GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נורית קורן: זה קורה, בכיתה של שלושים וחמישה תלמידים כשיש איזה שניים שלושה שלוקחים ריטלין אז המורה חסרת סבלנות וחסרת אונים, אני מבינה אותה, שהיא אומרת להורה ושולחת אותם ושוב ושוב, שוב ושוב, לקחת ריטלין, כשהילדה לא צריכה.
<רחל אברמזון: אני רוצה לומר כך, אני רוצה לומר כך, - - -
מירב בן ארי: שניה, שניה, שניה, לא.
<חיה הראל: תודה לחברי "כנפיים".
מירב בן ארי: תודה לחברי "כנפיים".
<רחל אברמזון: כל הכבוד.
מירב בן ארי: האמת שאם הייתי יודעת מן ההתחלה אז הייתי מברכת גם אותם, פשוט הסתכלתי עליהם ואף אחד לא אמר לי מיהם, רגע, שניה, אני רוצה בבקשה, הגברת ממתינה הרבה זמן, בואו נכבד.
מירב בן ארי: בואי תציגי את עצמך.
<תמר שי: שמי תמר ואני מארגון "קשר", גם אמא, לילדה עם צרכים מאוד מורכבים.
<תמר שי: ואני רוצה להגיד כמה דברים.
<תמר שי: קודם כל מן הפניות של הורים –ויש לנ וכל הזמן פניות של הורים, עולה תמונה שהיא קצת מטרידה, שהרבה הורים מתלבטים, יש להם ילדים שיכולים להיות משולבים והלקויות הן כמו שאנחנו מדברים עליהן, יותר קלות עם יותר אפשרויות שילוב, וההרים בעצם בוחרים במסלול של החינוך המיוחד או דוחפים את עצמם במסלול של החינוך המיוחד, בגלל שהם אומרים: אנחנו לא נעמוד במה שמסביב, זאת אומרת, לא נעמוד בחופשות, לא נעמוד באורך יום הלימודים, אנחנו לא נעמוד בהיעדר הסעות, אנחנו לא נעמוד בטיפול בילד בלי המערך הזה, כי הילדים שלנו, אין מה לעשות, הם עם צרכים מורכבים בסופו של דבר, זה בדיוק כמו שאמרתן.
<תמר שי: כשאנחנו אומרים לקויות קלות במינוחים שאנחנו נוהגים להשתמש בהם אז עדיין כלפי חוץ אלה הן לקויות מאוד קשות, ואלה ילדים שלא יכולים באמת להיות בצהרון הרגיל או בפעילות שאחרי בית ספר הרגילה כמו תנועות הנוער וכו' הם לא יכולים להיות שם בלי התמיכות.
<תמר שי: ואין להם את כל הזכויות.
<תמר שי: ההורים הם נדרשים לוותר על כל הזכויות כי הם אומרים: אנחנו לא נעמוד בטיפול בילד ולכן אנחנו בוחרים בחינוך המיוחד כשאנחנו יודעים, שבסופו של דבר אנחנו עושים עוול, גם לילד וגם לחברה כולה.
<תמר שי: זו פשוט דילמה שהיא לא הגיונית יותר לעמוד בה.
<תמר שי: זה דבר ראשון - - -
מירב בן ארי: מצד שני, אבל, את אומרת כאן משהו שאני – בתור אחת שהגיעה ממערכת החינוך, אני תוהה איך את רוצה לפתור את זה.
מירב בן ארי: כי אם הורה בא ואומר: אני רוצה שהילד שלי ילמד בכיתה רגילה, הילד שלי יכול, הלכו לוועדת השמה, בית הספר המליץ, once הילד נכנס לכיתה רגילה, מה תעשה מערכת החינוך?
<תמר שי: כן, אבל אתה ילד שילוב בכיתה רגילה ולכן התמיכות שאתה מקבל אותן בשיגרה אתה צריך להמשיך ולקבל אותן.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך עוד משהו, אתמול הייתי בדיון בוועדה לזכויות הילד, עסקנו בחזקת הגיל הרך, זה פשוט 'להבדיל' אבל זה באותו ענין של אותו ענין.
מירב בן ארי: ודיברו על אם חד הורית שברגע שהיא הולכת למשמורת משותפת, היא מוותרת על כל הזכויות שלה כאם חד הורית, להבדיל, הנחה בארנונה, כשאם היא הייתה חד הורית לצורך העניין שרק מקבלת מזונות אז היא הייתה מקבלת.
מירב בן ארי: אותו דבר פה ו'להבדיל', למה אני אומרת?
מירב בן ארי: once אתה בא ואומר:
מירב בן ארי: מוכן אני –לצורך העניין פה מדובר על משמורת משותפת עם הגבר, כאן זה לבוא ולשלב את הילד בכיתה, באופן אוטומטי אני מוותר על הזכויות שהיו מגיעות לי אם הילד שלי היה נמצא בחינוך המיוחד.
מירב בן ארי: לכן אני תוהה מה הפתרון.
<תמר שי: אני חושבת שצריך לדבר בשפה של צרכים זאת אומרת, הילד שלי הוא יכול להיות חלק מן החינוך הרגיל ולהיות משולב עם סייעת ועם תמיכות מבית הספר וכו', צריך לנסות להמשיך לתת לו תמיכות גם בחופשים, בכל מקום שבו בית הספר לא יכול לתת את התמיכה אז צריך לאפשר את התמיכה הזאת ולא להגיד חינוך מיוחד זה חינוך מיוחד ושילוב זה שילוב.
מירב בן ארי: הבאת כאן נקודה מעניינת.
<תמר שי: רק נקודה נוספת, אם כבר נתנו לי, שוב, עלה פה הסיפור של ועדות השילוב ואני אגיד במשפט אחד.
<תמר שי: רחלי ומשרד החינוך מכירים את העמדה הזאת של "קשר" בנקודה הזאת.
<תמר שי: ההורים הם המומחים לילד שלהם.
<תמר שי: יש רופאים ויש פסיכולוגים ויש עובדות סוציאליות וכל המערך הזה הוא מבורך והוא מבין – אין פה ספק אבל, בסופו של דבר, בילדה שלי, הספציפית – לא בלקות הספציפית אלא בילדה שלי, אני אלופה, אני יודעת הכי טוב ולכן, כשאני מגיעה לוועדת ההשמה צריך להקשיב לי כמומחית ולא כאמא.
מירב בן ארי: האם את מרגישה שוועדות השמה לא שומעים את קול ההורים?
<תמר שי: לא שהם לא שומעים את קול ההורים אלא שהם לא רואים בהורה מומחה.
<תמר שי: זאת אומרת, יש את צוות המומחים ויש את ההורה, שהוא משלב את הרקע שלו ואת האהבה שלו ואת הדברים האלה.
<תמר שי: ונכון, יש לו רגש ויש לו אהבה אבל יש לו מומחיות.
<תמר שי: הוא מומחה.
<תמר שי: הוא מומחה כמו יתר המומחים ואני חושבת שמשרד החינוך צריך לתת לתפיסה הזו לשקוע ולראות את ההורה כמומחה לילדו.
<תמר שי: דבר שלישי שאני מעלה כנקודה, דובר פה על שילוב חינוך מיוחד ומה שביניהם ושוב, אני מביאה את המקרה הפרטי שלי, ילדה עם לקויות די קשות.
<תמר שי: אמרו פה לפניי ואמרו מאוד מאוד יפה, מי שנרתע מן הסיפור של השילוב הוא הרבה פעמים הגן או הכיתה הרגילה וגם הילד זאת אומרת, יש פה התעלמות הדדית מן הסיפור הזה.
<תמר שי: אני זכיתי לחיות בקיבוץ ולכן הילדה שלי שנמצאת בחינוך המיוחד כל השנה בימים הבודדים שהיא נמצאת בחופשה, בימי ששי, היא נכנסת לגן של הקיבוץ והיא חלק.
<תמר שי: זה באמת דבר שהוא מדהים.
<תמר שי: שוב אני אומרת, לקויות קשות, פיגור שנקרא פיגור קשה, קשיים קשים מאוד, הילדים רואים בה חלק בלתי נפרד מחברת הילדים ומי שרואה את זה פשוט נדהם.
<תמר שי: אנחנו מדברים פה על "קל", "קל", "קל" אבל אפילו בלקויות הקשות רואים מה זה עושה לכולם, אז שילוב, הוא הדבר הכי נכון, אפילו בלקויות הקשות, זה חזון אחרית הימים, בגלל שאני יכולה - - -
מירב בן ארי: רשמנו את הערותייך הנבונות וגם - - -
<תמר שי: משפט אחרון.
<תמר שי: בגלל שבורכתי בקיבוץ יש לי את האופציה אבל, אולי יום אחד באחרית הימים ולפרוטוקול, משרד החינוך יקח על עצמו גם את הדבר הזה, של שילוב בימים מסוימים, בשעות מסוימות, בחופשים מסוימים, גם ילדים שהם עם הלקויות הקשות בחינוך הרגיל, וזה יתן הרבה לכולם.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את הגברת שעוד לא דיברה, הציגי את עצמך.
<לאה פרנקל: קודם כל, הדברים שההורים אומרים מאוד מרגשים - - -
מירב בן ארי: כן, אני גם חייבת לומר לך, ראיתי אותה והיא כל הזמן מחכה כל כך יפה אז הייתי חייבת לתת לה לדבר אבל, אני רוצה לומר לך 'יישר כוח', וכל הכבוד על הפעילות שלכם.
מירב בן ארי: שלא תחשבו שכשאתם מגיעים לפה אז זו רק עוד ועדה ששומעים, כי אנחנו באמת מקשיבים לכם והשיח הזה הוא מאוד מאוד חשוב.
<לאה פרנקל: הקדמת אותי קצת.
<לאה פרנקל: אני אשלים.
<לאה פרנקל: גם העובדה שכאן במקום הזה, הקשב הוא כזה, במהות של המפגש, זה מעיד משהו על המשתתפים ועל משרד החינוך.
<לאה פרנקל: אני מוכרחה להודות שהייתי גם מנהלת בית ספר ויש לי כמה הערות על ועדת השמה שאני כרגע לא אעיר, אבל אני חייבת לומר דבר אחד להורים: עם ההקשבה, ועם הקשר הבינ-מקצועי בינינו, כן, זה קשר בינמקצועי, מפני שאת מומחית ואני מומחית, זה לעולם לא מאבקי כוח, גבירתי, זה לא מאבקי כוח, זה הילד עומד ואנחנו חושבים ביחד מה טוב בשבילו, באמת, באמת.
<לאה פרנקל: את זה אני אומרת מניסיוני עם אלפי ועדות השמה, אלפי ועדות השמה.
<לאה פרנקל: אני רוצה לומר משהו לטובת המורים, גבירתי יושבת הראש.
<לאה פרנקל: מכאן תצא הבשורה על מעמד המורה, אם אנחנו נשמיץ את המורים ונגיד - - -
מירב בן ארי: ממש לא בוועדה הזו, אנחנו לא משמיצים אף אחד.
<לאה פרנקל: אם אנחנו "המורה כך אמר", "המורה כן הכריח" ו"המורה אמר" – למורה אין זכות, לא מקצועית ולא מוסרית לשלוח לילד לקבל ריטלין, על כורחם של ההורים ועל כורחה של מהות ההפרעה שלו בכלל.
<לאה פרנקל: זה משהו לגמרי מקצועי.
<לאה פרנקל: זה גם מנוהל אדמיניסטרטיבית כך ובאופן חוקי ככה, שלמורה אין נגיעה בעניין.
<לאה פרנקל: אלא אם כן "המורה מבקש ש", אבל אני לא נכנסת לזה, אני רוצה שההידברות כאן, השיח הזה, יכלול גם את הקדקוד השלישי שהוא מחוייב המציאות והוא המורים.
<לאה פרנקל: אתם מדברים על הארכת יום הלימודים, אתם מדברים על הקייטנה.
<לאה פרנקל: מי יעשה את העבודה הזאת?
<לאה פרנקל: יעשו אותה המורים והמנהלים.
<לאה פרנקל: המורים והמנהלים והסייעות, כמובן, בלעדיהן אי אפשר, אי אפשר.
<לאה פרנקל: אני רוצה את המורים בתוך השיח הזה, בתוך ההידברות הזאת.
<לאה פרנקל: כי אחר כך תיווצרנה בעיות שלא נוכל באופן פרקטי ליישם את המדיניות, את הדברים, זה דבר אחד.
<לאה פרנקל: ועוד דבר, גבירתי יושבת הראש, אני מבקשת שבתוך ועדות החינוך, ההתייחסות אל המורים ואל מה שהם עושים תהיה התייחסות של כבוד.
<לאה פרנקל: אני לא יכולה להביא הנה מקרה פרטי ולעשות הכללה על כל המורים, זה לא כל מורי ישראל.
<לאה פרנקל: תאמינו לי, יושבים בבתי הספר אנשים שעושים – ואני לא אגיד עבודת קודש, אבל עושים עבודה נאמנה.
<לאה פרנקל: עבודה אוהבת.
<לאה פרנקל: האנשים האלה מכילים את הילדים שלכם שעות.
<לאה פרנקל: באמת.
<לאה פרנקל: ומשאת נפשם היא לקדם אותם אז אני רוצה שנדבר על המורים בהתייחסות של כבוד אל מקצוע שלהם.
מירב בן ארי: חלילה, אף אחד, לא היה כאן, לא שמענו כאן מילה אחת, שניה, שניה, לא שמענו כאן מילה אחת נגד המורים.
<קריאה: המקרה שלנו התייחס לזה שהמורים - - -
מירב בן ארי: תודה רבה, הבהרת את הנקודה.
מירב בן ארי: רגע, רגע, לא, לא, שניה.
<לאה פרנקל: רק משפט.
מירב בן ארי: אז משפט ואור יצחקי מעמותת "מקום לכולם".
<לאה פרנקל: אני רוצה רק משפט.
מירב בן ארי: תסיימי משפט.
<לאה פרנקל: ממש משפט קצר כי אני יודעת שהזמן קצר.
<לאה פרנקל: שילוב זה הדבר הנכון, חינוך מיוחד זה הדבר הנכון.
<לאה פרנקל: חבר'ה, אין דבר נכון, יש את הילד ומה שמתאים לו, אז בואו, אם אנחנו רוצים להיות מומחים ומקצועיים ביחד, בואו נחשוב על שיתוף פעולה.
<נירית סעדון: זה באמת המקרה שלי שנתתי פה דוגמה, אולי זו היתה טעות אבל הייתה פה מלחמה מאוד גדולה, ואם לא מנהל בית הספר והמורה היו מסכימים להכיל את זה אז זה לא היה מצליח.
<נירית סעדון: ואני אמרתי בפירוש שעד היו אני מתקשרת למורה, אני שולחת לה תמונות של הכימיה הזו ושהיא דאגה לזה, שאפילו שהיום הילד במצב מאוד מאוד קשה, הם עדיין באים ומתאחדים כולם ובאים להיות איתו.
<נירית סעדון: וזה 'שאפו' למורה, 'שאפו' למנהל והלוואי ובאמת כולם היו כאלה, אז היו מקבלים את הילדים האלה שכן יכולים להיות בשלוב, היו מקבלים אותם.
מירב בן ארי: כן אורי יצחקי מעמותת "מקום לכולם", אם אפשר רק בקצרה.
<אורי יצחקי: שלום, רציתי לדבר על עצמי, פחות או יותר איך אני הייתי במערכת החינוך, כשאני הייתי במערכת החינוך – ואתם מדברים על שילוב של תלמידים במערכת החינוך המיוחד, נכון?
מירב בן ארי: לא, במערכת החינוך הרגיל אבל, בוא, כבר הגעת.
<אורי יצחקי: רציתי להגיד על איך אני הייתי פחות או יותר מבחינה חברתית.
<אורי יצחקי: אני מתמודד עם תסמונת אספרגר והרגשתי פחות או יותר שמסתכלים על אלה שעם האספרגר, מתייחסים אליהם כאל כלום, התלמידים בכיתה.
<אורי יצחקי: אני חושב שאפשר יותר לעשות הסברה כדי שיותר יהיה שילוב, ואפשר יותר לעבוד שלא יהיו מחיצות, כי אני הרגשתי שיש מחיצות, בין כיתת התקשורת לבין הכיתה הרגילה, - - -
מירב בן ארי: מה היא כיתת תקשורת?
<אורי יצחקי: זו כיתה של חינוך מיוחד.
מירב בן ארי: אז איך כיתת התקשורת מגיעה?
<רחל אברמזון: זו כיתת חינוך מיוחד בתוך בית ספר.
מירב בן ארי: אני יודעת שיש כיתת תקשורת אבל - - -
<רחל אברמזון: כיתת תקשורת היא מאופיינת עם ילדים - - -
מירב בן ארי: שנמצאים בתוך בית ספר רגיל אבל אני שאלתי באיזה שיעור נגיד - - -
<קריאה: אבל הם של חינוך מיוחד.
<רחל אברמזון: מה זאת אומרת, מתי הם משתלבים?
מירב בן ארי: כן, נגיד.
<רחל אברמזון: קודם כל במערך הבית ספרי - - -
מירב בן ארי: במערך הבית ספרי זה ברור.
<רחל אברמזון: אבל אורי יכול לפרט.
<אורי יצחקי: אז היו מקצועות שבהם הוציאו אותי מן הכיתה, לא למדתי את כל המקצועות בכיתה.
<אורי יצחקי: נכון שעבדו אתי אבל על הצד החברתי פחות עובדים, בבתי הספר, - - -
מירב בן ארי: על הצד החברתי אתה מדבר על השאלה איך שאר התלמידים בכיתה מקבלים אותך?
<אורי יצחקי: אני מדבר על זה וגם על זה שיש כאלה עם לקויות למידה שנשארים קצת מאחור בבתי הספר.
<אורי יצחקי: אני מרגיש שקצת נשארתי מאחור והיום אני צריך להסתבך עם ביורוקרטיה של בטוח לאומי, למצוא לי מקום שיעזור לי.
<אורי יצחקי: עשרים ואחת, אני אחרי גיל תיכון.
מירב בן ארי: ומה אתה עושה היום?
<אורי יצחקי: אני עושה שנה שנייה של שירות לאומי.
מירב בן ארי: אה, הבאת לי אתמול - - -
<אורי יצחקי: כן, הבאתי לך את זה אתמול.
מירב בן ארי: נכון, אז שמע, בגלל שיש לך עניינים שהם אישיים יותר, בוא, אני אדבר אתך בסוף הוועדה, בסדר?
<אורי יצחקי: בסדר.
מירב בן ארי: כרמל אבגד.
<כרמל אבנד: שמי כרמל, אני מאלו"ט.
<כרמל אבנד: רציתי שלושה משפטים קצרים.
<כרמל אבנד: אחד, לגבי החופשות של המשולבים יחידנית.
<כרמל אבנד: עד כמה שאנחנו יודעים משרד החינוך אכן אישר סייעת והורה לרשויות המקומיות שהסייעות המשלבות יעבדו גם בחופשות אבל, הרשויות מאשרות את זה רק כשיש מסגרת של קייטנה.
<כרמל אבנד: אפשר לעשות תכניות מובנות פר תלמיד בשביל שהסייעות ילוו את התלמידים המשולבים לאורך כל החופש הגדול.
<כרמל אבנד: על זה צריך לעשות עבודה מול מרכז השלטון המקומי וחבל, כי משרד החינוך מעביר את כל התקציב לרשויות המקומיות עבור כל שני עשר החודשים, וחבל לא להשתמש בו.
<כרמל אבנד: צודקים ההורים והארגונים שאמרו שהילדים המשולבים יש להם חופשים מאד מאוד ארוכים, ואם יש תקציב אז חבל שלא להשתמש בו.
<כרמל אבנד: לגבי החינוך המיוחד בחופשות, עד כמה שאני יודעת, עדיין אין תיקצוב להזנה בחופשות.
<כרמל אבנד: תקציב ההזנה בשנים האחרונות עלה והותאם הרבה יותר לעלויות האמיתיות, אחרי הרבה מאוד שנים וכל הכבוד למשרד החינוך שהעלה את זה.
<כרמל אבנד: בחופשות עדיין ההורים נאלצים לשלם את ההזנה ואני - - -
מירב בן ארי: רגע, שאני אבין את הנקודה הזו.
מירב בן ארי: זאת אומרת, שאנחנו מדברים על אלה שעד ה-15.8.
<כרמל אבנד: ההורים משלמים עבור ההזנה.
<רחל אברמזון: אין הזנה, דיברתי על זה בהתחלה ואמרתי שזה חלק מן המערך שצריך לארגן.
מירב בן ארי: אז את אומרת שזה משהו שבהחלט יטופל.
<רחל אברמזון: מערכת הזנה, טיפולים פרא רפואיים.
מירב בן ארי: גם הפרא רפואיים שדיברנו עליהם.
<כרמל אבנד: בעיקר כשאנחנו מדברים על יום לימודים ארוך, הם חייבים לאכול ואין הגיון שלאורך השנה תהיה הזנה ורק בחופשות לא תהיה הזנה.
<כרמל אבנד: דבר אחרון, אני רוצה להגיד משהו טוב.
<כרמל אבנד: אנחנו מרגישים שהאגף לחינוך המיוחד – ולאחרונה גם מרכז השלטון המקומי עושים עבודה על מנת שבתי הספר יעבדו גם בחופשות.
<כרמל אבנד: מגוייסים, עובדים – לא שזה עובד מאה אחוז אבל בהחלט, האגף לחינוך המיוחד ומרכז השלטון המקומי, שהוציאו ביחד הנחיה, עושים עבודה מאד משמעותית ואני רוצה לנצל את ההזדמנות להגיד פה תודה, תודה רבה.
מירב בן ארי: אני רוצה רק לשמוע את הנציגה של השלטון המקומי, ורק כדי לעשות לך איזשהו update כי את ההתחלה פיספסת.
מירב בן ארי: דיברנו בעיקר על החיבור בין השלטון המקומי למשרד החינוך בנושא של הכנת התכנית לקראת הקיץ תשע"ו, האם את מעודכנת?
מירב בן ארי: ספרי לנו אולי מה ואיך הקשר ביניכם לבין משרד החינוך, כי אנחנו קצת הבענו דאגה לכך שלא היית בהתחלה ולא ידענו עד כמה, אז בואי, האירי את עינינו, האם הקשר ביניכם רצוף, היא אומרת שהעבודה היא מול מיכל מנקס, שממונה על תחום החינוך, האם יש איזושהי בעיה או משהו שהוועדה צריכה לדעת?
מירב בן ארי: אם את יכולה להתקרב אל המיקרופון שנוכל לשמוע אותך.
<רות מדר: ככלל מתקיימים קשרי עבודה שוטפים, יומיומיים, שבועיים, חודשיים, ישיבות של מטה מול מטה, גם עם האגף לחינוך מיוחד, גם בהיבטים של הנגישות וגם בהיבטים של הסייעות, של הסעות, הזנה, כל הרצף, ועדות ההשמה, ממש על כל הרצף, מן הגיל הרך ועד לסיום הלימודים.
<רות מדר: 'בגדול', השלטון המקומי מונחה על ידי משרד החינוך, שהוא הזרוע שאומרת לנו איך צריך להתנהל, איך צריך להעסיק סייעות, כמה זמן צריך להעסיק סייעות - - -
מירב בן ארי: הסייעות וההסעות הן לא מה שרציתי - - -
<רות מדר: אני רק נותנת דוגמה
<רות מדר: כדוגמה לאופן שבו השלטון המקומי מתנהל, זו היתה סוגייה מאד משמעותית ואקוטית, עד שהבאנו למצב שבו הסייעות מועסקות גם בקייטנות ולא רק עד סיום שנת הלימודים וגם בחופשות.
<רות מדר: זו היתה סוגיה גדולה וכבדה שנפתרה שנה שעברה במאמץ משותף עם ההסתדרות.
<רות מדר: 'בגדול' השלטון המקומי מעוניין שהילדים שצריכים עזרה יקבלו את העזרה, אם זה בחינוך רגיל ואם זה בחינוך המיוחד.
מירב בן ארי: , ביקשת, כן, רק תציגי את עצמך.
<חנה פלוטקין: אני חני מעמותת "ביחד" אנחנו מלווים ילדי שילוב, ילדים שמשולבים יחידנית, כבר שמונה שנים.
<חנה פלוטקין: יש התקדמויות אבל עדיין מה שנאמר פה, שמשלבים ככל שהילד יכול - - -
מירב בן ארי: מה העמותה עושה?
<חנה פלוטקין: אנחנו מלווים ילדים, היו לנו במשך שש שנים מרכז טיפולי של ילדים, אנחנו עשינו את ה case manager שהדרכנו את הצוות בתוך המסגרות, הדרכנו את הסייעות, הילדים היו מגיעים אלינו אחרי הצהרים למרכז הטיפולי, שקיבלו את כל הפרא רפואי - - -
מירב בן ארי: האם יש לכם מרכזים בכל הארץ?
<חנה פלוטקין: המרכז הטיפולי היה בירושלים, - - -
מירב בן ארי: אחד?
<חנה פלוטקין: כן, מרכז טיפולי לילדי שילוב, לצערנו סגרנו אותו כי לא היה תקציב ממשרד החינוך או מכל מקום אחר, שילדים יכולים להגיע לקבל את הפרא רפואי במקום אחד, כי הילדים מגיעים הביתה באחת - - -
מירב בן ארי: האם כרגע המרכז שלכם סגור?
<חנה פלוטקין: סגרנו את זה השנה, לא פתחנו את זה השנה, נדרש תקציב מאד גדול ולא רצינו לבקש מן ההורים לכסות את התקציב.
<חנה פלוטקין: הפתרון היה שהילדים לומדים עד שתיים שתיים, אחת וחצי עד עכשיו, והיו מגיעים בשתיים וחצי אלינו לקבל טיפול פרא רפואי, לקבל קריאה וחשבון, אנחנו ליווינו אותם בתוך המסגרת עצמה גם - - -
מירב בן ארי: מאיפה היה התקציב שלכם חוץ מן ההורים?
<חנה פלוטקין: פרטי.
מירב בן ארי: מתורמים.
<חנה פלוטקין: מתורמים.
מירב בן ארי: ומה עם תקציב של תמיכות, האם לא הגשתם?
<חנה פלוטקין: לתמיכות?
<חנה פלוטקין: אנחנו נסינו להגיש למשרד החינוך כדי לקבל משרד טיפולי - - -
מירב בן ארי: יש למשרד החינוך תקציב תמיכות לעמותות, יש גם אגף ברשות, הייתי חברת מועצת העיר תל אביב ואותם ארגונים שהיו קיימים אצלנו גם הם הגישו לתמיכות.
מירב בן ארי: ואז אם עמותה, למשל, הרשות נותנת לה פטור מארנונה, כמו שהיה קורה בתל אביב כשאני הייתי.
מירב בן ארי: גם תקציב תמיכות של משרד החינוך, למשל, יש עמותה כמו "שמע" שאני מלווה, עמותה של חרשים, שמקבלת – לא מספיק כמובן, מקבלת מעט אבל עדיין זה מתקציב התמיכות של המשרד.
<חנה פלוטקין: צריך להיות מוּכָּר שהילד מגיע למרכז טיפולי, אני מכירה את ההורה, משתיים וחצי מסתובבים ממסדרון למסדרון פרא רפואי כשזה צריך להיות ממוסד.
<חנה פלוטקין: גם כשמסתכלים על שילוב, להגיד "ככל שהילד יכול" זה לא נכון, שילוב זה שאנחנו צריכים להתאים את עצמנו לילד ואילו הילד לא צריך להתאים את עצמו לסביבה.
<חנה פלוטקין: הסביבה צריכה להתאים את עצמה לילד וזה אומר, שאני יושבת עם מנהלים והם אומרים: למה שאני אקבל את הילד?
<חנה פלוטקין: אין לי שום תמיכה, אני לא יודע מה לעשות אתו, אני לא מכיר, אני לא יודע, הוא מרגיש חסר אונים, הוא לא יודע, למה שהוא יקבל אותו?
<חנה פלוטקין: המורים, הם לא רוצים לקבל אותו, ההורים דופקים על דלתות כדי שיקבלו את הילד שלהם לגן, המורים אומרים: אנחנו לא יודעים מה לעשות אתו.
<חנה פלוטקין: אנחנו לא יודעים מה לעשות, למה שתגיעו, אנחנו לא יכולים.
<חנה פלוטקין: צריך לתת - - -
מירב בן ארי: תסכמי כי אנחנו מוכרחים לסגור את הדיון בעוד שלש דקות.
<חנה פלוטקין: חשוב להסתכל לא על "ככל שהילד יכול", כשמגיעים לוועדת השמה אז לא צריך להיות "ככל שהילד יכול", כי אם אנחנו נתאים את עצמנו אז הוא יוכל יותר.
מירב בן ארי: זה ברור ודיברנו כאן על הנושא של ועדת השמה.
מירב בן ארי: חבר הכנסת ג'נאים, האם אתה רוצה להתייחס לפני שמשרד החינוך מסכם?
מסעוד גנאים: אני מאחר וכמו בכיתה, מי שמאחֵר אז אין לו רשות לדבר אבל, ביום הזה אני חושב שכל הפעילויות, אנחנו פה גם כנבחרי ציבור, אם יש בעיות כמו שהזכרנו אבל בקשר לכלל, שהמערכת, המסגרת, היא שמתאימה את עצמה לילד משום שהילד יש לו פוטנציאל ויש לו את היכולות אבל שנקבל אותו, שניתן לו את כל הנגישות בכל המובן שלה, כדי שיוכל לממש את הפוטנציאל שלו וזהו, נשמע את משרד החינוך.
מירב בן ארי: אז בבקשה, משרד החינוך, משפט סיכום והיערכות לקראת מה שהחלטנו בתחילת הדיון.
<רחל אברמזון: קודם כל מתוך הקשבה ומתוך המקום של השיח לומר תודה לכל מי שיושב כאן, על דיון מקשיב ומכיל.
<רחל אברמזון: אני רוצה כן לומר שבאמת אחד האתגרים הגדולים שניצב בפנינו הוא מהלך יחד עם החינוך הרגיל, עם מערכת החינוך הרגילה, שמשלבת וקולטת ומכילה את הילדים עם הצרכים המיוחדים במסגרות השונות, כדי לעשות את התהליכים האלה, הם לא תהליכים פשוטים אבל, אני בהחלט מסכימה שעוד יש דרך ויש לנו עוד מה לעשות.
<רחל אברמזון: והאמת היא, שכשנעבור לוועדה הבאה, ורצינו שם להציג את האתגרים בחינוך המיוחד, אז הנושא הזה של השילוב וההשתלבות והמודל שאנחנו היינו רוצים להשיג אותו, יעלה שם ואנחנו נספר עליו.
<רחל אברמזון: לגבי הארכת חופשת הקיץ, אמרתי, אנחנו - - -
מירב בן ארי: נתתי פה זמנים בתחילת הישיבה.
מירב בן ארי: הועדה הזאת תתכנס שוב.
מירב בן ארי: אני רוצה לעשות סיכום כי אנחנו צריכים לפנות את החדר ולעבור לוועדת החינוך, שם נמשיך.
מירב בן ארי: קודם כל אני באמת מודה לכולכם, גם למשרד החינוך, גם לנציגי ההורים, גם לנציגי העמותות שנמצאים כאן וכמובן לחברי הכנסת.
מירב בן ארי: אני אעשה איזשהו סיכום, חלק לפי מה שכתבו פה וחלק שאני אוסיף.
מירב בן ארי: כמובן שאני רוצה לציין בסיפוק את הרוח החדשה שנושבת במשרד החינוך.
מירב בן ארי: נראה באמת שאתם מגוייסים לטיפול בנושא הזה.
מירב בן ארי: לדעתי, אבן הבוחן הכי טובה היא לשמוע מן ההורים כי ישבתי בוועדות חינוך עם נציגי הורים שבואו נגיד, שהצפרניים נשלפו אבל פה היתה אוירה חיובית וזה מעיד גם על העבודה הטובה שאתם עושים.
מירב בן ארי: כמובן שאני רוצה לציין את הפתרונות שהעלו כאן ושוב, כאן את יכולה להגיד להורים שנמצאים אתך בקשר, שהוועדה הזו תתכנס בתחילת פברואר, משכתי עבורך קצת, לא בסוף ינואר אלא בתחילת פברואר, כדי לשמוע את הפתרון לחופשת הקיץ וגם לחופשת פסח, כמו שאמרה הנציגה של אקי"ם ובצדק, צריך למצוא את הפתרון.
מירב בן ארי: אני יודעת ששר החינוך הקדיש לנושא של לקויות למידה, צרכים מיוחדים והחינוך המיוחד מיליארד שקלים, אמרנו את זה ואני חושבת שהכסף, לפחות הפעם, הוא לא הבעיה כי הבעיה היא התכנית.
<נירית סעדון: שזה יילך למקום הנכון.
מירב בן ארי: וזה יילך למקום הנכון.
מירב בן ארי: זה "צבוע" לנושא הזה.
מירב בן ארי: כאמור, לסיכום, אנחנו ניפגש פה בתחילת פברואר, אנחנו נדון שוב בתכנית, גם לחופשת הקיץ וגם לחופשת פסח, אני מאד מקווה לראות את כולכם, אבל אני מצפה מכם לתכנית פרגמטית, תכנית שתיתן פתרון וכמובן יחד עם השלטון המקומי, כמו גם פתרון למה שאת העלית, הענין של לקויות למידה.
מירב בן ארי: עוד משהו שחשוב לנו כוועדה, ולרוח הועדה, כפי שנאמר כאן גם על ידי ההורים, הנושא של וועדת החינוך ובכלל, אנחנו כמחוקקים ונציגי ציבור, חשוב לנו שהמסר לפיו ילד שמסוגל לתפקד במסגרת רגילה, והוריו רוצים – למרות שכמו שאמרנו, הם מפסידים את חבילת ההטבות, אני קוראת מפה, גם למורים וגם לצוות החינוכי בבתי הספר, ממקום מאד חיובי, לתת לאותם תלמידים את האפשרות להשתלב בכיתות רגילות ולשלב אותם בחינוך, כי היתרון הוא לא רק לתלמיד אלא לכל הכיתה ולנו כחברה, בטח בתקופה כזאת שאנחנו כל הזמן מדברים על אנשים עם מוגבלויות ועל הצורך שלנו כחברה, לשלב אותם.
מירב בן ארי: חברה רגילה ועצמאית לכל דבר.
מירב בן ארי: אני מודה לכולכם שבאתם, אנחנו ניפגש, תודיעי גם להורים.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום: הצעת חוק זכויות הסטודנט – קורס דיאלוג רב תרבותי.
יעקב מרגי: ההצעה לסדר היום הוסבה מהצעת החוק שדוקטור, חבר הכנסת ג'אברין יוסף יחד עם מספר חברי כנסת הגישו.
יעקב מרגי: תן לנו קצת סקירה מה היה אמור להיות החוק, על מה אנחנו רוצים לדבר ונפתח את הדיון.
<קריאה: יש נציגים?
יעקב מרגי: יש נציגים.
יעקב מרגי: יש סטודנטים, יש קרן אברהם, יש הוועדה לתכנון ותקצוב, אוניברסיטה העברית.
יעקב מרגי: כולם הוזמנו.
<קריאה: המל"ג (המועצה להשכלה גבוהה) וחינוך לא ראיתי.
יעקב מרגי: בו נתחיל את הדיון ואחר כך נשאל מי נמצא איתנו ומי לא.
יעקב מרגי: אם צריך לנזוף במישהו ננזוף.
יעקב מרגי: (הצגת נוכחים)
יוסף ג'בארין: היות ואני מכיר את כולם, ראיתי שאין נציגים לא של המל"ג ולא של - - -
יעקב מרגי: בזכותך זכיתי להכיר את הנוכחים.
יוסף ג'בארין: כנראה שהרב תרבותיות לא מעניינת.
<יהודית גידלי: בוא נגיד ככה, המל"ג רשומים, אבל הם לא פה.
יעקב מרגי: אותי למדו, אתה כאן כולם כאן.
יוסף ג'בארין: כשאתה כאן כולם כאן.
יוסף ג'בארין: האמת שאנחנו מכירים אז אולי לא צריך להכביר במילים.
יוסף ג'בארין: כשהצעתי את זה במליאה אמרתי שהייתי מקווה שלא יהיה צורך להציג נושא כזה, אלא שזה יהיה נושא שמתקיים בכל המוסדות ולא יהיה צורך בהתערבות של הכנסת לא בחקיקה ולא בוועדת החינוך.
יוסף ג'בארין: לצערנו, אנחנו יודעים שזה לא קורה.
יוסף ג'בארין: בבסיס הדרישה הזאת, הרעיון סטודנטים יהודים וערביים או צעירים ערביים ויהודים נפגשים לראשונה במוסדות להשכלה גבוהה, זו ההזדמנות הראשונה שהם נפגשים כי מערכת החינוך היא מערכת נפרדת.
יוסף ג'בארין: אנחנו שואלים את עצמנו האם למוסדות החינוך תפקיד, בעיקר למוסדות החינוך האקדמיים, תפקיד במפגש הזה או שהם רק צופים במפגש.
יוסף ג'בארין: זאת אומרת, האם יש להם תפקיד יותר אקטיבי במפגש או שהם רק צופים.
יוסף ג'בארין: אני מאמין שיש להם תפקיד אקטיבי, הם לא רק צופים.
יוסף ג'בארין: אחד התפקידים המשמעותיים שאני רואה למוסדות להשכלה גבוהה, זה פשוט לגרום למפגש הזה להיות מפגש משמעותי.
יוסף ג'בארין: איך לגרום למפגש הזה להיות משמעותי?
יוסף ג'בארין: אני מניח שאחת ההצעות היא פשוט להפגיש בין סטודנטים יהודים וסטודנטים ערביים בקורס כלל מוסדי.
יוסף ג'בארין: זאת אומרת, כלל מכללתי או כלל אוניברסיטאי.
יוסף ג'בארין: קודם כל להפגיש בין סטודנטים, שיהיה חצי חצי פחות או יותר.
יוסף ג'בארין: עדיף אולי שיהיו שני מרצים, האחד יהודי ואחד ערבי.
יוסף ג'בארין: מעבר לכך, גם התכנים יעסקו ביחסי יהודים ערבים, המתח הפוליטי שמתקיים, חיים משותפים וכדומה.
יוסף ג'בארין: מה שבאמת מפריע לי כיום במוסדות להשכלה גבוהה, בפקולטות, שהייתי מצפה שהנושא הזה יהיה חלק אינטגרלי ממערכת הלימוד, למשל, בפקולטות החינוך, בסוציולוגיה וגם במקומות אחרים ואפילו ארכיטקטורה ודברים כאלה, כמעט ואין שיח כזה.
יוסף ג'בארין: כבוד היושב ראש, אני רוצה לומר מה קורה למשל בפקולטה למשפטים, תמיד אני נדהם איך בתי הספר למשפטים כמעט ולא מלמדים מטרייה על האוכלוסייה הערבית ולא כל שכן על האוכלוסייה החרדית.
יוסף ג'בארין: למה אני אומר שאני נדהם, כי אלה עורכי הדין שבעתיד הקרוב כשהם יסיימו הם יהיו בתפקידים ציבוריים מאוד משמעותיים, הם יהיו בכנסת, הם יהיו בפרקליטות, הם יהיו בסנגוריה.
יוסף ג'בארין: 20% מהאוכלוסייה שהם מתמודדים איתה, במקרה של יהודים וערבים, זו אוכלוסייה ערבית.
יוסף ג'בארין: לכן אני מתקשה להבין איך סטודנט מסיים ארבע שנות לימוד משפטים מבלי שאין לו שום ידיעה על המעמד המשפטי של האזרחים הערבים, על יחסי יהודים וערבים, מה החוק אומר ומה החוק לא אומר וכדומה.
יוסף ג'בארין: בדיון בכנסת חברי הכנסת הסתייגו מהרעיון שחקיקה תכפה על מוסדות חינוך תכנים, כשלעצמו זה הרעיון, זו הסתייגות אולי מהותית וצריך להתייחס אליה.
יוסף ג'בארין: מה שאני אמרתי, אני לא רואה כאן ניסיון לכפות תכנים.
יוסף ג'בארין: אני רואה פה ערכים אוניברסליים שמוסדות חינוך צריכים לקדם, זה לא ערכים פרטיקולריים ולכן אני לא רואה מניעה עקרונית שזה יקרה.
יוסף ג'בארין: בכל זאת לא הצגנו את זה להצבעה והעברנו את זה לדיון בוועדת החינוך כדי שתהיה לנו הזדמנות ללבן את הנושא הזה גם עם ארגוני זכויות אדם, אני רואה שהם נמצאים, אבל גם עם המל"ג ומשרד החינוך.
יוסף ג'בארין: היה לי כמובן חשוב לדעת מה המל"ג חושב על הנושאים הללו ואיך אפשר לקדם אותם.
יעקב מרגי: חנין, את רוצה?
חנין זועבי: אנחנו נשמע את השאר.
<ת'אבת אבו ראס: אני מנכ"ל שותף של יוזמות קרן אברהם.