוסאמה סעדי: מאז הבג"ץ של אבו לבדה, כמה נבנו עד היום?
אוסאמה סעדי: תנו לנו מספר.
ניר ברקת: בקדנציה הראשונה שלי סדר גודל של 400 כיתות במגזר החרדי ו-400 במגזר הערבי.
אוסאמה סעדי: אני מדבר על הבג"ץ.
מירב בן ארי: הוא נתן לך את התשובה שלו.
מירב בן ארי: אצלך יש נתונים אחרים.
אוסאמה סעדי: לכן אני אומר: מה המספר אחרי הבג"ץ?
אוסאמה סעדי: יש בג"ץ שמחייב - - -
מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, בהכירי את הבג"ץ מ-2012 – בא ראש העיר ואומר שהוא בנה 500 - -
ניר ברקת: 400.
מירב בן ארי: - - אתה טוען שהוא בנה 200.
מירב בן ארי: אין לי פה דרך ליישב ביניכם.
מירב בן ארי: מה שראש העיר הציג כאן, אתה יכול לבדוק אותו.
מירב בן ארי: תבדוק אם מה שהוא אמר נכון.
ניר ברקת: אני אתן לך רשימה.
אוסאמה סעדי: אני מבקש נתונים.
אוסאמה סעדי: שאלה שנייה - - -
מירב בן ארי: יש סדר.
אראל מרגלית: יהיה לך זמן לדבר.
אראל מרגלית: תירשם.
אראל מרגלית: כל אחד ידבר.
מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, אתה מדבר אחרי חבר הכנסת אראל מרגלית בכל מקרה.
מירב בן ארי: יש כאן סדר, כמו שעושים תמיד בכל הוועדות, לפי סדר ההגעה של חברי הכנסת.
מירב בן ארי: חבר הכנסת אראל מרגלית היה כאן ראשון.
מירב בן ארי: אני רוצה שהוא יתייחס, מה גם שהוא יושב-ראש שדולת ירושלים.
מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת מרגלית.
אראל מרגלית: קודם כול, חג ירושלים שמח, רמדאן כרים - -
אראל מרגלית: - - אני מברך את יושבת-ראש הוועדה, מירב בן ארי - -
אראל מרגלית: - - את ראש העיר ניר ברקת, את חברי הכנסת הנכבדים, את חברי המועצה, מנכ"ל העירייה, האנשים הנכבדים.
אראל מרגלית: קודם כול, אחד מהדברים שקצת קשה כירושלמי לראות זה איך בתקשורת בכל פעם בוחרים מחדש להסתכל על ירושלים בכל מיני פרופילים לא מחמיאים.
אראל מרגלית: אני חושב שאחד מהדברים שגם ראש העיר וגם הרבה חברי מועצה פה ואנשים שמובילים את העיר צריכים להיות גאים בו שיש התעוררות מאוד גדולה בעיר, יש התייחסות אחרת לגמרי.
אראל מרגלית: גם לי יש ביקורת, ואני משמיע אותה.
אראל מרגלית: כמו שאתה יודע, אני בן-אדם שמשמיע ביקורת, אבל גם צריך להגיד שיש התקדמות, יש התייחסות אחרת לגמרי גם לחלק המזרחי של העיר ולאוכלוסייה הערבית, יש שם פעילות.
אראל מרגלית: אין ספק שהיא לא מספקת, אבל יש התייחסות אחרת לגמרי שראש העיר מוביל בנושאים שונים, לא רק בנושא של החינוך, גם בנושא של צמיחה, התפתחות, בנייה וטכנולוגיה וכל מיני דברים אחרים, וצריך להביא את זה בחשבון.
אראל מרגלית: עם זאת, כמי שחי בעיר ופועל בתחום החינוך במשך 13 שנה, בעיקר דרך עמותה אחת שנקראת "בקהילה", שכבר פעלה עם 25,000 ילדים, לא במגזר החרדי ובמגזר הערבי רק בשכונה אחת, בית צפאפה ובעין ראפה מחוץ לירושלים, אני חייב לומר שלא רק במגזר החרדי ובמגזר הערבי יש בעיה.
אראל מרגלית: אני לא מדבר על מספר הכיתות, אני לא בקיא בזה מספיק וראש העיר הציג פה תמונה כוללת, אני מדבר לגבי התקצוב שתלמיד מקבל ביחס לתלמידים במרכז הארץ.
אראל מרגלית: אני חייב לומר שתלמידים בקטמון ח' או ט' או תלמידים בנווה יעקב או תלמידים בחלקים שלמים של העיר באופן ממוצע, ויכול להיות שלכם יש מספרים יותר מדויקים, אבל מה שאני רואה, כשמתוקצבים בין המדינה לבין העירייה לבין הצורות האחרות שמתוקצבים, זה לפעמים יוצא בין חצי לשליש למה שמתוקצב ילד במרכז הארץ.
אראל מרגלית: אנחנו צריכים להתמודד עם העובדה שירושלים היא גם העיר שבמספר הילדים באופן יחסי זו העיר עם יחס הילדים העניים הגדול ביותר בישראל.
אראל מרגלית: כלומר, אנחנו מדברים גבוהה-גבוהה, ונשבעים על גבולותיה של העיר, צועדים עם הרבה דגלים, יש לנו יום חג ואנחנו שמחים על כך, אבל אני חייב לומר שאם ממשלת ישראל וכולנו לא נתגייס להשלמת הפערים האלה בכל המגזרים על מה שתלמיד בירושלים מקבל לעומת מה שתלמיד במרכז הארץ מקבל, אז אנחנו נדבר גבוהה-גבוהה ונשאיר את העוני לדור שני, שלישי ורביעי פה בירושלים, שהוא מעגלי ואי-אפשר לצאת ממנו.
אראל מרגלית: הדרך לצאת ממעגל העוני בשכונות שהיו מודרות מהצמיחה זה דרך חינוך וקהילה.