GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל גרמן: אבל אני משערת לעצמי שבאמת יוסיפו, ואני חושבת שזה בסדר גמור.
יעל גרמן: אבל יש לנו כאן קבוצה של הורים שבמשך שנים הם כיוונו את עצמם לכברי, לבית-הספר האזורי.
יעל גרמן: גם ילדיהם נמצאים שם.
יעל גרמן: הם עוקבים אחרי ההישגים והם רצו להביא את ילדיהם לשם.
יעל גרמן: אמרו להם: הכללים השתנו.
יעל גרמן: הודיעו להם את זה בצורה כזו שלא היה להם אפילו את העט בידם לקבל החלטות, כמו למשל, אולי לעבור באמת מקום מגורים.
יעל גרמן: הרי קודם באתי ואמרתי שכל הכבוד לגבי שהוא רוצה למשוך את התושבים לשלומי על-ידי כך שיעלה את רמת החינוך.
יעל גרמן: באותה מידה גם יכול להיות שאנשים משלומי ירצו לעבור ליישוב אחר כדי להיות בבית-ספר אחר, בין אם בבית-הספר האזורי בכברי ובין אם בית-ספר – זו זכותם.
יעל גרמן: אבל בזמן שעמד לרשותם הם לא יכולים לקבל החלטה.
יעל גרמן: זו החלטה כבדת משקל לעבור מקום.
יעל גרמן: יכול להיות שהם גם רוצים לתת לבית-הספר הזה את השנה-שנתיים כדי לראות אם אכן יתממשו ההבטחות.
יעל גרמן: זה שיש כוונות טובות זה ללא ספק.
יעל גרמן: אגב, אני מאמינה שהן יתממשו בסופו של דבר וזאת לאחר ששמעתי את המנהל.
יעל גרמן: הוא עושה רושם נהדר, וגם ראש המועצה בוודאי עם רצון טוב.
יעקב מרגי: ובמיוחד שידידנו הולך לקחת את זה לידיים.
יעל גרמן: ושי יהיה שם, אז בכלל יש לזה סיכוי טוב מאוד.
יעל גרמן: אבל זכותם של ההורים לבוא ולומר: תראו, אנחנו עדיין רוצים שהדברים האלה יתממשו ולא נתתם לנו את ההזדמנות להיערך בהתאם.
יעל גרמן: כל מה שמבקשים אותם הורים, וזה לא כל ההורים, זה קבוצת הורים שזו רצונה.
יעל גרמן: אני חושבת שכראש עיר אני הייתי באה לקראתם.
יעל גרמן: הם מבקשים שנתיים, אבל אני לא הייתי נותנת שנתיים.
יעל גרמן: הייתי נותנת שנה.
יעל גרמן: בשנה הבאה לבוא ולהודיע לכולם: חברים, דעו שמהשנה הבאה אין העברה, אין אישורים.
יעל גרמן: אתם רוצים לעבור מקום?
יעל גרמן: יש לכם עכשיו שנה להיערך.
יעל גרמן: אני חושבת ששנה להיערכות לעבור מקום זה בהחלט fair enough.
<גבריאל-גבי נעמן: זה מה שהודעתי להם לפני שנתיים.
<קריאה: איפה הודעת?
<קריאה: למי הודעת?
יעל גרמן: אבל אי-אפשר לעשות את זה עכשיו.
יעל גרמן: ההחלטה להעביר את זה מבית-ספר דתי לבית-ספר ממלכתי רגיל נעשתה רק לפני מספר חודשים.
יעקב מרגי: יעל, בדרך כלל הדיונים פה הם הפוכים - לוקחים לממלכתי בית-ספר והופכים אותו לדתי.
יעקב מרגי: זו פעם ראשונה שאני נדרש, אני עדיין לא - - - לאט, לאט.
יעל גרמן: לא, אני הבנתי.
<גבריאל-גבי נעמן: אני אדם דתי והשאיפות שלי לשמר ולשמור שיהיה בית-ספר דתי.
<גבריאל-גבי נעמן: הגעתי למסקנה שהמהלך הזה להשאיר את הפיקוח של הזרם הממלכתי-דתי הוא טעות.
<גבריאל-גבי נעמן: לכן, שברתי שמאלה והחלטתי מה טוב לעיר.
יעל גרמן: אתה עשית נכון, אני מאוד מעריכה.
יעל גרמן: גבי, התחלת עם דברי הערכה.
יעל גרמן: אגב, גם בבקשה שלי לדיון אני אומרת זאת.
יעל גרמן: אני אומרת שאני מעריכה ומבינה, ובאמת כראש רשות אני מבינה.
יעל גרמן: כל מה שמבקשים זה שתאפשרו להם השנה, מאחר והם לא הספיקו להיערך בזמן, ללכת לבית-הספר שהם תכננו מראש, שהם כיוונו את הילדים, שהאחים של הילדים נמצאים שם, ומהשנה הבאה תחיל את אותה מדיניות כאשר כל היישוב יודע זאת וכל אחד יכול באמת להיערך.
יעל גרמן: זו כל הבקשה, בקשה קטנה מאוד.
יעקב מרגי: חבל שאין לנו פה את נציגי המועצה האזורית מעלה יוסף.
יעקב מרגי: אולי הוא מוכן לוותר על אגרות.
<גבריאל-גבי נעמן: לא, הוא לא מוותר.
<גבריאל-גבי נעמן: הוא לא יכול לקבל את הילדים.
<תהילה וקנין: אבל האזור שלנו פתוח בשבילו, אתה מבין?
<תהילה וקנין: הוא סוגר לנו ואנחנו פותחים לו.
יעקב מרגי: מיד אתן לאחד מההורים.
מרדכי יוגב: בשורה הראשונה אני מודה שאני מצטרף לחברתי חברת הכנסת יעל גרמן באמירתה.
מרדכי יוגב: למרות שכתבתי לעצמי קודם שנתיים, אני מצטרף ואני רוצה לבסס את זה על ניסיון.
מרדכי יוגב: אופיר, אני ממש מתרשם ממך כמנהל וגם מראש המועצה שאני מכיר.
מרדכי יוגב: שלומי יקרה לי מהרבה מאוד היבטים ובחינות.
מרדכי יוגב: אני חושב שרק צריך לחזק אותה בכל דרך.
מרדכי יוגב: המדריך שלי בבני עקיבא, אולי אז היה הגרעין הראשון שהלך לשלומי – יצחקי שוורץ – וזה היה בעשרים שנותיו הראשונות כמגשים.
מרדכי יוגב: אחרי זה הוא הלך להושעיה יחד עם צילה, אם הוותיקים מכירים.
מרדכי יוגב: ממעט ניסיוני אני סבור כך: ראשית, מוסכם על כולנו ש"אורט", בוודאי וגם עם "הכול חינוך" או כל גורם אחר, ואני גם אומר ישירות משרד החינוך, לעשות הכול עם החרגה כדי ששלומי תקבל על בניית בית-הספר הזה עוד שעות בכדי לייצר מגמות ועוד יכולות, וכל מה שאפשר, ולבקש ולבסס את זה לא רק מהפילנתרופיה אלא גם ממשרד החינוך עצמו.
מרדכי יוגב: אני אישית אומר את זה לשר בנט, אני מקווה שהוא יקשיב ויבין, להחריג את שלומי מכל היבט ועניין.
מרדכי יוגב: אני יכול לדבר רק על ההיבט הביטחוני, אבל מדבר על ההיבט החברתי.
מרדכי יוגב: שנית, אני רוצה לדבר דבר אחד מניסיון חיים.
מרדכי יוגב: הייתי סגן ראש מועצה בבנימין, מועצה אזורית הכי גדולה בישראל, 63,000 נפש היום, 44 ישובים.
מרדכי יוגב: למבוא חורון שהוא ישוב ליד מודיעין לא היה בית-ספר ואנשיו הלכו לשישה-שבעה מקומות, ממלכתי במודיעין, ואפילו משלב ודמוקרטי, ועד נוף איילון, יסודות, מודיעין עילית, בית חורון, ושילמו על ההיסעים.
מרדכי יוגב: זה התפוצץ מול אבי רואה כראש מועצה.
מרדכי יוגב: הוא קיבל החלטה ראשונה, ושתי החלטות במקביל: הראשונה, שהוא נלחם בגזבר ונותן להם פר-קפיטה הסעות, ונתן להם הסעות פר-קפיטה כזה.
מרדכי יוגב: זה מינימום כזה.
מרדכי יוגב: השנייה, שמקימים בית-ספר בבית חורון עם מנהיג חינוכי, ואני חושב שאופיר הוא כזה.
מרדכי יוגב: נדמה לי שהוא אחרי זה הוחלף במנהלת, במנהיגה חינוכית.
מרדכי יוגב: תוך שנתיים כל העדר הזה נכנס פנימה.
מרדכי יוגב: בית-הספר פשוט צמח ואנשים ראוי כי טוב וכל חסרי האמון נכנסו פנימה.
מרדכי יוגב: הוא לקח את ההחלטה הזו, אני למדתי ממנו.
מרדכי יוגב: אני יכול לצטט את ליברמן: הוא האריך לי את הפתיל – אבי רואה – ביחס להחלטות שבהן הוא התחשב בהורים.
יעקב מרגי: הפתיל של ליברמן כבר התארך?
מרדכי יוגב: הוא אמר שהוא עבר ניתוח.
מרדכי יוגב: הוא גם הציע לבנט לעשות את זה.
מירב בן ארי: מזל שהוא לא עבר ניתוח עם המתמחים שהיו היום בוועדת הבריאות אחרי 26 שעות.
יעקב מרגי: אבי רואה לימד אותי בכמה מקומות והמלחמה היותר גדולה היתה בעלי, להאריך את הפתיל ביחס להורים, לקבל ובמקביל לנסות.
יעקב מרגי: לכן, אני מצטרף להצעתה של חברת הכנסת יעל גרמן שבמקביל לכל המאמצים לייצר את בית-הספר כאבן שואבת וכמקום שמקבל את כל התעצומות משלושת הגורמים: משרד החינוך, "הכול חינוך", "אורט" כרשת חזקה והאנשים במקום.
יעקב מרגי: כמו כן, לייתר עוד שנה שתגיד לאנשים: בסוף אנחנו רוצים לבוא פה, ומעין חופש בחירה שבו תהיה פחות כפייה ויותר מימוש התהליכים במקביל.
יעקב מרגי: אני סמוך ובטוח שבית-הספר יהיה אבן שואבת, ובעוד שנה עוד שניים מכברי או מנהריה, ובעוד שנה עוד עשרה יחזרו, והתהליך יביא לכך שבשנתיים-שלוש בית-הספר יהיה אבן שואבת לסביבתו.
יעקב מרגי: סגנית מנהלת המחוז, שמעת את הנתונים גם של מנהל בית-הספר וגם של ההורים.
יעקב מרגי: האם את מכירה את הנתונים?
<יעל שטיינברג: שמעתי אותם עכשיו.
<יעל שטיינברג: לא באתי עם הנתונים.
<יעל שטיינברג: אבל אני רוצה לומר שאם תתאפשר הבקשה של הגברת גרמן זה יכול לפרוץ את כל הגבולות והורים נוספים יבקשו, ואז כל התוכנית של רשת "אורט" ושל הרשות ומשרד החינוך לא תעלה יפה.
יעקב מרגי: אני שומע, תודה.
יעקב מרגי: מישהו מההורים רוצה להוסיף משהו?
<איתן ונונו: כן, אני רוצה להוסיף.
<איתן ונונו: קודם כל, אני רק רוצה להדגיש שלא באנו נגד.
<איתן ונונו: זה שאנחנו יושבים בשני צדי המתרס – אני לא נגדם ואני לא פוליטי.
יעקב מרגי: זה צדי השולחן, אין מתרסים פה.
<איתן ונונו: אני רק חושב שזה גם יכול להועיל לשני הצדדים.
<איתן ונונו: אני כבר רואה שעצם הדיון הזה מועיל לרשת "אורט" שעכשיו ייתנו עליה יותר פוקוס וייתנו עליה יותר אמצעים.
יעקב מרגי: לא, היא צריכה לתת.
יעקב מרגי: אל תשחררו את "אורט", אתם נופלים אתם.
יעקב מרגי: תן לי לעזור לך בניסיון הפוליטי שלי.
יעקב מרגי: זה מחייב את רשת "אורט", היא צריכה להשקיע.
יעקב מרגי: חוץ מזה, יש להם משאבים.
יעקב מרגי: אני בקי.
יעקב מרגי: הם יכולים להרשות לעצמם.
<איתן ונונו: כולנו הבאנו מספרים שמצאנו באינטרנט, אני והוא וכל אחד אומר שזה לא נכון.
<איתן ונונו: אני רק אומר, אם זה באמת כל כך טוב, מדוע יש לי מכתב שחתומים עליו 60 הורים מתוך 75 שלא רוצים לגשת לשם ורוצים להירשם במקום אחר?
<איתן ונונו: מדוע?
<איתן ונונו: בגלל הנתונים הטובים?
יעקב מרגי: לא, לאו דווקא במקרה הזה.
יעקב מרגי: אענה לך.
יעקב מרגי: אנשים לא אוהבים שינויים.
<איתן ונונו: בטח לא בטווח כל כך קצר.
יעקב מרגי: שנית, אני גם מתייחס לנקודה שיעל העלתה בתוך דבריה.
יעקב מרגי: יש הורים שילד אחד שלהם כבר נמצא שם, ולמה לפצל בין הילדים כשאחד יהיה פה ואחד יהיה שם.
יעקב מרגי: אם אפשר לצמצם, לצמצם – אני לא יודע.
יעקב מרגי: כמה משכבת בית-הספר היסודי אמורים לעלות לחטיבה, גבי?
<גבריאל-גבי נעמן: כ-100 תלמידים.
יעקב מרגי: כ-100 תלמידים.
יעקב מרגי: השאלה היא האם אנחנו יכולים לצמצם?
<גבריאל-גבי נעמן: זה לא 300 ואולי יעזבו 100.
<גבריאל-גבי נעמן: זה - - -
יעקב מרגי: אם הייתי שר חינוך או שר הפנים אין ספק שהייתי מחייב אותו לעשות את הצעד הזה, ואם הייתי תושב שלומי הייתי דורש שיהיה לי מוסד, נכון, גם ראוי, ביישוב שלי.
יעקב מרגי: מכל הסיבות האלה צריך לתת לזה להצליח.
יעקב מרגי: צריך לתת לזה להצליח לא בגלל שאתם פה, וגם אם תמצאו פתרון לילדים שלכם.
יעקב מרגי: כל ילדי ישראל, ללא הבדל של מגזר, דת, עדה, כולם, צריכים לקבל חינוך מיטבי.
יעקב מרגי: זה תעודת הכניסה לחיים.
יעקב מרגי: כשלאדם יש תעודה שהיא לא ראויה הוא מתחיל את החיים שלו בחסר.
יעקב מרגי: הוא יופיע כנתון סטטיסטי בכל הדוחות הבאים בעשורים הבאים.
יעקב מרגי: אנחנו לא מצליחים להתמודד עם הדוחות שפורסמו שנים אחורה.
יעקב מרגי: אף אחד לא רצה לשמוע, כולם חשבו שזה בא מבכיינות.
יעקב מרגי: ודאי שכולנו שואפים לשם כדי שכל ילד יקבל הזדמנות שווה בחיים שלו.
יעקב מרגי: מה הוא יעשה איתה אחר כך?
יעקב מרגי: ירחם השם.
יעקב מרגי: אבל קודם כל אנחנו כמדינה צריכה לספק הזדמנות שווה לכל ילד, ואנחנו באים משם.
יעקב מרגי: אבל צריך להתחיל ממשהו.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם, באומץ עשה זאת.
<איתן ונונו: על הגב של הילדה שלי.
יעקב מרגי: לא על גב של אף אחד.
יעקב מרגי: בוא נעשה הסכם.
יעקב מרגי: אל תעזור לי להתנסח.
יעקב מרגי: תאמין לי שאני מתאמץ איך להתנסח עכשיו עם המגבלות שלי ולברור גם כן את המילים.
יעקב מרגי: זה עוד מאמץ תוך כדי, אז אל תפריע לי.
יעקב מרגי: הוא עושה צעד, וצעד חשוב.
יעקב מרגי: הוא ייבחן על כך, הוא יצטרך לתת הסברים.
יעקב מרגי: אתם חושבים שאין תלונות?
יעקב מרגי: יכול להיות שיש תלונות פתאום מצד הורים בממלכתי-דתי שמסיעים את הילדים שלהם?
יעקב מרגי: יכול להיות שהוא חוטף גם משם.
יעקב מרגי: לכן, צריך להתחיל ממשהו.
יעקב מרגי: גבי, השאלה היא האם מתוך ה-100 האלה אני יכול להפריד את המשפחות שלהן זה הילד הראשון שעולה?
<גבריאל-גבי נעמן: רוב ההורים יש להם ילדים.
יעקב מרגי: יעל, את מבינה שאם הוא נותן את השנה שביקשת הוא לא מתחיל את המהלך השנה?
יעל גרמן: מניסיוני, היה לי דווקא בית-ספר יסודי שלא רצו ללכת אליו, וכל הזמן ביקשו ממני להעביר לבית-ספר יסודי אחר.
יעל גרמן: יום אחד החלטתי שאני משקיעה בבית-הספר היסודי שלא רוצים ללכת אליו, ובאתי לאותו אזור רישום ואמרתי לתושבים: תקשיבו לי, אנחנו הולכים להשקיע בבית-הספר "הנדיב".
יעל גרמן: אני יודעת שאתם רוצים ללכת ל"אלון", אבל אני ממליצה לכם.
יעל גרמן: אפילו הבטחתי לאלה שמאוד התקשו שאני אבוא ובאופן אישי אקח את ילדי כיתה א' ביד ואביא אותם ל"הנדיב".
יעל גרמן: אני רוצה לומר לך שלמעלה מ-98%, אני חושבת שאולי שני הורים בסופו של דבר הלכו ל"אלון", כולם הגיעו ל"הנדיב" כי שמתי את כובד משקלי.
יעל גרמן: אני חושבת שאם אתה תבוא ואתה תספר מה אתה מתכוון לעשות ואתם תיפגשו, ואני מבינה שכבר עשיתם את זה, עם בוגרי כיתה ו', אני מעריכה שמרביתם לא ירצו להכניס את הילדים ולנסוע, כמו שאמרו כאן גם ההורים.
יעל גרמן: זו בטח נסיעה של חצי שעה ולהקדים חצי שעה.
יעל גרמן: אני מעריכה שמרביתם בסופו של דבר כן יישארו ביישוב.
יעל גרמן: אלה שלא ירצו – כבד את רצונם.
יעל גרמן: אני לא מאמינה שזה יהיה הרבה.
יעל גרמן: לפי מה שאתם סיפרתם כאן, ושכנעתם אותנו שיש לכם רצון טוב ובסיס טוב, אני חושבת שתוכלו לשכנע גם את ההורים.
יעל גרמן: אבל בצורה כזו אתה עושה את זה בניחותא, מתוך רצון טוב ומתוך הסכמה, ונותן להורים את הבחירה.
יעל גרמן: תנסה לשכנע אותם.
יעקב מרגי: גם על הצד שיש נימה פוליטית, יכול להיות שיש מישהו ביישוב שמנצל את זה, אם רעב שונאך השביעהו לחם.
יעל גרמן: נכון, אתה מרגיע את הכול.
יעל גרמן: אתה תיתן בחירה.
<גבריאל-גבי נעמן: אנחנו נעשה אפליה בין ילד לילד, ואני לא רוצה להיות שם.
יעל גרמן: לא, אתה תיתן את הבחירה להורים.
<גבריאל-גבי נעמן: ברגע שנפתח ונעשה את הברירה כפי שאת אומרת, אני מבטיח לך ש-70% מהילדים ילכו לכברי ואנחנו נסגור את בית-הספר, אני מבטיח לך.
<גבריאל-גבי נעמן: עשינו את כל הפעולות שאת אמרת.
<גבריאל-גבי נעמן: כרגע העדר לוקח כיוון וצריך לקבל החלטה טובה.
יעקב מרגי: גבי נעמן, לא נתחיל מהסוף.
יעקב מרגי: אני כוועדה לא יכול לצאת נגד המהלך.
יעקב מרגי: הורים, אני לא יכול.
יעקב מרגי: אני כן יכול לקרוא למהלך שבו ההידברות תימשך.
יעקב מרגי: אני מבקש בכל לשון שההידברות עם ההורים תימשך.
<גבריאל-גבי נעמן: כן, חד משמעית.
<גבריאל-גבי נעמן: יהיו נציגים.
יעקב מרגי: מה שאפשר – גם יחד עם נציגי "אורט", עם הנהלת בית-הספר, משרד החינוך.
יעקב מרגי: גברתי, אני מבקש יותר מעורבות.
יעקב מרגי: נראה לי שאתם יושבים על הגדר, לא אחרי הכביש הסגול.
יעקב מרגי: נראה לי שאתם יושבים על הגדר.
<יעל שטיינברג: ממש לא.
יעקב מרגי: פעם כשהייתי שר והייתי מאובטח הייתי צריך להגיע לשלומי.
יעקב מרגי: המאבטח המקביל שואל את זה שיושב אצלי ברכב: איך מגיעים?
יעקב מרגי: מאיזה ישוב להגיע לשם?
יעקב מרגי: אומר לו: סע בכביש החוף ישר ישר.
יעקב מרגי: תגיע למחסום של החיזבאללה, תחזור 100 מטר.
יעקב מרגי: אז אל תשבו על הגדר, זה מסוכן תרתי משמע.
<יעל שטיינברג: אנחנו לא יושבים על הגדר, אנחנו יד ביד.
<גבריאל-גבי נעמן: הם אתנו יד ביד.
יעקב מרגי: אני חש שאתם לא מעורבים בתהליך.
<יעל שטיינברג: מאוד - - -
יעקב מרגי: את יכולה לחלוק עליי, אני לא הלכה למשה מסיני.
יעקב מרגי: אני אומר שהתחושה שלי שאתם לא מעורבים ושאתם לא יורדים לפרטים ולא נכנסים פנימה.
יעקב מרגי: אני מסכים איתך שיש ברצון טוב ובליווי.
יעקב מרגי: אבל אני רוצה שיהיה תהליך משותף של ראש הרשות, של רשת "אורט", הנהלת בית-הספר, משרד החינוך, יחד עם נציגות ההורים הנוכחית והעתידית כשקודם כל צריכה לראות איך מרגיעים.
יעקב מרגי: אני מאמין שאם תהיה להם תמונת מצב נכונה, כפי שאמרה יעל, אז מתוך 70 זה ירד ל-30 – 40, ואז נראה איך מתמודדים.
יעקב מרגי: כרגע זה טוען כך והשני טוען אחרת.
<גבריאל-גבי נעמן: חשוב מאוד שלא תהיה אשליה פה ש- - -
יעקב מרגי: לא, אין אשליה.
יעקב מרגי: הנה אני אומר לכם, אני לא מייצר אשליות כי לא אני המוסמך.
יעקב מרגי: גבי, אמרתי שאני מוגבל בקריאה שלי בסיכום.
יעקב מרגי: בדרך כלל אני נחרץ בסיכומים שלי, גם לוקח סמכויות שהם לא שלי ועושה אותן וקורא.
יעקב מרגי: אבל במקרה הזה אני לא יכול.
יעקב מרגי: ראשית, אני באמת רוצה שהתהליך הזה יצליח לטובת תושבי שלומי.
<גבריאל-גבי נעמן: יצליח, חד-משמעית.
<גבריאל-גבי נעמן: מאוד יצליח.
<גבריאל-גבי נעמן: אבל צריכים לקבל החלטות ואני קיבלתי החלטות אמיצות.
יעקב מרגי: אבל גם החלטות אפשר שהן ייעשו בשילוב, גבי.
יעקב מרגי: אתה בכל זאת ראש הרשות שלהם והם התושבים שלך.
יעקב מרגי: אין מלך בלא עם.
<גבריאל-גבי נעמן: עשינו את כל התהליך.
יעקב מרגי: צריך לשלב ולהשתתף ביחד ולראות שהתהליך הזה ילך איתם ביחד.
יעקב מרגי: גברתי, האם רצית להוסיף משהו?
<תהילה וקנין: כן.
<תהילה וקנין: קוראים לי תהילה וקנין.
<תהילה וקנין: ראש המועצה שלנו זה כבר 17 שנה, בית-הספר "אורט" קיים כבר עשר שנים.
<תהילה וקנין: הוחלפו כמה מנכ"לים.
<תהילה וקנין: היו להם הרבה הזדמנויות.
<תהילה וקנין: הם הלכו לבג"צ ממלכתי-דתי.
<תהילה וקנין: גם הדתיים חושבים שזו אפליה וגם לפה יש אפליה, אז זה גם בסדר.
<תהילה וקנין: שמענו כבר 16 - 17 שנה ששלומי הולכת להתפתח.
<תהילה וקנין: אנחנו עכשיו עם חשב מלווה ואין לנו שום דבר בידיים.
יעקב מרגי: לחלופין, מה את מציעה?
יעקב מרגי: לסגור את בית-הספר בשלומי בכלל?
<תהילה וקנין: לא, חלילה.
<תהילה וקנין: תן לנו את הזמן, תן לנו שנה.
<תהילה וקנין: כאופוזיציונרית הכי גדולה של ראש המועצה שלי, והוא יודע את זה, אעזור לו להקים את בית-הספר הזה על הרגלים.
<תהילה וקנין: אבל כרגע בהתראה של חודש להגיד לנו: זה מה יש?
<תהילה וקנין: זה פשוט לקחת ילדים ולסגור אותם בגטו.
<תהילה וקנין: כמו שאתה אומר, אף אחד לא יודע איפה זה שלומי.
יעקב מרגי: הגזמת – "גטו".
יעקב מרגי: תאמיני לי, אני מכיר את שלומי טוב.
<תהילה וקנין: לא, סליחה.
<תהילה וקנין: אני מזמינה אותך אליי באמת ובאהבה.
<תהילה וקנין: כשאני אסתובב איתך אתה תראה שבאמת זה ישוב נחשל, באמת גם לילדים שלנו.
<תהילה וקנין: אנחנו רוצים לעזור להם להרים את היישוב הזה.
<תהילה וקנין: אי-אפשר להרים אותו בזה שאתה תיקח ילד ותסגור אותו במקום שהוא לא יודע מה קורה בעולם החיצון.
<תהילה וקנין: לפחות בכברי הם מכירים ילדים מהמושבים, הולכים אליהם בערבים.
יעקב מרגי: גברתי, עולם ההגדרות שלך של עולם פתוח, עולם סגור, גטו, הן קיצוניות מדי.
<תהילה וקנין: לא, ממש לא.
<תהילה וקנין: ככה אנחנו מרגישים.
יעקב מרגי: אני מתפלא עלייך.
<תהילה וקנין: למה?
<תהילה וקנין: אם אני רוצה ללכת אחר הצהריים לשבת בגינה עם דשא וגן ציבורי, אני מבקשת יותר מדי?
יעקב מרגי: זה לא קשור עכשיו, אנחנו בדיון על מערכת החינוך.
<תהילה וקנין: זה חלק מהחינוך.
יעקב מרגי: אנחנו בדיון על מערכת החינוך.
יעקב מרגי: זה שהולך לכברי לא יושב בגינה אחר הצהריים עם ההורים שלו.
<תהילה וקנין: הוא עם חברים מחוץ לשלומי, הוא מכיר אנשים מבחוץ.
יעקב מרגי: אני לא רוצה להרחיק לכת בהצעת פתרונות, אבל בואי תקשיבי.
יעקב מרגי: אני שומע את הצורך של חלק מההורים.
יעקב מרגי: אני לא קונה את זה שזה רק מסיבות של חרדה וטובה ורמת התלמידים הבאים, כי כל אחד בא ממניעים כאלה ואחרים.
יעקב מרגי: אחד לא רוצה את ההפרדה בין הילדים, אחד לא אוהב שינויים.
יעקב מרגי: ניהלתי מערכות ובחיים שלי עשיתי רה-ארגון.
יעקב מרגי: אני מוגדר כקבלן שיפוצים תמיד, ובכל מערכת שאליה נשלחתי הייתי צריך לשקם.
יעקב מרגי: במסגרת זאת אתה עושה דברים לא נעימים.
יעקב מרגי: חלקם מקללים אותך עד היום, וחלקם אומרים לך: באת משמיים, מאז שעזבתי את הגוף הזה אני רק פורח.
יעקב מרגי: עשיתי להם טובה.
יעקב מרגי: אז תבינו.
יעקב מרגי: אני לא קונה אקסיומות.
יעקב מרגי: בניסיון הקצר או הארוך שלי בחיים – כל אחד ישפוט – אין אצלי לקדש מושגים.
יעקב מרגי: צריך לבחון כל מקרה לעומק ולרדת.