GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: אם מישהו בקשר איתה ואתם יכולים לכתוב לה שתבוא ונשמור לה על זכות הדיבור שלה.
מירב בן ארי: אני מנסה לאזן בין כולם.
מירב בן ארי: רבקה, בבקשה.
מירב בן ארי: רבקה כהן?
<רבקה כהן: תודה.
<רבקה כהן: זה השם בפייסבוק, זה לא השם בתעודת הזהות.
<רבקה כהן: אני אמא לילדה טרנסית.
<רבקה כהן: אני משתמשת במונח הזה בזהירות, כי היא עוד ילדה.
<רבקה כהן: רציתי לדבר על ההתמודדות שלי מול מערכת החינוך והיחס שהבת שלי קיבלה.
רויטל סויד: בת כמה היא?
<רבקה כהן: 4.5.
<רבקה כהן: מערכת החינוך קיימת בין השאר כדי לתת להורים כלים להתמודד עם כל מיני דברים שצצים, שאולי אנחנו לא מוכנים אליהם.
<רבקה כהן: ככה מורה הצביעה לאמא שלי על כך שאני לא רואה טוב, ואני קיבלתי משקפיים, אבל כשזה מגיע לשונות מגדרית, הבורות מזעזעת.
<רבקה כהן: כשהבת שלי הכריזה במילים שהיא בת, מה שבדרך כלל נעשה בשלב הזה הוא לנסות ללמד אותה שהיא בן.
<רבקה כהן: אני ידעתי לא לעשות את זה, הודות להיכרות עם הקהילה, אבל אם הייתי תלויה בבית הספר שלי, שבו למדתי, המשפט היחיד שהייתי שומעת על הקהילה הגאה באופן כללי, היה – אם אחת מכן לסבית, שתבוא אלי, אנחנו יכולות לגמול אותה מזה.
<רבקה כהן: אז אני מכירה את הקהילה, אני מכירה גם את הקהילה הטרנסית ואני הייתי צריכה לגשת אל הגננות וללמד אותן איך הן צריכות להתייחס לבת שלי.
<רבקה כהן: עשרות ילדים בשנה עוברים אצלן.
<רבקה כהן: הן צריכות לדעת במה הן יכולות להיתקל, הן צריכות לדעת איך להתמודד עם הדברים האלה.
<רבקה כהן: הייתה לי בקשה אחת פשוטה, והן יצרו ישיבה שלמה עם מומחית, רכזת, יועצת חינוכית של הגן, ואני מעריכה את ההתייחסות הרצינית, אבל בסך הכל ביקשתי את תתקנו אותה כשהיא מדברת על עצמה בלשון שנוחה לה.
<רבקה כהן: לא לכל ההורים יש את המודעות שלי.
<רבקה כהן: לילדה שלי יש את הפריבילגיה של אמא שלא תכניס אותה לתוך ארון.
<רבקה כהן: ואם יש ילד שההורים שלו רק צריכים הכוונה כדי שיתנו לו בית, שבו לא רומסים את הזהות שלו, איזה שירות עושה לו מערכת שמתנהלת כאילו ילדים כמוהו לא קיימים?
<רבקה כהן: לא יתכן שהוא ימצא את עצמו בארון מהסיבה הפשוטה שאף אחד סביבו לא יודע שבגיל שלו זה בסדר לחוות את עצמו אחרת.
<רבקה כהן: באותה פגישה עם הגננות שלי, אני אמרתי שאני לא מוכנה להתעלם כשהבת שלי מדברת על עצמה ומספרת לי מה הזהות שלה.
<רבקה כהן: התגובה שקיבלתי, מה שנאמר לי היה – את לא בונה לה ארון אבל את בונה לה במה.
<רבקה כהן: אז אני לא בונה לה במה, אבל הציבור מתנהג כמו קהל בקרקס.
<רבקה כהן: אני רציתי לתת נתונים בנוגע ליחס לילדות כמו שלי, אבל פשוט אין.
<רבקה כהן: אני יודעת על חברות, אני מכירה אנשים שבגיל הזה כבר דיברו על עצמם, כבר אמרו שהם יודעים מי הם וכל הסביבה ביטלה את זה.
<רבקה כהן: פשוט לא ידעו שזה יכול לקרות בגיל הזה ולא יתכן שכל גורם שאני נתקלת בו, בכל המערכת הזאת, לא יודע איך לגשת ואיך להתייחס אל הבת שלי.
מירב בן ארי: מילים קשות שכאמא אני מרגישה שדרוש הרבה אומץ לבוא לפה ולהיחשף עם סיפור כזה רגיש.
מירב בן ארי: בל, בבקשה, קראתי לך, הלכת לי.
<בל אגם: ברחתי לך אבל חזרתי.
מירב בן ארי: לא, נורא, חזרת.
<בל אגם: אני מתנצלת על הבריחה.
<בל אגם: קודם כל אני רוצה להגיד בוקר טוב לכולם ושאני מברכת על היום המיוחד הזה, יום עם מלא עוצמה, יום שמביא לי הרגשה שהיום אני יותר שמחה לחיות במדינה הזאת, שיש לי, לבנות מיני, לקהילה שלי הרבה יותר מקום כאן, ואני מברכת על זה.
<בל אגם: המון פעמים בוועדות האחרונות שהיינו פה, התעסקנו כאילו בבתי ספר ובנוער טרנס ג'נדרי או באנשים גאים, הומואים, לסביות.
<בל אגם: על זה שמורים ומנהלים בבתי הספר לא יודעים בכלל איך להתייחס לילדים ונערים כאלה.
<בל אגם: לא יודעים איך להתייחס לא להומו או לא ללסבית או לטרנס ג'נדר או לטרנס ג'נדרית.
<בל אגם: ואני אספר לכם סוד קטן.
<בל אגם: אני בתקופה האחרונה יושבת כל הזמן בבית מול המחשב, מכינה איזה שהוא משהו שאני מקווה בקרוב להגיש לכם אותו.
<בל אגם: איזה שהוא רעיון.
<בל אגם: בואו נחשוב רגע על פנל, שבפנל הזה יושבת טרנסג'נדרית, טרנס ג'נדר, הומו ולסבית.
<בל אגם: פנל כזה שמשרד החינוך תומך בו, שהפנל הזה עובד תקופה מאד ארוכה ומכין מן מופע.
<בל אגם: מופע הרצאה שמספר את הסיפור של כל אחד מאיתנו.
<בל אגם: והמופע הזה, משרד החינוך לוקח אותו ושולח את כל המנהלים והמורים בבתי הספר בישראל, להופעה הזאת.
<בל אגם: היום יש את המופע בחולון וכל מנהלי בתי הספר בחולון והמורים והיועצות בחולון מגיעים להופעה הזאת.
<בל אגם: ואז בהופעה הזאת הם נחשפים לעולם שלנו.
<בל אגם: נחשפים לעולם שלי.
<בל אגם: נחשפים לעולם של הומו, של לסבית.
<בל אגם: מה זה להיות מישהי כמונו, מה זה להיות הומו, מה זה להיות לסבית, מה זה להיות טרנס ג'נדרית.
<בל אגם: תחשבו מה מופע כזה, שירוץ בכל הארץ, עם הסברה כזאת, איך יחזיר מורים הביתה?
<בל אגם: איך יחזיר מנהלים הביתה?
<בל אגם: איך למחרת שהם יגיעו לבית הספר ותשב שם נערה טרנסג'נדרית בכיתה, איך המורה תסתכל עליה פתאום בעין שונה.
<בל אגם: זה משהו שאני מתכוונת להגיש לכם בקרוב.
<בל אגם: אני מקווה שאתם תיענו לזה.
<בל אגם: מעבר לזה, אני רוצה להגיד משהו שאני תמיד חוזרת עליו כשאני מגיעה לכאן וזה מילה שאני בדרך כלל חופשת כשאני מגיעה לכאן וזה – חאלס.
<בל אגם: אנחנו לא חלשים, אנחנו לא מסכנים, לא חסר לנו שום דבר.
<בל אגם: אנחנו אנשים יפים, אנחנו אנשים חזקים, אנחנו אנשים שיש לנו עתיד ואנחנו רוצים לחיות במדינה הזאת בסך הכל בחופש שלנו.
<בל אגם: אנחנו לא פחדנים.
<בל אגם: מערכת החינוך פחדנית.
<בל אגם: אני לא פוחדת לחיות את החיים שלי כטרנסג'נדרית כאן.
<בל אגם: אתם פוחדים ממני.
<בל אגם: למה אתם פוחדים ממני?
<בל אגם: תודה רבה.
מירב בן ארי: עכשיו אתם יכולים למחוא לה כפיים.
מירב בן ארי: תדעי לך שאת משהו מיוחד ולא סתם קראתי לך וביקשתי, כי כל פעם שאת באה לפה לוועדה, את נותנת עוד כזה, עוד משהו.
מירב בן ארי: אני אפילו לא יכולה לתאר לך את זה במילים, את התחושות שאת מעבירה.
מירב בן ארי: אמרתי את זה ואני אומרת את זה להרבה חברה צעירים, אתם שליחים.
מירב בן ארי: אתם שליחי הציבור האמיתיים.
מירב בן ארי: תמשיכי ותביאי את ההצגה לוועדת החינוך.
מירב בן ארי: אני מבטיחה לך לפחות, אם תסכימי, נלך חברי הוועדה לראות את ההצגה.
<בל אגם: יאללה, סבבה.
<בל אגם: שורה ראשונה.
מירב בן ארי: מה זה, אני יושבת ורוצה לשמוע בדיוק הכל, שאני לא אפספס כלום.
<בל אגם: תודה רבה לך.
<בל אגם: תודה לכם.
<קריאה: אל תשכחי את הבי סקסואליים.
מירב בן ארי: לא נראה לי שהיא תשכח מישהו.
מירב בן ארי: נראה לי שהיא די בעניין.
<בל אגם: אני אוסיף עוד כיסא לפנל.
<בל אגם: באודישנים לזה אני אכתוב.
מירב בן ארי: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, תודה שהצטרפת אלינו, בבקשה.
מירב בן ארי: שלוש דקות בבקשה.
מנואל טרכטנברג: בסדר גמור.
מנואל טרכטנברג: זה יום גדול לכנסת.
מנואל טרכטנברג: אם אני מבין נכון זו פעם ראשונה שמתקיים יום כזה וזה אומר משהו על כך שהבשילו התנאים כדי שנפסיק לחשוב במונחים של יוצא דופן, של מאבק חסר סיכוי ונקבל את העובדה המשמחת, שסוף סוף אנחנו יכולים לשבת בכנסת ישראל ולדבר כן, על עוד פעולות שצריך לעשות, אבל כמעין תהליך הדרגתי, כמו שיש מאבקים על השכר של עובדי קבלן, או על עדיין מעמדן של נשים בחברה.
מנואל טרכטנברג: מאבקים ארוכי טווח, אבל לא יוצאי דופן.
מנואל טרכטנברג: לא מה זה הדבר הזה.
מנואל טרכטנברג: אז טוב שהגענו לנקודה הזאת.
מנואל טרכטנברג: אמירה שנייה שאני רוצה להגיד ואני מניח שהדברים נאמרו, אבל בכל זאת, אני רוצה להדגיש זאת.
מנואל טרכטנברג: נורא חשוב שהזהות המינית של כל אחד ואחד במדינת ישראל, אפשר יהיה לבטא אותה בשלב מוקדם מאד בחיים.
מנואל טרכטנברג: וככל שזה יקרה קודם, כך ייטיב עם כולם.
מנואל טרכטנברג: עם זה שרוצה להגדיר את הזהות המינית שלו בצורה זו או אחרת, וגם עם הסביבה שתלמד להכיל זאת ולקבל זאת.
מנואל טרכטנברג: והדבר השלישי, ואולי הוא החשוב מכולם.
מנואל טרכטנברג: תראו, ברה ישראלית היא חברה שמצטיינת ברב גווניותה.
מנואל טרכטנברג: אנחנו עושים לא רק שבטים שבטים, אלא רבדים רבדים ועולים וותיקים ופריפריה ומרכז ודתיים מכל הגוונים וכו'.
מנואל טרכטנברג: העניין של זהות – מי אני – זה דבר מאד מרכזי בחברה כל כך רב גונית.
מנואל טרכטנברג: ומה שאני רוצה להציע לכולנו, שהפן של הזהות המינית, שזה חלק אינטגראלי של איך אני מגדיר את עצמי, לא יהיה שונה מהזהות הדתית, מהזהות הלאומית, מהזהות האתנית, מאיפה אני בא, איזה אוכל אני אוהב ומה השירים שאני שר.
מנואל טרכטנברג: כלומר, חלק מזהות, עם אותה מידה של לגיטימיות, כמו זהות דתית שבאה לידי ביטוי בצורה של הכיפה שאני חובש.
מנואל טרכטנברג: לזה אנחנו צריכים לשאוף ואז הטיעון והקבלה ומה צריך לעשות, זה יהיה חלק מהדיון הכללי על זהות בישראל.
מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת טרכטנברג.
מירב בן ארי: גברת גורפינקל.
רויטל סויד: אני רק רוצה לומר תודה רבה.
רויטל סויד: זה יום מאד מאד אופטימי לכולנו פה ושיהיה לנו באמת יום מהנה ושיהיו לו תוצאות פוריות.
מירב בן ארי: אופטימיות.
רויטל סויד: פוריות בעזרת השם להבא.
רויטל סויד: זו חגיגה בכנסת לבוא ובאמת לציין יום כזה.
רויטל סויד: אין לכם מושג כמה זה חשוב.
מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת סויד.
מירב בן ארי: ורד גורפינקל שמיר, מנהל עובדי הוראה.
<ורד גורפינקל שמיר: שמי ורד, אני קודם כל מורה בבית ספר.
<ורד גורפינקל שמיר: אני אמא לשניים, שזה גם לא פחות חשוב ואני עובדת במנהל עובדי ההוראה במשרד החינוך, כך שלא יושבים פה רק שפ"י, אלא גם יושב המינהל שלנו, שמתעסק ב - - -
מירב בן ארי: וטוב מאד שבאת, כדי להבהיר את זה, כי כל פעם בוועדות החינוך אני שומעת שפ"י, שפ"י, אבל זה מאד קריטי לנו העניין הזה.
<ורד גורפינקל שמיר: בשביל זה אנחנו פה.
מירב בן ארי: אז בואי תגידי לנו איך זה עובד.
<ורד גורפינקל שמיר: אז שנייה לפני שאני אגיד במה המנהל מתעסק, אני רוצה להגיד שזה ממש מרגש לראות את כמות האנשים שיושבים פה, שהנושא הזה חשוב להם ולהעריך באמת את כל מי שחשף ודיבר ואני באמת חושבת שזה יום מבורך, אני מסכימה.
<ורד גורפינקל שמיר: אני רוצה להגיד שהמנהל שלנו מתעסק בכל הנושא של הכשרת מורים, של פיתוח מקצועי של מורים, של הכניסה שלהם להוראה, של השלב של הסטאז' של הערכת מורים ושל כוח אדם בהוראה.
<ורד גורפינקל שמיר: זה בעיקרון המנהל.
מירב בן ארי: אני רוצה רגע להודות שקיבלתי סוף סוף סיכה.
מירב בן ארי: עכשיו אני אשים אותה.
מירב בן ארי: פשוט לא הביאו לי.
מירב בן ארי: עם הקואליציה, אין מה לעשות.
מירב בן ארי: תמשיכי.
<ורד גורפינקל שמיר: אז אני אגיד משהו על עניין ההכשרה שעלה פה כמה פעמים.
<ורד גורפינקל שמיר: אני רוצה לעשות הבחנה בין הכשרה באמת, שזה סטודנטים שלומדים להוראה לבין פיתוח מקצועי, שזה שלב שהוא האין סרוויס, שזה כבר מורים שהם בפועל.
<ורד גורפינקל שמיר: אני אגיד מילה על ההכשרה.
<קריאה: וגננות.
<ורד גורפינקל שמיר: וגננות, נכון.
<ורד גורפינקל שמיר: כשאני אומרת מורים הכוונה שלי לעובדי הוראה באופן כללי, אבל את צודקת.
<ורד גורפינקל שמיר: אז העולם של ההכשרה, אני מניחה שחלקכם מכירים, קיים דרך מתווה אריאב, שזה מתווה שהוא סגור וכרגע נכון לעכשיו זה לא משהו שאנחנו יכולים להכניס אותו כקורס חובה, ולכן הוא באמת נמצא כקורסי בחירה.
<ורד גורפינקל שמיר: אני רוצה להגיד באופן כללי שיש הרבה מאד דברים שאנחנו חושבים והיינו רוצים שייכנסו לתוך המתווה ויש הרבה מאד נושאים שמגיעים מעת לעת ואומרים חייבים שכל מורי מדינת ישראל ילמדו, וזה באמת נושאים שהם ראויים ומאד מאד חשובים והמשמעות היא, אני מניחה, להאריך להם מאד מאד את התואר, או לוותר על נושאים חשובים אחרים שנמצאים, אבל בכל אופן, המתווה הזה, ברור לנו שמשהו בנושא של שונות, מגדר וזהות מינית זה דברים שבאמת חשוב שמורי ישראל, אנחנו מסכימים איתכם, שמורי ישראל צריכים לדעת.
מירב בן ארי: איך זה קורה?
מירב בן ארי: בואי תגידי לנו, הזמן שלנו קצר.
<ורד גורפינקל שמיר: אז אני אומרת.
<ורד גורפינקל שמיר: מתווה אריאב - - -
מירב בן ארי: אין יותר נרשמים, חברה, אני לא אספיק, תראו מה יש לי פה.
מירב בן ארי: כבר אין לי מקום אפילו על השולחן.
<ורד גורפינקל שמיר: אז מתווה אריאב אמור להיפתח בעיקרון השנה ואני מניחה שייכנסו אליו וידברו סביב נושאים כאלה ואחרים, בין השאר הנושא הזה, אבל דווקא הנושא שאני רוצה להתמקד בו זה העולם של הפיתוח המקצועי של מורים, שזה מורים שמכהנים, ואייל באמת הציג את זה מקודם כדוגמא שהוא עושה.
<ורד גורפינקל שמיר: אז ברור שיש לנו שם עוד הרבה מאד עבודה, אבל אני חושבת שיש היום מה שאמרו מקודם, רשת עתיד ומרכז פסגה, זה גופים של משרד החינוך, זה לא גופים שהם חיצוניים ואנחנו מאד מעודדים את העניין הזה של לעשות פיתוח מקצועי למורים סביב הדברים האלה ויש באמת יוזמות שגם באות מהשטח כמו היוזמה שלו.
<ורד גורפינקל שמיר: אנחנו בקשר עם - - -
מירב בן ארי: אם הארגונים החברתיים, שמאד מאד פעילים, האם הם קשורים לפסגה ולעתיד?
<ורד גורפינקל שמיר: יפה.
<ורד גורפינקל שמיר: אז עם איגי יצא לנו לשבת כמה פעמים.
מירב בן ארי: ו-?
<ורד גורפינקל שמיר: אז זה מה שאני אומרת, ואנחנו דיברנו על אפשרות, יש לנו מרכז לסימולציה למורים שאנחנו רוצים להקים סימולציות למורים שקשורות לזה, וכל הנושא של להוציא סרטון - - -
<קריאה: ומה עם חוש"ן?
<ורד גורפינקל שמיר: בסדר, אנחנו מזמינים אתכם גם להצטרף לעניין.
<ורד גורפינקל שמיר: בוודאי.
<ורד גורפינקל שמיר: וגם כל הנושא של לעשות איזה שהן סדרות עם מורים.
מירב בן ארי: סרטון.
<ורד גורפינקל שמיר: לא סרטון שהוא סרטון הסברה, אלא של המרכז לסימולציה.
<ורד גורפינקל שמיר: אם אתם רוצים אתם מוזמנים להיכנס ולראות את הסרטונים לדוגמא שהם עושים ולעשות שם ובאמת להכניס כל מיני תכנים בעולם של הפיתוח המקצועי.
<ורד גורפינקל שמיר: אנחנו חושבים שזאת הדרך שבאמת אנחנו נוכל להגיע למורי ישראל בנושא של - - -
מירב בן ארי: אז מתי זה יתחיל?
<ורד גורפינקל שמיר: אז שיתוף הפעולה שלנו עם איגי, ואני מזמינה עוד אנשים להצטרף ואנחנו באמת נדבר על זה גם במשרד וגם מחוצה - - -
<יהלי בן-עמי ויטנברג: אני חושבת שהיו צריכים לפנות אלינו ולא אנחנו צריכים לשמוע את זה בוועדה, אחרי 11 שנות שיתוף פעולה עם משרד החינוך.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: זה מה שאני חושבת.
<אסנת בן פורת: זה דבר אחד.
<אסנת בן פורת: והדבר השני שאני רוצה להגיד לגבי השתלמויות, פשוט מתוך השטח, זה שהמורים מאד מוגבלים בהשתלמויות שלהם.
<אסנת בן פורת: במסגרת עוז לתמורה ואופק חדש, יש כל מיני חובות שמורים צריכים לעבור ובתי הספר לוקחים השתלמויות בית ספריות שהן לא בנושא הזה, ובצדק.
<אסנת בן פורת: זאת אומרת יש להם המון נושאים שבתי ספר צריכים לעבוד, דבר שמאד מגביל את האפשרות של מורה בכלל להגיע להשתלמות כזאת.
<אסנת בן פורת: אז מעט מאד, אם בכלל, מורים יבחרו להגיע לדבר כזה.
מירב בן ארי: את מכירה את חוש"ן?
<ורד גורפינקל שמיר: מעכשיו.
<ורד גורפינקל שמיר: אני מכירה את הגוף, אבל לא יצא לנו לשבת איתם.
<קריאה: ואת שב"ל?
מירב בן ארי: רגע, רגע, סליחה.
מירב בן ארי: הערות ביניים זה רק חברי כנסת או אני.
מירב בן ארי: בבקשה תדברו היום.
<ורד גורפינקל שמיר: בסדר גמור.
מירב בן ארי: אני אעקוב אחרי גם שיהיו שיתופי פעולה.
מירב בן ארי: רק תסיימי.
<ורד גורפינקל שמיר: אין בעיה.
<ורד גורפינקל שמיר: השורה התחתונה, מה שאני רוצה להגיד זה שאנחנו מעודדים את העניין הזה של להכניס את העולם הזה לעולם של הפיתוח המקצועי ובאופן כללי למורים, ושזה משהו שאנחנו עובדים עליו ואני מאמינה שאנחנו מתחילים לראות כבר, באמת עם אייל שמתחיל שנה הבאה לעשות איזה שהוא משהו, וזה דברים שאנחנו מתקצבים אותם.
<ורד גורפינקל שמיר: זאת אומרת זה לא דברים שבאים בלי.
<ורד גורפינקל שמיר: וחשובה לומר.
מירב בן ארי: אני מאד מאד מודה שהגעת והבהרת את הנקודה הזאת, היא הייתה לי קצת חסרה כאן.
מירב בן ארי: שתי דקות, ניתה?
מירב בן ארי: קצר, כי אנחנו חייבים להספיק כאן את כולם.
<מרגניתה קלאוזנר: שמי ניתה קלאוזנר, ארגון תהל"ה, תמיכה להורים בקהילה הגאה של הומואים, לסביות, ביסקסואליים, טרנסג'נדרים, כל הלהט"בים.
<מרגניתה קלאוזנר: אנחנו מארגנים 16 קבוצות תמיכה ברחבי הארץ, ביניהן שתי קבוצות שמיועדות להורים של טרנסג'נדרים וקבוצה אחת לאנשים של נשאי איידס.
מירב בן ארי: מטעם מי?
מירב בן ארי: אתם?
<מרגניתה קלוזנר: מטעמנו.
<מרגניתה קלוזנר: אנחנו עמותה.
<מרגניתה קלוזנר: חוץ מזה יש לנו מפעל שנקרא הורה בקפה שנמצא בארבעה מקומות בארץ, שבו הורים נמצאים ונפגשים עם ילדים שרוצים לדבר על הבעיות שלהם, הורים שלפעמים לא יכולים לדבר עם הילדים שלהם עצמם, או שעדיין לא מחוץ לארון ורוצים להתייעץ עם הורה אחר.
<מרגניתה קלוזנר: אנחנו גם מכשירים את כל האנשים - - -
מירב בן ארי: איפה נמצאים המקומות האלה?
<מרגניתה קלוזנר: יש לנו בירושלים, בתל אביב, בבאר שבע ועכשיו פתחנו לאחרונה בחיפה.
<מרגניתה קלוזנר: אני עצמי אשת שטח בחינוך, אני עובדת 17 שנה כמטפלת רגשית בחינוך המיוחד.
<מרגניתה קלוזנר: עבודת בבית ספר תורני לבנים.
<מרגניתה קלוזנר: אני מחוץ לארון בבית הספר, דבר שמקל על אנשים לפנות אלי.
<מרגניתה קלוזנר: בחדרי בבית הספר הדתי יש דגל גאווה.
<מרגניתה קלוזנר: כל המורים בבית הספר – חרדיים ודתיים – יודעים עלי.
<מרגניתה קלוזנר: אני אמא לשני בנים הומואים, הם יודעים את הסיפור שלי.
<מרגניתה קלוזנר: אני מופיעה בטלוויזיה, אני מופיעה בעיתונות, דבר שעוזר לאנשים לפנות אלי, בדרך כלל מאד בדיסקרטיות, אבל באים ומספרים לי את הסיפור שלהם, שואלים אותי שאלות, שואלים אותי לאן לפנות.
<מרגניתה קלוזנר: ומנהל בית הספר שלי, ששיתפתי אותו בזה שאני באה הנה לדבר, ברך אותי ואמר לי תדברי איתם על מעגלי שיח למנהלים, בעיקר בסקטור הדתי.
<מרגניתה קלוזנר: אז אני אומרת לכם את זה, כי זה בא מתוך השטח ומתוך המנהלים.
<מרגניתה קלוזנר: הוא אמר תתחילו מלמעלה, המנהלים בבתי הספר הדתיים זקוקים למעגלי שיח, אנחנו כבר נדאג להוריד את זה למחטה למורים.
מירב בן ארי: יפה מאד.
<מרגניתה קלוזנר: אז זה מאד חשוב וככל שאנחנו משתפים יותר ויוצאים מהארון יותר, יותר אנשים יפנו אלינו וידברו אלינו.
<מרגניתה קלוזנר: יושב כאן נער אחד שעד היום לא פגשתי אותו, שאבא שלו עובד איתי, וכשהוא יצא מהארון אבא שלו פנה אלי, כי הוא ידע עלי והיום פגשתי את הבן.
<מרגניתה קלוזנר: אז אני לא מוציאה אף אחד מהארון היום, אני לא אומרת שמות, אבל שתדעו שזה היה מאד מרגש בשבילי לפגוש את הנער הזה פה.
מירב בן ארי: חבר הכנסת טרכטנברג רק מילה אחת.
<מרגניתה קלוזנר: רק רציתי להוסיף.
מירב בן ארי: לא, אני ממש מתנצלת, יש כאן לפחות עוד שמונה ויש לי 13 דקות.
<מרגניתה קלוזנר: אבל לא דיברו פה על - - -
מירב בן ארי: לא, סליחה גברתי, אין לי זמן, אני מתנצלת.
מירב בן ארי: תאמיני לי, אני מנסה להיות פה בצדק עם כולם.
מירב בן ארי: אין לי זמן.
מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת.
מנואל טרכטנברג: מילה אחת.
מנואל טרכטנברג: שאלה, רעיון לבתי הספר.
מנואל טרכטנברג: האם יש בבתי הספר מישהו שמופקד על הנושא הזה באופן קבוע, והאם יש בסמינרים, במכללות - - -
מירב בן ארי: מכללות למורות.
<אסנת בן פורת: התשובה היא לא.
מירב בן ארי: היה לנו דיון על זה, לפני שהגעת.
מנואל טרכטנברג: אוקיי, אז אני מציע, כי זה נורא חשוב.
מירב בן ארי: כן, כן, אני יוצאת עם זה, עם המכללות למורות, בסדר גמור.
מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת טרכטנברג.
מירב בן ארי: שרון דפט?
מירב בן ארי: כבר נפגשנו.
מירב בן ארי: ממש ממש דקה, למרות שזה סיפור הוא מאד חשוב.
מירב בן ארי: אני ממש מתנצלת, אין לנו זמן.
מירב בן ארי: ותדעו שזה לא עניין של-.
מירב בן ארי: זה מאד מעניין אותי, זה חשוב לי, אבל אנחנו חייבים בשעה 11 לצאת מפה.
<שרון דפט: את הסיפור שלי את מכירה.
מירב בן ארי: היטב.
<שרון דפט: אני לא אחזור עליו, אבל אני כן אוסיף - - -
מירב בן ארי: אבל תגידי כמה מילים על עצמך, שיידעו.
<שרון דפט: אני מורה טרנסג'נדר.
מירב בן ארי: מורה, סליחה.
<שרון דפט: יצאתי מהארון בפני המנהלת שלי.
<שרון דפט: התחלפו מנהלות, המנהלת החדשה – יצאתי מהארון בפניה באוגוסט 2014.
מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ, תזכיר לי?
< שרון דפט: מרמת גן, עובד ביפו ד'.
מירב בן ארי: כן, רק כדי שנדע קצת.
<שרון דפט: אני מורה מין המניין מזה 25 שנה בבית הספר איתמר בן אב"י ביפו ד'.
<שרון דפט: יצאתי מהארון מול המנהלת, הצגתי את הדברים וביקשתי מול הצוות לצאת מהארון בצורה מסודרת.
מירב בן ארי: נכון, סיפרת לנו.
<שרון דפט: לא כמו מר שמועתי.
<שרון דפט: ונתקלתי בחומה מטעם משרד החינוך, עכשיו, אני לא המורה היחיד במערכת החינוך שהוא מתוך הקהילה הגאה.
<שרון דפט: יש המון מורים, גננות, גננים, מנהלי בתי ספר ואפילו מפקחים.
<שרון דפט: והחומה הזו של חס וחלילה, רק שיידעו, והפחד הכי גדול של משרד החינוך זה ההורים של התלמידים.
מירב בן ארי: דיברת אז על משהו שהיית בסכנת פיטורין משהו?
<שרון דפט: אני עדיין.
<שרון דפט: אני בשנת שבתון מאונס.
מירב בן ארי: כן, זהו, אני זוכרת את זה.
<שרון דפט: אני אמור לחזור למערכת.
מירב בן ארי: אתה תחזור למערכת.
<שרון דפט: המערכת הציבה תנאי שאני אמור להגיע עם תעודת זהות אחרי שתעבור את התיקון שהיא צריכה לעבור, ולבית ספר אחר.
<שרון דפט: אני ציינתי בפני אותה מערכת - - -
מירב בן ארי: שאתה רוצה לחזור לאותו בית ספר?
<שרון דפט: אלף אני מעדיף לחזור לאותו בית ספר כי גם מכירים אותי, מכירים את דרך העבודה שלי, אני לא צריך להתחיל לבנות את עצמי מחדש, זה אחד.
<שרון דפט: שניים, לא משנה לאיזה בית ספר תעבירו אותי, הרב גוגל יספר לכל הורי בית הספר ולתלמידי בית הספר את האינפורמציה עלי.
<שרון דפט: זאת אומרת, להתחבא בתוך ארונות לא יפתור את הבעיה, זה יצוף.
<שרון דפט: וכשזה יצוף רב סרן שמועתי יבוא לבקר.
מירב בן ארי: בגלל שהזמן שלנו קצר ואני מכירה את הסיפור, אני רוצה - - -
<שרון דפט: אני רק רוצה להגיד - - -
מירב בן ארי: אוקיי, אז משפט אחרון ואני אגיד לך משהו.
<שרון דפט: בסופו של דבר משרד החינוך כן אישר הרצאה מסודרת בבית הספר שלי.
<שרון דפט: במהלך אותה הרצאה עוד מורים שאני ידעתי עליהם, יצאו מהארון.
<שרון דפט: עכשיו, זה עצוב שבמאי 2016, מורים, מנהלים, מפקדים, עדיין בארון.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך משהו, שרון.
מירב בן ארי: בגלל שאני גם מכירה את הסיפור שלך כבר זמן מה, כשנגיע לרגע מול משרד החינוך, אם יהיה לך קושי, תשתף אותי אישית, אני אעזור לך.
מירב בן ארי: זה רשום וידוע.
מירב בן ארי: נדב מחברותא.
מירב בן ארי: אני מתנצלת, אבל נתתי לך את יומך.
<נדב שורץ: אין בעיה.
<נדב שורץ: תודה.
<נדב שורץ: ספר משלי אומר חנוך לנער על פי דרכו, ויש כאלה שמפרשים את זה על פי הדרך שלו, ויש כאלה שאומרים שזה על פי בהתחלה כמו פי הבאר.
<נדב שורץ: אנחנו מדברים על ההתחלה של ההכשרה של הסטודנטים, שכמו שחבר הכנסת פה אמר, לא נעשית.
<נדב שורץ: סטודנטים היום, עשיתי סקר קטן בקרב סטודנטים דתיים להוראה, שאומר – הם חושבים שלא היה להם בכיתות להט"בים.
<נדב שורץ: הם גם מסתכלים סביבם וחושבים שפחות מ-50% מהסטודנטים מוכנים למצב שבו תלמיד להט"ב ייגש אליהם.
<נדב שורץ: אני כן רוצה לציין לטובה את היחידה למיניות בשירות הפסיכולוגי ייעוצי.
<נדב שורץ: במיוחד את עדי פישמן, אשר מרכזת את היחידה הדתית.
<נדב שורץ: דווקא מן הדתיים תצא הבשורה.
<נדב שורץ: אנחנו עובדים איתה צמוד בחברותא, שב"ל.
<נדב שורץ: שב"ל הולכת לבתי ספר דתיים בדומה לחוש"ן.
<נדב שורץ: לעומת זאת, אני אישית בתור מורה פוטרתי כשנשמות טובות החליטו לגלות להם את נטייתי המינית.
<נדב שורץ: כן.
<נדב שורץ: תלמידים בבתי ספר דתיים ניתנים להם אופציות – או שתעזוב את בית הספר או שאנחנו מגלים להורים שלך.
מירב בן ארי: שמעתי את זה בוועדת החינוך הקודמת.
<נדב שורץ: תעזוב את בית הספר או שתעבור טיפול המרה.
<נדב שורץ: יש עוד מה לעשות.
<נדב שורץ: המצב הוא יותר טוב מבעבר, אבל איך אומרים – יום שוויון?
<נדב שורץ: בואו נעבור מדיבורים למעשים.
מירב בן ארי: עמית, בבקשה, דקה.
מירב בן ארי: אלישע, הוא במקומך.
מירב בן ארי: אני יודעת שהוא חשוב לך.
<עמית חכמון: שלום, קוראים לי עמית חכמון.
<עמית חכמון: אני לומד עכשיו בכיתה י"ב בבית ספר עירוני א' במודיעין.
<עמית חכמון: אני נער טרנסג'נדר.
<עמית חכמון: בכיתה י"א חזרתי כגבר לבית הספר.
מירב בן ארי: אחרי החופש הגדול?
<עמית חכמון: כן.
<עמית חכמון: כאילו עברתי את השינוי בחופש הגדול שבין י' ל-י"א'.
<עמית חכמון: מסיבה לא ברורה, אני לא יודע למה דווקא אני, אבל אני פשוט בורכתי.
<עמית חכמון: בורכתי במשפחה שקיבלה אותי מהרגע הראשון, בסביבה ובחברים שלרגע לא פקפקו בי, ותמיד עמדו שם לצידי.
<עמית חכמון: גם בבית הספר אני דוגמא יוצאת מן הכלל, לפי דעתי, לפי מה שאני שומע וזה עצוב מאד, שבית הספר שלי עמד לצידי מהרגע הראשון.
<עמית חכמון: לא חוויתי שום טרנס פוביה בחיים שלי, לפחות לא מול הפנים.
<עמית חכמון: אולי מאחורי הגב, אני לא יודע, אבל שום דבר רע אלי לא הופנה ואני רוצה להגיד שאם בית הספר שלי לא היה מתנהג איך שהוא התנהג, אני לא הייתי נמצא פה היום.
<עמית חכמון: אני לא הייתי איפה שאני היום ואני לא הייתי מצליח להמשיך בחיים שלי ולהגיע למקום שמח, כי אני באמת מאושר היום, לפחות מהבחינה הזאת.
<עמית חכמון: אני עומד לסיים בית ספר עוד כמה חודשים, אני עומד להתגייס לצה"ל ליחידה מובחרת.
<עמית חכמון: אני מתעסק במחשבים ואני פשוט לא הייתי איפה שאני נמצא היום.
<עמית חכמון: זה מאד חשוב.
<עמית חכמון: בית הספר מהווה את הבסיס של כל נערה ונערה בישראל, ומאד חשוב שדווקא במקום הזה, משם נוכל להתפתח.
<עמית חכמון: שם הכי יבינו אותנו, שם הכי יעמדו לצידנו, כי לפעמים משפחה לא עומדים.
<עמית חכמון: מספיק ששם דווקא כן.
מירב בן ארי: קודם כל תודה רבה.
מירב בן ארי: נתת לנו אופטימיות לקראת הסוף, אבל תראו כמה משמעותי בית הספר.
מירב בן ארי: כמה בעיצוב האישיות שלך וכמה בעתיד שלך, זה בית הספר.
מירב בן ארי: טוב, אין לך ברירה, שתי דקות, בבקשה.
<איריס מנדה בן יעקב: חשבתי 10.
מירב בן ארי: רציתי.
מירב בן ארי: זה במצב אופטימי.
מירב בן ארי: אבל אל תדאגי, את יודעת, אני כל הזמן בנושא הזה.
<איריס מנדה בן יעקב: אז קודם כל מברכת על היום הזה.
מירב בן ארי: תציגי את שמך ותפקידך לפרוטוקול.
<איריס מנדה בן יעקב: איריס מנדה בן יעקב, מנהלת היחידה למיניות ומניעת פגיעה בילדים ובני נוער, בשפ"י – זה שירות פסיכולוגי ייעוצי במשרד החינוך.
<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד רק בהערת סוגריים שכייף לכם שיש לכם, וזה באמת, אני לא אישה פוליטית, אבל באמת אני רואה את הפעילות של מירב בן ארי, שהגיעה עד אלינו לשפ"י, כדי לקדם נושאים של הקהילה וזה ממש מחמם את הלב וזו אמירה.
<איריס מנדה בן יעקב: היום הזה זו אמירה והפגישה איתך, זאת אומרת לכתת רגליים ולא רק לעשות את זה כאן אלא גם מאחורי הקלעים, זה חשוב.
<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד שבימים אלה אנחנו עסוקים במשרד החינוך, לראות איך אפשר להרחיב את העשייה מעבר לגבולות שפ"י.
<איריס מנדה בן יעקב: השירות הפסיכולוגי ייעוצי זה שירות שבאמת, לשכנע את המשוכנעים, כמו שמייקי אמר, כי היועצות שלנו עוברות הכשרות כל הזמן.
<איריס מנדה בן יעקב: הן הרפרנטיות בבתי הספר לנושא.
<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת גם אם עובדי ההוראה לא עוברים הכשרה מסודרת, בבתי הספר אנחנו מזמינים את הארגונים.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו התחלנו עם חוש"ן, יש לנו היסטוריה מאד מאד ארוכה עם חוש"ן.
<איריס מנדה בן יעקב: אסנת ואני אפילו לפני כמה שנים ישבנו וכתבנו את היחידות ואת פרק כישורי חיים המפורסם.
מירב בן ארי: את אחראית על זה.
<איריס מנדה בן יעקב: היא ואני, סליחה, היחידה.
מירב בן ארי: היחידה זו אני.
<איריס מנדה בן יעקב: ישבנו וכתבנו את הפרק בכישורי חיים ואנחנו הזמנו לשולחן העגול, זאת אומרת אנחנו עושים שולחן עגול עם כל הארגונים, גם עם הארגונים הערבים.
<איריס מנדה בן יעקב: עם אסווד הצלחנו להביא אותם אלינו, ועם כל מיני רפרנטים בתחומים שונים, אזרחות, מדעי החברה, חינוך גופני, מנהלי הקדם יסודי, היסודי, העל יסודי, כדי לחשוב איך מרחיבים את העשייה, כי אין ספק שזה לא מספיק.
<איריס מנדה בן יעקב: מודה.
<איריס מנדה בן יעקב: זה לא מספיק.
<איריס מנדה בן יעקב: יחד עם זאת, כן נעשית עשייה.
<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת לצד הסיפורים, ובאמת, מאד כאב לי לשמוע על הסיפורים הקשים ושמחתי לשמוע גם את הסיפור של עמית.
<איריס מנדה בן יעקב: כי אני בטוחה שלצד הסיפורים המאד מאד קשים של אמירות קשות, יש גם סיפורים שמחממים את הלב והם יכולים להוות באמת דוגמא למודל של ליווי הקהילה בבתי הספר.
<איריס מנדה בן יעקב: אז יש באמת הכשרות אמרנו של היועצות החינוכיות, יש ימי עיון שאנחנו מזמינים גם את המנהלים, גם יועצים, לכל הקשת, את הארגונים, את חוש"ן, את איגי, שיספרו את הסיפור האישי שלהם.
<איריס מנדה בן יעקב: זה תמיד עובד.