GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: אשתי מורה בבית ספר יסודי כבר הרבה שנים, חלק מהבעיות שהיא צריכה להתמודד הוא לא להביא אוכל מעל רמה מסויימת לבית הספר, היא רואה כמה הפערים האלה, כמה זה משפיע, כמה זה קשה, ממש מאבק, לא רק בטיולים אלא ביומיום, פעם היה 'כן להביא ממתקים לא להביא ממתקים לטיולים' אבל כאן זה ביומיום, היא צריכה לשלוח - - - לא נעים, ההורים לא מבינים למה זה נקרא מעדן שהיא לא יכולה לאשר - - -
יעקב מרגי: ההורים מבינים, הם לא יכולים לעמוד מול הילדים, בוא, צריך לומר את האמת גם כן.
אורי מקלב: הפערים, אולי בעולם יש פערים וזה מתבטא באיזורים, בשכונות מצוקה, בבתי ספר של שכונות מצוקה, אבל כאן בארץ הקטנה שלנו הכול נמצא באותו מקום, באותו בית ספר, באותו מקום.
אורי מקלב: עכשיו, אתמול גידי וענת ישבו אצלי בחדר, ישבנו בלשכה ביחד, סיפרתי סיפור שקשור לכריך הבוקר.
אורי מקלב: אני רוצה לספר לכם את זה בקצרה ובזה אסיים אדוני יושב הראש.
יעקב מרגי: סיפורים תמיד זה טוב.
אורי מקלב: כיוון שאתה דיברת, אתה זוכר, על הסנדוויץ', על האוכל, הקציצה של הבוקר שאכלת - - -
יעקב מרגי: צהרים.
אורי מקלב: צהרים, ניקוב בכרטיסיה, אנחנו גדלנו – ואני חושב שאני מדבר לכולם, על הערך של 'בל תשחית' של מזון, הערך של מזון, תכבד אותו גם אם יש לך.
אורי מקלב: זה ערך, זה היה חינוך, התחנכנו, ש"אוכל לא זורקים", "אוכל זה חשוב", "צריך לסיים אותו", זה לא שאם גמרנו לאכול אז בזה זה נגמר או שאם לא מתחשק לי לאכול אז בזה זה נגמר, כך ניסו להחדיר לנו כאחד הערכים החשובים, אני מרגיש, חינכו אותי וזה החינוך שקיבלתי, חלק מן הדברים עד היום אני מנסה, פחות אולי בהצלחה, מנסה להעביר את זה.
אורי מקלב: כאן אני רוצה לומר למה זה חשוב, חוץ מערך אלא הדבר האמתי, בגלל שלהשחית מזון זה גם משחית את הנפש, זו לא רק השחתת המזון עצמו.
אורי מקלב: מי שמשחית בקלות אז זה הרבה יותר מזה.
אורי מקלב: סיפרתי להם על בחור שבא מבית – ואולי אז בזמנו זה היה בית סטנדרטי, שמונה ילדים, אחים ואחיות, ארבעה אחים, ארבע אחיות, שגדלו בצמצום רב מאד.
אורי מקלב: במה זה בא לידי ביטוי?
אורי מקלב: הוא לא זכר שקנו לו בגד חדש, לא זכר בגד חדש, הוא זכר שאת הנעליים שלו, כשהוא גדל, חתכו בקצה, כדי שהאצבעות, שהנעל לא תציק, דרך אגב, אז הנעליים היו קשות, היום הנעליים הן קרטון וזה כבר חודר לבד, זה לא נורא כל כך אבל אז, נעל הייתה נעל, היו צריכים לחתוך, זו הייתה חתיכת פעולה, לחתוך את הנעל בקצה, אתה זוכר את זה?
אורי מקלב: חתכו את הנעל בקצה כדי שהאצבע תוכל לצאת - - -
יעקב מרגי: אלה נעלי עבודה - - -
אורי מקלב: בלי נעליים בכלל, זו הייתה הבעיה.
אורי מקלב: הוא סיפר שכשהוא היה בגיל המתבגר, בגיל חמש עשרה, הוא זכר שהוא חזר מן הלימודים, בתשע עשר בלילה, היה רעב מאוד, רצה לאכול משהו מן המקרר, ראה מה יש והבין, שהאימא שהולכת לעבוד בבוקר כבר הכינה את העוף ואת האורז ואם הוא היה לוקח מזה אז לילדים הקטנים לא יהיה.
אורי מקלב: גם בננה הוא לא יכול היה לקחת כי גם בננה הייתה מוצר יוקרתי לארוחת עשר לילדים, לאחים שלו הקטנים, הוא לא לקח את זה, הסתפק בביצה שלוקה, מן המקרר, שם קצת מלח וכך הלך לישון.
אורי מקלב: לימים גדל והכיר בחורה.
אורי מקלב: הבחורה שהוא הכיר סיפרה לו שבערב, בחגים, ערבי חג, הם היו שבעה אחים ואחיות, בערב חג היו נעליים לכל ילד, לכל אחד, לכל אחד היו נעליים חדשות, שעמדו כך בשורה בערב חג, עמדו מן הגדול ועד הקטן, זה היה מחזה יפה, עם בגד לכל אחד, לא היה ערב חג שלא היה בגד וכן הלאה.
אורי מקלב: הם הכירו, מצאו אחד את השני אבל הפריע לו והוא חשש מאד מן הפערים, שזו מנטליות אחרת, הוא לא הכיר טוב את הבית, הוא אמר: אלה פערים יותר מדי גדולים בשבילי, אני לא חושב שאני יכול להתקדם הלאה.
אורי מקלב: והיה איזה דבר אחד שהניח את לבו והם עד היום נשואים באושר, ברוך השם, כבר עשרות שנים, עם נכדים לא מעטים, שהיא סיפרה או שזה הגיע לאוזניו, שאותה בחורה, כל בוקר במשך שנה שנתיים, אימא שלה הייתה מכינה עוד סנדוויץ' טוב ומלא ומזין ואיכותי, הייתה מכינה גם לחברה אחת שהיא גילתה שאין מי שיכין לה בבוקר, עולים חדשים מדרום אמריקה הם היו, לא היה מי שיכין, גם בבית, לא היה מה לתת בבוקר והוא בא ואמר:
אורי מקלב: אם זה כך, אם הם יודעים מה זה ערך, מכירים את הילד הרעב, יודעים שיש דבר כזה, אני אומר לכם שיש כאלה שלא יודעים, אנחנו גם, חלק גם יודעים, זה נראה שאין, זה לא סתם, מסתבר שאין להם את הדברים האלה, לכן יש תועלת מאד גדולה ביום הזה, יש הרבה תועלות, יש לנו כמה וכמה דברים לקדם, אנחנו בעניין הזה, ה'סיפתח' היה אצלך – שיהיה בהצלחה.
יעקב מרגי: תודה רבה, אנחנו נעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת איתן ברושי ולאחר מכן נפתח את הדיון.
יעקב מרגי: ספרו לנו, "לקט", ספר לנו פנחס, איך זה נעשה, אתם אוספים מזון, איך זה הגיע להיות כריך ואיך זה מחולק וכל הפרוצדורות.
איתן ברושי: בוקר טוב, אני עוצר את גידי לרגע, בכנסת זה גן אירועים, עוברים מאירוע לאירוע.
איתן ברושי: בכל זאת אני רוצה להגיד 'בוקר טוב' ליושב הראש ולכל המוזמנים.
איתן ברושי: ראו, אני רוצה לדבר דווקא על הצד של האדם והאדמה ולא על הסנדוויץ'.
איתן ברושי: מרבית מעודפי המזון מגיעים מן האדמה, מן החקלאות, מן המושב והקיבוץ וגם קצת מחקלאות פרטית יותר קטנה.
איתן ברושי: ואתמול, בשעת ערב מאוחרת, היה לי נאום חוצב להבות עם תוצאה לא מרשימה בהצבעה, כי לקואליציה יש רוב על חוק דין רציפות שמפקיע קרקעות.
איתן ברושי: אני רוצה לומר – ושאלתי ליתר בטחון, גם כראש מועצה בעמק יזרעאל סייעתי בעניין, ויש בנהלל שטח של "לקט לישראל" וכמזכיר התנועה הקיבוצית, לא פעם אמרתי לגידי ויצא לי לבקר גם כחבר כנסת במטה שלהם, ברעננה.
איתן ברושי: אני חושב שחבריי חברי הכנסת, זו הזדמנות שגם אתם תקשיבו ותבינו, שכל הסיפור של העודפים, במידה רב הוא מן הצומח ובמאה אחוז הוא מן האדמה ומן החקלאות בישראל, שהיא מאויימת.
איתן ברושי: היא מאויימת על ידי החלטות חסרות הגיון ואחריות, כי אדוני יושב הראש, בתור חבר הקואליציה, משהו רע עובר על ישראל בשנים האחרונות.
איתן ברושי: השבוע הייתי בביקור בתעשייה, אני יכול להגיד גם על התעשייה שהיבוא הפך להיות, מדינת ישראל – כבר אמרתי, זו מדינה ששחטה את כל הפרות הקדושות ונשארה עם עגל הזהב.
איתן ברושי: אני חשבתי, אורי מקלב, שאתה תגיד מה שלמדנו מאז שלמדנו את שיעורי התורה והתנ"ך, על הגר, על היתום, על האלמנה, על 'לקט', 'שכחה' ועל 'הפאה' ואת הסיפורים האלה שאיתם גדלנו והתחנכנו, על ערבות הדדית, על עזרה אבל יש משהו לא הגיוני בין הדברים שנאמרים פה בשבחן של ההתיישבות והחקלאות, ולא פעם אמרתי גם לגידי: תכתוב על המשאית של "לקט ישראל", תכתוב "תוצרת המושב והקיבוץ", כי אצלנו רגילים לשנוא את המושב והקיבוץ, ועויינים את החקלאות ויכולים להביא את העגבניות מטורקיה וביצים עם סלמונלה מאוקראינה, ומשהו גדול פה השתבש, גדול מאד.
איתן ברושי: אז יכול להיות שנסגור את פער העוני, אני מקווה, אבל אנחנו יוצרים דבר לא הגיוני – שלישראל לא תהיה תוצרת מקומית ואם לא תוצרת מקומית אז זה נזק גדול מאד גם לנושא הזה.
איתן ברושי: צריך להבין, צריך לחבר מחדש את האנשים למושג של אדם ואדמה.
איתן ברושי: שטח חקלאי הוא לא רק בגליל ובנגב אלא כשיודעים איך גדל המוצר ולא על המדף ב'סופר'.
איתן ברושי: בסופו של דבר "אלבישך שלמת בטון ומלט" זה מה שהולך להיות, ודווקא השטחים הפתוחים והירוקים חשובים בעיר לא פחות מאשר בכפר והידיעה של האיזון בין הבטון והירוק, ואני חושב שיש פה נקודה.
איתן ברושי: הלוואי ובכל בית ספר הייתה גם חממה והיו גם רואים מאיפה זה מגיע.
איתן ברושי: לכן אני רוצה להגיד פה לחברי הכנסת, ליושב הראש ול"לקט ישראל", שזו הזדמנות לציין גם את חשיבותה של החקלאות ולהבין, שאמנם רק 2% בארץ עוסקים בחקלאות, אבל הם מייצרים 100% מן התוצרת המקומית ואני לא מציע לנו לאבד את הערך הזה, של עבודת האדמה.
איתן ברושי: ראו, זה גם חינוך.
איתן ברושי: היינו עם של צוענים וסוחרים, צוענים וסוחרים ורצינו להיות עם ככל העמים, שיושב על אדמתו ומתפרנס מפרי עבודתו.
איתן ברושי: והנה, אנחנו חוזרים ומביאים מחדש "בדלת האחורית" את אותם ערכים שכנגדם יצאנו.
איתן ברושי: ולכן אני רוצה לשבח את העניין.
איתן ברושי: אני רוצה לומר שאנחנו עוסקים בזה ויש מתנדבים רבים מההתיישבות וצריך לדעת שהשטחים החקלאיים הם לא הצלת מזון, זה לא איזה מזון שזורקים כי זה מזון שאוספים מן האדמה, כדי שלא יירקב עליה או כדי שלא יילך לאיבוד ואנשים משרתים את המטרות על ידי דיווח, לא כמשת"פים, אלא מדווחים איפה גמרו ואיפה יש – במקום 'קלט', 'פאה' ו'שכחה' יש לזה עכשיו ביטוי מאורגן יותר.
איתן ברושי: למרות שכשאני מסתובב בשטחים אני גם רואה את האנשים האלה שבאים ואוספים בדליים ובשקים את השאריות.
איתן ברושי: לכן אני חושב שצריך לברך על זה.
איתן ברושי: צריך להכניס את זה מערכים לפיהם ההתיישבות והחקלאות תורמות ומביאות ואני חושב שהדבר הנכון, בראייה הכוללת – כי אני מצטרף לכל מה שאמרו חבריי, ואף יותר מכך, הוא להבין מאיפה זה בא, זה לא מָן מִן השמיים, זה לא מָן מִן השמיים, זה בא מהאדמה, מעבודה קשה ומנחישות של חקלאים, למרות - - -
יעקב מרגי: והרבה קשיים.
איתן ברושי: והרבה קשיים, בחלקם לא מוצדקים.
איתן ברושי: תמיד אני אומר שחקלאי צריך שני הסכמים: אחד עם הקב"ה והשני עם פקידי האוצר.
איתן ברושי: עם שניהם זה לא פשוט, עם שניהם זה לא פשוט ואני רוצה בהזדמנות הזאת לומר גם ליושב הראש וגם לכם, שבסיכומים יש להביע גם הערכה לחקלאים וגם תמיכה בהמשך קיומו של הענף הזה, של החקלאות וההתיישבות, ולשמור עליו גם במרכז הארץ.
איתן ברושי: הוא נכס חשוב, תודה.
יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור לפנחס פפר, אני, אפרופו להכיר מאיפה זה בא, חוזרים לנוסטלגיה, אני הייתי תלמיד בית ספר, - - -
קריאה: הייתה חקלאות.
יעקב מרגי: עזבי שהייתה חלקה בבית הספר, הייתה חווה חקלאית אבל עזבי את זה, הערבות ההדדית והסולידריות עם מי שאין לו, היינו יוצאים פעמיים בשנה, בשתי עונות, כמה שכבות גיל, אני חושב ו', ז', ח' או ז', ח' לקטיף, במקום התאילנדים שלא היו אז, ומזה, אני אומר לכם, מזה אני, כבן למשפחה ברוכת ילדים, זכיתי, באותן שנים, לצאת לטיולים שנתיים, ואם היה מבצע של אנציקלופדיות – ואז לא היה החוק הזה של התקשרות עם משרד החינוך, ואז היה לחץ חברתי והיה מי שקנה ספרי קריאה במבצעים מרוכזים אז היינו זוכים, כל הילדים, ולא היה הבדל בין תלמיד לתלמיד כי כולם יצאו לקטיף והיו להם דמי כיס ששמורים להם.
יעקב מרגי: זה אפרופו ערבות, לקט, חקלאות, אני כמושבניק מנוע מלדבר בשבחם אבל רק שנבין, כמה אחוזים אמרת שמגדלים את מאת האחוזים?
איתן ברושי: שני אחוז.
יעקב מרגי: שני אחוז.
יעקב מרגי: כי היום בממוצע, במושב, שלושה ארבעה עד חמישה חקלאים מעבדים את כל המשקים של כולם, מעבדים את כל המשקים של כולם.
יעקב מרגי: אני בן מושב, אני חבר אגודה, היום זה המצב כמעט בכל המושבים, ולא בגלל שהם לא רוצים כי הם אוהבים את עבודת האדמה, אלא הקשיים, הביורוקרטיה והחלטות ממשלה, אני מסכים אתך איתן.
יעקב מרגי: פנחס פפר, בבקשה.
פיני פפר: בוקר טוב ליושב הראש, בוקר טוב לחברי הכנסת - - -
יעקב מרגי: ספר לנו, איך העגבניה הופכת לכריך.
פיני פפר: אני אספר איך העגבניה הופכת לכריך, אני בתחילה ברשותכם, אציג קצת את הפרויקט, זה קצת צורם שאנחנו מדברים על כריכים ולא מדברים על ילדים.
פיני פפר: בעצם, אנשים מדברים על פרויקט של 8,000 כריכים אבל אלה לא שמונת אלפים כריכים אלא שמונת אלפים ילדים, שיש להם פתרון לארוחת בוקר בבית הספר.
פיני פפר: הרי כולנו יודעים, מן הבטוח הלאומי, זה כבר שנים, זה כבר חבוט, יש מאות אלפי ילדים שהם באים ממשפחות ללא כריך בבוקר, משפחות לא מתפקדות, משפחות עם מצוקה כלכלית וכו'.
פיני פפר: חלקם באמת נהנים מפרוייקט ההזנה של מדינת ישראל אבל אותו ילד, שגר באותה שכונה, עם אותה משפחה לא מתפקדת, שמגיע לכיתה ז', אז הוא כבר לא נהנה מפרוייקט ההזנה.
פיני פפר: כנראה שהמצב הכלכלי של המשפחה השתפר והוא כבר מסוגל לדאוג לעצמו.
פיני פפר: אני אומר את זה בציניות אבל יש בעיה.
פיני פפר: יש לנו היום מאות אלפי ילדים שלא מקבלים ולא נהנים מן הפרויקט הזה.
פיני פפר: "לקט ישראל" היום, מספקת ל-8,000 ילדים כריכים מדי בוקר, כריכים מזינים, שמפוקחים על ידי תזונאית.
פיני פפר: אנחנו לא פוטרים את עצמנו בלחם עם שוקולד כי זה מאוד מאוד משמעותי.
פיני פפר: הפרויקט הזה ניבנה עם מוצרים מאד איכותיים, תזונתיים, בריאים, משתדלים שזו תהיה לחמניה מחיטה מלאה, כדי לתת ערך לזה.
פיני פפר: איך זה קשור למפעל ההצלה?
פיני פפר: זה מאד ברור.
פיני פפר: אנחנו היום עוזרים לכ- 180,000 נזקקים בכל רחבי הארץ, ללא ספק, אם אנחנו נציל יותר מזון ונקבל גם מן התעשיה עוד עודפים ויאסרו להשמיד מזון אז אנחנו נקבל יותר גבינה צהובה, יותר טונה, יותר, יותר, יותר ונוכל לתת ליותר ילדים כריכים.
פיני פפר: ברור שזה מתקשר.
מירב בן ארי: כל מה שאתה מקבל היום זה מתרומות?
פיני פפר: היום "לקט ישראל", רוב המזון שאנחנו מחלקים הוא מתרומות.
פיני פפר: בפרויקט ארוחות הבוקר לילדים בבתי ספר, כיוון שאנחנו מקפידים לתת הוא רק מזון איכותי ולצערי אנחנו לא מצליחים לקבל לחמניות טריות לדוגמה, כתרומה, או מוצרים יבשים או - - -
יעקב מרגי: כי הם מתייבשים במדפים בחנויות.
פיני פפר: גם, אבל אני רוצה להגיד עוד דבר, גם אם יש לנו אירוע באיזשהו ערב מסוים ואנחנו מקבלים אלפיים לחמניות באותו ערב, אנחנו מעדיפים לרכוש לחמניות טריות כדי לתת לאותם ילדים שלא מגיעים לזה.
פיני פפר: קל מאד לחלק את הלחמניות של אתמול, זה יקר מאד לקנות - - -
יעקב מרגי: ואם הבנתי, אתם בשמונת אלפים, אם הייתם מקבלים יותר אז יכולתם לארגן - - -
פיני פפר: רשימת ההמתנה היום היא בערך כגודל מספר הכריכים וזה כשאנחנו לא מפרסמים, זאת אומרת, אנחנו לא פונים לבית הספר, למפקחות, למנהלות, אלא פונים אלינו.
פיני פפר: אנחנו עובדים היום בארבעים ושתיים רשויות - - -
אורי מקלב: הגעתם דרך מי?
אורי מקלב: דרך ההורים?
אורי מקלב: דרך - - -
פיני פפר: "לקט ישראל" קונה במחיר מלא מגורמים במיגזר העיסקי את המוצרים.
מירב בן ארי: הוא שואל איך הילד פונה אליך?
מירב בן ארי: דרך הרשות?
מירב בן ארי: דרך בית הספר?
פיני פפר: בדרך כלל הפנייה נעשית על ידי בית הספר, הפנייה היא לא פרסונאלית, יש אצלנו מחלקה שבודקת את זה, מחלקת הכריכים, היא בודקת, יחד עם היועצות.
פיני פפר: אנחנו מאד משתדלים לעבוד דרך הרשויות, כי ברגע שהתחלנו לעבוד דרך הרשויות אז הסתבר שבעצם אנחנו לא חילקנו באמת למי שהכי נזקק בעיר.
פיני פפר: אחת הסיבות שאנחנו פונים לרשויות: בואו נשתף פעולה, מעבר ל: בואו תנסו לעזור לנו גם כלכלית, אלא "בואו, אנחנו מספקים בקרית גג חמש מאות כריכים, בואו, מחלקת החינוך" – בשביל זה יש מחלקת רווחה בעירית קרית גת, "כוונו אותנו למי שהכי צריך את הכריכים", שלא יהיה מצב שבו בית הספר שפנה הוא בית הספר שזכה.
פיני פפר: אם יש ילדים במצוקה יותר חזקה אז - - -
אורלי לוי אבקסיס: יש נקודה נוספת, גם לגבי ראשי ערים, יש מקומות מסוימים שגם אם בית הספר רוצה אז ראש העיר לא מעוניין, שלא יגידו שאצלו יש ילדים רעבים, אז הוא מעדיף להשאיר את הילדים רעבים.
אורלי לוי אבקסיס: זה פתרון מצוין אבל - - -
מירב בן ארי: יש גם ראש עיר בישראל שלא רוצה מקום לחסרי בית, כי הוא חושב שאין לו, אז לא נעים לו שיהיה לו מקום לחסרי בית.
פיני פפר: אני ארחיב, אורלי, את מה שאת אמרת, אני ארחיב מה שאת אמרת, שמעבר לכך יש ערים שבהן אנחנו כל הזמן מימנו את זה והכל היה בסדר אבל, כשפנינו לראשי העיר, כשפנינו לרשויות ואמרנו, בואו תעשו matching של שליש, אנחנו נמשיך לממן שני שליש - - -
יעקב מרגי: חסכת לי שאלה על ה matching.
פיני פפר: או.
פיני פפר: קיי.
פיני פפר: , אמרנו: אתם תממנו שליש ואז הסתבר שברגע שביקשנו matching זה בדיוק כמו שאמרה אורלי: אין ילדים רעבים.
פיני פפר: כולם בסדר.
פיני פפר: זאת אומרת, כל זמן שאנחנו נתנו זה היה מבורך, מצוין.
אורי מקלב: איפה משרד החינוך בעניין?
יעקב מרגי: כן, אנחנו נשמע, נשמע אחר כך את משרד החינוך.
אורלי לוי אבקסיס: אני נאלצת להתנצל וללכת לביקורת המדינה, גם לנושא של דוח מבקר המדינה בעניין הצלת מזון.
אורי מקלב: תודה אורלי.
אורי מקלב: אני עוד קצת נשאר.
מירב בן ארי: נשמע מה - - -
יעקב מרגי: הצטרפה אלינו חברת הכנסת מירב בן ארי תוך כדי הדברים.
פיני פפר: אני רק אגיד עוד משפט אחד, כמו שאתם יודעים, במדינות נאורות כמו אנגליה או ארצות הברית, יש תכנית ברורה של ארוחות בוקר, שהבינו שזאת בעצם הארוחה שמניעה את יום הלימודים.
פיני פפר: ילד שמגיע רעב, שמאתמול בערב הוא לא אכל, זה לא ילד שקט, זה לא ילד שיכול ללמוד, ובאנגליה יש עכשיו תכנית חדשה שנקראת matching Ø שהיא מקיפה המון בתי ספר בהמון איזורים, בדיוק כמו שאמרה אורלי, לא בודקים את הצבע של הילד ומאיזו מצוקה הוא הגיע, אלא מבינים את החשיבות.
פיני פפר: בארצות הברית בחלק נכבד מבתי הספר יש פרוייקט הזנה ואנחנו מאד נשמח שנעתיק את זה לארץ.
פיני פפר: כמו שאתה אמרת, להתחיל מפעולה של מלכ"ר ויהפוך להיות פעולה - - -
יעקב מרגי: יוצא בפועל, שמפעל הכריכים של "לקט ישראל", הוא עוד איזו מחלקה שפיתחתם ללא שום קשר ל- d.n.a.
יעקב מרגי: שלכם של "לקט", תבורכו.
פיני פפר: ממש כך, כי הצורך הכתיב את זה.
יעקב מרגי: בואו נחזור על הנתונים, 8,000 כריכים.
מירב בן ארי: הנה, זה כתוב כאן רק לא כתבת את הדבר הכי מעניין, אמרת 8,000 כריכים שהם 1,400,000 בשנה רק לא אמרת, רגע, רק שאלה, כתבת ארבע נקודה מיליון – רוב התקציב מכוסה בלעדית על ידי תורמים יהודיים והיתרה על ידי עיריות שותפות.
מירב בן ארי: זאת אומרת שהרשות – יש לה את ההחלטה אם היא שותפה שלך או לא, ואתה נגיד, הולך לבית הספר ואומר: גם אם הרשות לא שמה לי אני אלך כי בית הספר צריך אותי, זה מה שמעניין אותי לדעת.
פיני פפר: זה משתנה ממקום למקום וממצוקה למצוקה אבל כעיקרון כן, זאת אומרת, "לקט ישראל" כמפעל שפועל למען הנזקקים, רואה קודם כל את המצוקה.
פיני פפר: יש עקרונות, יש כללים, אנחנו רוצים matching, ה- matching עוזר לנו לגדול - - -
יעקב מרגי: אין ספק, בואו, סליחה, יש בזה גם הגיון וצדק.
יעקב מרגי: רשות שהיא זכאית להשתלב בפרויקט יש לה תמיכה, אנחנו נשמע ורשות שהיא בעלת עניינים משתתפת.
מירב בן ארי: כן, אבל אתה מבין, יש מצב שהרשות - - -
יעקב מרגי: מירב, אם רשות, פנחס, שניה, אם רשות פונה ורוצה, פונה אליהם ורוצה, אז אם הוא לא מבקש את המצ'ינג הוא מפספס כי אם הוא דורש מצ'ינג אז הוא מכפיל כוח, הוא יכול לפַנות לעוד בית ספר.
פיני פפר: אתן לכם דוגמה מוחשית.
פיני פפר: נמצאת פה יועצת חינוכית בבית ספר "נטעים" בלוד, חלי אבן צור, היא גם רשומה לְדַבֵּר.
פיני פפר: אותו בית ספר שפנה אלינו – העיריה לא הסכימה ל- matching בהתחלה, אני מקווה שהיום זה כבר מתקדם.
פיני פפר: אבל כשאנחנו הבנו מה המצוקה אז אמרנו: או.
פיני פפר: , אנחנו נמשיך להתמודד אבל אנחנו לא נוותר על הילדים.
יעקב מרגי: לפני שנעביר את רשות הדיבור - - -
אורי מקלב: רק הערה.
אורי מקלב: יש לזה חשיבות, אמנם זה לא ההיקף, אנחנו מסתכלים על ההיקף של בתי הספר, מאה וארבעים בתי ספר, אז אחרי הכול זה 10% מסך כל בתי הספר, 42 רשויות ומדובר גם בקצת אולי יותר מ-10% משאר הרשויות, שלושה בתי ספר בתוך רשות אחת זה לא הרבה, אבל, מה שאני זוכר לטוב, אני יכול להזכיר אותו גם כן, יש בית אביחי ירושלים, הייתי מחזיק תיק תרבות בעירית ירושלים, הוא פנה אלי ואמר לי: אורי, תשמע, - - - אני מוכן לתרום לא מעט סנדוויצ'ים ולהכין אותם, לא רק להביא את הלחמניה שאפשר לאכול אותה גם בלי שום דבר, אני מוכן אבל תן לי, אני רוצה לדעת - - - אני לא רוצה לתת לבית הספר, לשים שם ושמישהו יקח את זה, אני מוכן לטרוח, מוכן לתרום, אבל לתת למי שצריך את זה.
אורי מקלב: אין ריכוז.
אורי מקלב: ניסיתי להשיג ריכוז.
יעקב מרגי: תרשמו את כל הפרטים.
יעקב מרגי: משרד החינוך, עירית, אני בכוונה משאיר אתכם.
אורי מקלב: שיש כתובת או איזה מוקד שמישהו רוצה.
מירב בן ארי: כן, אם אתה בא לבית ספר אז מראש, איך אתה עושה את זה טכנית?
מירב בן ארי: אתם שלושים הילדים המוחלשים מקבלים את הסנדוויץ' אבל אתם, הכיתה הזאת חזקה, איך זה עובד?
יעקב מרגי: יש רכזת.
יעקב מרגי: האם יש כאן נציג מבית ספר שמתקיים בו מפעל?
יעקב מרגי: אז הציגי את עצמך ותספרי איך זה עובד.
חלי אבן-צור: שמי חלי אבן צור, אני יועצת בית הספר "נטעים" בלוד, בית ספר שמוגדר כחינוך מיוחד להפרעות התנהגות קשות.
חלי אבן-צור: בית הספר מונה כתשעים תלמידים.
חלי אבן-צור: בית הספר בעצם, האוכלוסייה, בית הספר הוא בית ספר על אזורי, מכיתה ג' עד כיתה י"ב, בעצם זה בית הספר, המסגרת האחרונה לתלמידים, זו לא הזדמנות שניה, אלה ילדים שעברו מספר מסגרות וזו המסגרת האחרונה.
חלי אבן-צור: זה בית ספר טיפולי.
חלי אבן-צור: התלמידים מגיעים אלינו לבית הספר עם מצוקות שונות, עם קשיים שונים, גם מבחינת - - -
יעקב מרגי: בלי שום קשר לתזונה.
חלי אבן-צור: תפקוד, תפקוד לימודי, אני, כשהגעתי לבית הספר, בבית הספר אני כיועצת – אני הרבה שנים יועצת, בבית הספר הזה זו השנה השלישית שלי.
חלי אבן-צור: כשאני הגעתי, ראיתי ריכוז כל כך גדול של ילדים עם קשיים, ככל שהכרתי את התלמידים והגעתי גם לביקורי בית, הבנתי שהמצוקות הן הרבה מעבר לזה.
חלי אבן-צור: זה פשוט יושב על צרכים בסיסיים שבפסיכולוגיה מדברים עליהם ואני, כיועצת בית הספר שאמונה על רווחת התלמידים, הבנתי שהדברים הם הרבה הרבה יותר בסיסיים.
חלי אבן-צור: זאת אומרת, אם יש ילד שמגיע לבית הספר והוא מוגדר כילד עם a.d.h.d., עם הפרעת קשב והפרעת התנהגות o.b.d., הרבה פעמים שמתי לב שכשאני יושבת עם נער ואני מדברת אתו בשעות הבוקר, ואני חולקת אותו את הכריך שלי, יש איזה סוג של רגיעה ואז, הבנתי, שבעצם, הצורך הוא הרבה יותר בסיסי וההתנהגויות הן בעצם הרבה פעמים נובעות מן המקום הזה של "חור בבטן".
חלי אבן-צור: במקרה הגעתי ל"לקט ישראל", ממש, לא משהו שפירסמו אלא הביאו לידיעתי, כי אני ראיתי שאני מביאה כריכים – לא רק אני אלא גם הצוות המקסים שיש לנו בבית הספר, הביא מן הבית כריכים לתלמידים, וילדים באו אבל, כמו שאמרה חברת הכנסת אורלי, יש ילדים שלא מדברים, שלא מספרים, הם גם מתביישים להגיד שהם לא אכלו אתמול בערב, זה משהו שאנחנו לא יודעים, אנחנו לא יכולים לראות מה קורה יום לפני כן אבל, רק אחרי שהתחלנו להביא את הכריכים והשארנו כריכים שהיו עם ממרחים שונים במקום מסוים בבית הספר, ראינו שהתלמידים לוקחים ואוכלים בסתר או מבקשים מילדים אחרים שיקחו להם, והבנו באמת שהבעיה הרבה יותר עמוקה.
חלי אבן-צור: כשהתחברנו והתוודענו ל"לקט ישראל" – שהם באמת מהר מאד נענו לבקשתנו ומזה מספר חודשים יש לנו כריכים, מאוקטובר השנה יש לנו כריכים בזכות אותם אנשים נפלאים ואותו ארגון שדואג להביא לנו את הכריכים האלה, אז העברתי שאלון למחנכים בבית הספר וגם צפינו, ואנחנו רואים שיש ירידה במקרים, באירועי אלימות שמתחילים בבוקר, יש רגיעה בבית הספר, שהוא בית ספר לא פשוט, מאוד לא פשוט, מאוד מאוד קשה ויש כמובן תהודה והמון המון תודה מצד ההורים והתלמידים.
חלי אבן-צור: הם כל פעם אומרים: אתה יודע, יש את הכריך, תיקח לך, לפני שאתה לוקח את הטיפול התרופתי, הם ביניהם מדברים אחד עם השני ואומרים.
חלי אבן-צור: זאת אומרת, הם מבינים את החשיבות של ההזנה כמקור אנרגיה ורגיעה בשביל עצמם.
חלי אבן-צור: זו הזדמנות להגיד תודה לארגון הזה.
מירב בן ארי: הגידי, כל בית הספר מקבל?
חלי אבן-צור: כל בית הספר.
יעקב מרגי: תשעים ילדים.
מירב בן ארי: אני רק רוצה לשאול, היום, לבית הספר יש ענין של ניהול עצמי.
מירב בן ארי: אני רק שואלת בקול רם.
חיים הלפרין: חינוך מיוחד אינו ב"ניהול עצמי".
מירב בן ארי: ובית ספר שיש לו ניהול עצמי, לא חינוך מיוחד, - - -
יעקב מרגי: האם יש כאן עוד בית ספר, עוד נציגות?
מירב בן ארי: כי מעניין אותי, בניהול עצמי אתה מחלק - - -
חיים הלפרין: לא מתאפשר.
יעקב מרגי: לא מאפשר.
מירב בן ארי: שאלתי בקול רם.
חלי אבן-צור: עוד דבר אחד לספר.
חלי אבן-צור: וזה ממש בחודש האחרון, כשסיפרה אימא, היא לא יודעת מי בעצם דואג להזנה, היא יודעת שבית הספר דאג להזנה, לא פרסמנו שזה "לקט ישראל", שמרנו, ואז היא סיפרה שהיא הייתה בהערכה פסיכיאטרית עם הבן שלה, יצא דוח מצוות בית הספר שיש רגיעה ויש הטבה ואז שאלה הפסיכיאטרית: מה שונה?
חלי אבן-צור: היא שאלה את התלמיד, תלמיד כיתה ו', שאלה אותו: מה שונה?
חלי אבן-צור: אז הוא סיפר: אני אוכל בבוקר כריך בצורה מסודרת.
חלי אבן-צור: בשבע וחצי.
יעקב מרגי: אין ספק שיש לזה תרומה לא מבוטלת.
צור טהון: מהי שעת הסיום בבית הספר?
חלי אבן-צור: אחת.
חלי אבן-צור: אנחנו מסיימים באחת.
צור טהון: יום קצר.
חלי אבן-צור: יום קצר.
חלי אבן-צור: וכמו שאמרתי, בית הספר הוא על-איזורי, מגיעים אלינו מקרית גת, מיבנה.
יעקב מרגי: לפני משרד החינוך, האם יש עוד מישהו סביב השולחן שרוצה להתבטא בנושא?
זרה פרוביזור: שמי זרה פרוביזור.
זרה פרוביזור: אני מנהלת את הפרויקט כבר עשר שנים.
זרה פרוביזור: בתשובה לשאלה האם כולם בבית הספר חייבים לקבל ומה קורה אם חלק מן התלמידים מקבלים, יש בתי ספר שהם קטנים שכמו שחלי אמרה, כולם מקבלים אבל יש הרבה בתי הספר שרק חמישים ילדים מקבלים, שבעים ילדים, מתוך כמה מאות, ולמרות זה, כל בתי הספר לא מוכנים לוותר על הכריך.
זרה פרוביזור: כמו שאורלי אמרה קודם וכמו שכולם אומרים: האידיאל הוא שכולם יקבלו ואז ילד יכול לעשות - - - ואין בכלל ענין שילד יתבייש לקחת אבל, מה שהוכח במשך עשר שנים זה שילד שאוכל לומד וילד שלומד מצליח יותר, ואם משקיעים בכריך בגיל צעיר, אנחנו חוסכים כסף לכולם בהמשך.
יעקב מרגי: מי מתחיל?
עירית ליבנה: עירית ליבנה, המפקחת על הבריאות במשרד.
עירית ליבנה: אני רוצה רגע לקחת אותנו דווקא לקטע התזונתי-בריאותי, לפני שחיים ידבר על ארגון.
עירית ליבנה: תראו, אנחנו היום במצב של חינוך והקניית ערכים לאו דווקא ואנחנו בבעיות גם עם הילדים שכביכול לא עלו וצפו פה.
עירית ליבנה: והנושא הזה של לקבל אוכל ולתרום, כי ילד הוא ילד עשרים וארבע שעות והשאלה מה הוא מקבל, זה המהלך שצריך לחשוב.
עירית ליבנה: כי הרעב היום מציק בבטן ולא נותן לישון אבל, הרעב היום או החסר התזונתי בעוד עשר או שלושים שנה - - -
יעקב מרגי: היום, את יודעת שאנחנו מציינים את יום הסוכרת הבינלאומי.
מירב בן ארי: כן, אני בדיוק - - - דיון בוועדת העבודה והרווחה.
יעקב מרגי: גם כאן יהיה דיון.
עירית ליבנה: אני רוצה רגע לקחת ולהגיד: נכון שזה נותן מענה.
עירית ליבנה: אני חושבת שהחשיבה צריכה להסתכל על בריאות התלמידים בכלל ועל המהלך הערכי והפתרון לאותם ילדים.
עירית ליבנה: כן חד משמעית.
עירית ליבנה: לא לתייג.
עירית ליבנה: לאפשר את זה, בבית ספר כזה זה ברור לנו.
עירית ליבנה: כל הכבוד ל"לקט", ברור, אנחנו עובדים ואנחנו מכירים.
עירית ליבנה: יש בבתי ספר המון מהלכים שעושים את זה בעצמם.
יעקב מרגי: אני יודע, אנחנו נחשפנו לזה בדיונים.
עירית ליבנה: נכון ולכן, אם נסתכל על התמונה כולה - - -
יעקב מרגי: ודאי, אבל היום אנחנו מציינים את יום הצלת המזון.
עירית ליבנה: מה שחשוב הוא שההצלה הזאת היא לכיוון של המזון הבריא, כי הביקורת שלנו היא גם לגבי הרכב המזון של אותו ילד שכן מסוגל, או הג'אנק פוד שהוא מביא לבית הספר, כמו שאמרת, שהוא קונה בדרך, פה, באותה הזדמנות גם מאפשר להם לקבל מזון שהוא מותאם, שהוא בריא, שהוא עם הקמח המלא עם הירק וכו', זאת אומרת, יש לנו פה 'חבילה' של דברים.
מירב בן ארי: רגע, אני חייבת לשאול, אדוני יושב הראש, בזמן שתעשה את הדיון הבא אני אחליף את עאידה ב"מעמד האישה" אז אני רק חייבת לשאול אותך שאלה, כי באתי עכשיו מדיון של שעה בוועדת העבודה והרווחה, ורציתי לשאול אותָּךְ, כי עלה שם משהו וזה היה נראה לי מוזר, את אומרת שאת אחראית על כל מה שקשור בתזונה ובריאות, היום, היום בבתי הספר – ותיכף אני גם אתייחס ל"לקט", האם תלמידים עוברים שיעורים בנושא של תזונה נכונה, של אורח חיים בריא?
מירב בן ארי: כי לפי מה ששמענו שם הם לא.
עירית ליבנה: אני יכולה לנחש מי אמר את זה שם וזה בסדר.
עירית ליבנה: אנחנו הגדרנו שהנושא של הקניית הרגלי בריאות ואורח חיים בריא הוא must בכל שכבות הגיל.
עירית ליבנה: העולם כולו יצא "משיעור" ומדבר על כך שכל מורה, שאין שיעור בבריאות, שכל מורה צריך לתרום את חלקו והעשייה המשותפת היא של כל המערכת, עם כל מה שיש בה.
עירית ליבנה: יש מקומות שבהם אנחנו מחזקים, למשל, בתכנים, על ידי אנשי מקצוע אבל אם אין עשייה ושינוי בסביבה, הרי הידע זמין גם לילדים האלה שלא מודרכים.
עירית ליבנה: העניין הוא מה אתה עושה עם הידע הזה ומה אתה עושה בסביבה שבה הם נמצאים.
עירית ליבנה: כן עוסקים בבריאות ברמות השונות, מהטובים ביותר – שאלה בתי ספר וגני ילדים מקדמי בריאות, עד פחות.
עירית ליבנה: הם עוסקים בזה.