GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעקב שהרבני: אני חושב שאנחנו מפספסים פה בענק.
<יעקב שהרבני: לפני שאני אמשיך בדברי, אני חושב שצריך לקרוא לשר החינוך לקבוע סף מינימום לטיולים בארץ.
<יעקב שהרבני: כמו שיש היום בגרות חברתית, שתהיה גם בגרות בידיעת הארץ, ואז כל הסיפור הזה ייגמר ולא נגיע למקום האם טיול בכלל בזבוז, האם יציאה לשטח ולטבע היא בזבוז.
<יעקב שהרבני: אני רוצה להזכיר לכולנו שלפני קום המדינה היו מסעות של תנועות הנוער למדבר יהודה.
<יעקב שהרבני: האנשים שהובילו אז את הציונות הבינו שלא מספיק שעם שב לארצו, עם גם צריך להתחבר לארצו, והם חיברו אותו דרך הרגלים.
<יעקב שהרבני: אפילו שר הביטחון של היום, שהיה מג"ד 890 סיפר, והייתי חייל שלו, שחיילים טובים יודעים על מה הם נלחמים, יודעים על מה הם שומרים, והדרך הכי טובה לחבר אותם זה דרך הרגלים.
<יעקב שהרבני: אנחנו שומעים היום שזונחים את זה, פשוט זונחים את כל הערכים האלה, לא מבינים את החשיבות של חיבור אדם לארצו, חיבור אדם למורשתו.
<יעקב שהרבני: מערכת החינוך כנראה כרגע בהובלתו של ארגון המורים פשוט רומסת את הטיול השנתי והופכת אותו לסרח עודף.
<יעקב שהרבני: מה שקורה שבכל פעם אנחנו לא מגיעים להשבתה, אני מצטט את רן ארז, אבל כן נוקטים בעיצומים לגבי הטיול השנתי.
<יעקב שהרבני: הטיול השנתי לאט-לאט מאבד מהערך שלו, מאבד מהמקום שלו, ולא בגלל האנשים הטובים במשרד החינוך ומחוץ למשרד החינוך שמקיימים את הטיול השנתי, אלא בגלל ההתייחסות שהמורים מביעים כלפי הטיול השנתי.
<יעקב שהרבני: הדברים נאמרו.
<יעקב שהרבני: אני לא צריך לחזור עליהם.
<יעקב שהרבני: אני חושב שבסופו של דבר נקבל את התלמידים המצטיינים שלנו בעמק, אבל לצערי לא בעמק יזרעאל, אלא בעמק הסיליקון, כי הם ייארזו את עצמם, ייקחו את המזוודה, וייסעו למקום אחר לממש את עצמם, כי הם לא יבינו למה הם פה, למה חשוב שהם יישארו פה, למה חשוב שהם יצטיינו פה.
<יעקב שהרבני: הכלי המשמעותי של מערכת החינוך היום לחבר אדם לארצו, תלמיד למורשתו, זה דרך הטיול, דרך הרגלים, דרך ההיכרות עם ההיסטוריה והמורשת.
<יעקב שהרבני: מעבר לכל סל הערכים הגדול והנפלא הזה יש עוד דבר אחד שאנחנו שוכחים.
<יעקב שהרבני: הטיול השנתי מעצם היותו יציאה לשטח, מפרנס לא מעט עסקים, לא מעט אנשים, בעיקר בפריפריה, ולא את חברות הטיולים, אלא את מקומות ההלנה, ההסעדה, האבטחה והאתרים.
<יעקב שהרבני: וכל המקומות האלה במחי החלטה של ארגון המורים הולכים לספוג אחרי פסח נזק כלכלי גדול שאי-אפשר לתקן אותו, כי גם שנת הלימודים נגמרת.
<יעקב שהרבני: אנחנו צריכים להבין שיש פה הנושא הערכי, הנושא שתלמידים שלא טיילו עד עכשיו לא יטיילו השנה, תלמידים שלא יגיעו לתיאטרון עד עכשיו, לא יגיעו השנה לתיאטרון, ומצד שני, עסקים שלמים בפריפריה יינזקו ואי-אפשר יהיה לתקן את הנזק.
<מיכל כהן: שלום לכולם, אני חושבת שזה קצת מביך לבוא לפה לדיון בכנסת על דברים שאנחנו עושים ממילא מדי שבוע עם יושב-ראש ארגון המורים.
<מיכל כהן: כמו שאמר רן, גם אם אנחנו חלוקים, אנחנו יושבים מדי שבוע, מדי שבועיים, על נושאים שוטפים של המערכת.
<מיכל כהן: נדמה לי שזו לא בדיוק הבמה.
<מיכל כהן: יש לי פה רשימה של קרוב ל-21 נושאים שהתחלנו לפני חודשים לטפל, ומה שנפתר יוצא מן הרשימה ונכנסים דברים חדשים.
<מיכל כהן: אני לא חושבת שאני צריכה לשטוח בפניכם את כל הטענות או התחשבנויות כספיות כאלה ואחרות שיש בין ארגון המורים לבין משרד החינוך.
<מיכל כהן: אני יכולה לומר שאנחנו נמצאים מדי שבוע, מדי שבועיים, בשיח, יושבים, מלבנים, פותרים וממשיכים הלאה.
<מיכל כהן: זו אמירה כללית.
<מיכל כהן: יש חוסר שביעות רצון לפעמים מצד כזה ומצד כזה, יש לפעמים חוסר אמון מצד כזה ומצד כזה, אבל זו דינה של מערכת שיש בה איגודים שרוצים לדאוג למורים, יש מערכת חינוך שרוצה לדאוג למורים ולתלמידים, וכולם רוצים להניע את המערכת קדימה, הוויכוח הוא על הדרך זו אמירה ראשונה.
<מיכל כהן: אמירה שנייה.
<מיכל כהן: להבנתי אין שום עילה לעיצומים ולא להשבתות.
<מיכל כהן: כפי שאמרתי, אם לא היינו מדברים, אם לא היינו מגיעים לפתרונות – אמרתי שלא כל דבר מוסכם, זה בסדר שגם יהיו לעתים כעסים, אבל אין עילה לעיצומים.
<מיכל כהן: לא רק שאין עילה לעיצומים, בוודאי לא על הטיולים.
<מיכל כהן: אמרתי את זה לרן.
<מיכל כהן: אני חושבת שבשנה שעברה כעת חיה היינו בבית משפט ארבעה חודשים על נושא הטיולים, הטיולים הוסדרו.
<מיכל כהן: בזמנו הנושא היה בטיחות בטיולים, ובאמת ארבעה חודשים התכתשנו לכאן ולכאן ובסוף סגרנו את הנושא, ולכן אני חושבת שאין טעם לחזור ולעשות עיצום על הטיולים, לחזור ולפגוע בטיולים של מערכת החינוך, ואני גם חושבת שרן חושב כך.
יעקב מרגי: המנכ"לית, את אומרת שסוגיית העיצומים מבחינתם לובנה והסתיימה?
<מיכל כהן: היא הוסדרה.
מירב בן ארי: היה דיון על זה.
יעקב מרגי: לכן הופתעתי שזה עלה כאן.
<מיכל כהן: מה שרן אמר, אבל הוא יודע להסביר את עצמו, שהוא נוקט בטיולים כעיצום על דברים אחרים.
מירב בן ארי: ככלי.
<מיכל כהן: ברשותכם, בשנה שעברה הסדרנו את הנושא הזה.
<מיכל כהן: ככל שהיו קשיים בחוויה שאנחנו לא מספיק נותנים הכשרות, תיקנו את זה, הוספנו הכשרות, טיפלנו בנושאים האלה.
<מיכל כהן: אני כן רוצה ברשותך להתייחס לאמירות שלך.
<מיכל כהן: אני חושבת שגם רן, אבל רן יגיד את זה בעצמו – גם רן מאוד דואג לטיולים וגם רן מאוד דואג לנושא של הכרת הארץ ולערכים.
<מיכל כהן: אני חושבת שבסיפור הזה של בגרות חברתית, מסעות, ביקור במוזיאון, הליכה להצגה בערב, אנחנו מתקרבים לימים מאוד חשובים שכלל המערכת צריכה להיות בחוץ, יש לנו גם בגרויות בחוץ, יש לנו בגרויות בשטח.
<מיכל כהן: כל הדברים האלה, אני לא חושבת שזה פחות מלימודים, אני חושבת שזה בדיוק כמו הלימודים.
<מיכל כהן: זו למידה בדרך אחרת.
<מיכל כהן: ואם כבר הזכרנו, אנחנו עוד יותר מעודדים היום למידה מחוץ לכיתה, על מנת להפוך את זה לחוויה.
<מיכל כהן: נדמה לי שאין ויכוח שהלמידה והחוויה, הטיול והמופע, ההצגה והביקור במוזיאון, הם מה שבונים את האדם השלם של מערכת החינוך.
<מיכל כהן: אני בהחלט מצרה, וקראתי לרן ואני גם קוראת לו מהשולחן הזה, אם כי אני חוזרת ואומרת שזה לא המקום להתחיל להתדיין על נושאים כאלה ואחרים – אין עילה לעיצומים.
<מיכל כהן: יש ויכוחים אם צריך לעשות את זה ככה או לעשות את זה ככה, מי חותם על מה, מי יהיה בראש ומי יהיה הזנב, גם בין הארגונים יש מחלוקות.
<מיכל כהן: אני חושבת שאין נושא שיש במערכת החינוך שלא מטופל.
<מיכל כהן: חדשות לבקרים עולים דברים.
<מיכל כהן: ברוך השם יש לנו לא רק ארגוני מורים, יש לנו ארגוני הורים, יש לנו תלמידים – כולם היום בעלי עמדה ודעה, לכל אחד יש מה לומר, וזה בסדר, זו מערכת של כולם ואנחנו מטפלים בשיא הרצינות בכל דבר.
יעקב מרגי: יש הידברות מתמשכת.
יעקב מרגי: אין הפסקה.
<מיכל כהן: אנחנו נפגשים מדי שבוע או עשרה ימים או שבועיים לכל המאוחר, גם היום היתה צריכה להיות פגישה, ביום חמישי שעבר או רביעי שעבר היתה פגישה, כמעט בכל שבוע אנחנו נפגשים, יש לנו ועדה שאנחנו נפגשים.
<מיכל כהן: אני חושבת שהסיפור הזה של נקיטת עיצומים לצערי הוא מכשיר שלכאורה מזעזע את אמות הספים.
<מיכל כהן: לעניות דעתי אפשר להאשים אותי בהרבה דברים, אבל בטח לא בדברים שאני מטפלת בהם.
<מיכל כהן: הדברים מתקדמים, נפתרו.
<מיכל כהן: יש פה לא מעט נושאים שטופלו וכבר ירדו, ויש נושאים שעדיין במחלוקת: אם הם בבית משפט זה כיוון אחד, במקום אחר – ברמה של הסכמים בין ארגונים, ברמה אחרת – ויכוח בינינו לבין האוצר.
<מיכל כהן: אלה דברים שבשגרה.
<מיכל כהן: תשע שנים אני במטה משרד החינוך ושנתיים וחצי, עוד מעט שלוש שנים מנכ"לית.
<מיכל כהן: אין תקופה שהכול על מי מנוחות.
<מיכל כהן: באופן טבעי השטח מזמן לנו לא מעט דברים, ואנחנו מטפלים בהם, אבל הדרך לטפל היא בהידברות ובהליכה משותפת ולא במאבק כוחות.
<מיכל כהן: אין לי שום מוטיבציה להיאבק.
יעקב מרגי: בשלב זה ניתן לחברת הכנסת מירב בן ארי לדבר, ונשמע גם את שאר הדוברים.
מירב בן ארי: תודה, אדוני היושב-ראש, אני מתנצלת שאני אצטרך לצאת.
מירב בן ארי: ראשית, אני חייבת לומר לך תודה על כינוס הוועדה וגם למנכ"לית, למיכל, שהגיעה.
מירב בן ארי: הסיבה שהדיון מתנהל פה, כפי שאתה רואה, פשוט בגלל שהוא דיון חשוב.
מירב בן ארי: נכון שבמקביל אתם עושים שיחות ומנהלים, אבל ועדת החינוך התכנסה והגיעו לכאן כל-כך הרבה אנשים, כי זה נושא חשוב.
מירב בן ארי: וטיולים, למרות שלטענתך זה בזבוז זמן בג'בלאות – אני אהיה קצת יותר קשה ממיכל - - -
<רן ארז: בתקופה הזאת.
<רן ארז: אל תעשי הכללות.
מירב בן ארי: בניגוד לך, לי מותר לקרוא קריאת ביניים, אז תן לי לסיים את הדברים שלי.
<רן ארז: אולי תוציאי אותי החוצה.
<רן ארז: ..
מירב בן ארי: אני לא אוציא אותך, זה התפקיד שלו.
מירב בן ארי: אם אתה תפריע לי כנראה שזה מה שיהיה, אבל אני לא אוציא אותך.
מירב בן ארי: אני אגיד לך מה אני חושבת.
מירב בן ארי: אני באה אחרי עשר שנים שניהלתי מרכזים, ומה שעשיתי בתור מנהלת המרכז, ולא קיבלתי שקל נוסף במשכורת, זה להוציא את הנערים שלי לארבעה ימים למסע הישרדות עם תיק על הגב, וחבל שבתי ספר לא עושים את זה.
מירב בן ארי: אני רוצה להתייחס לעניין הזה.
מירב בן ארי: אל תבוא ותטיף לי, כי עשר שנים התעסקתי בזה.
מירב בן ארי: ויותר מזה, מחר בערב אני הולכת לבזבז את זמני בג'בלאות וללכת ולפגוש את הנערים שלי, כי הבטחתי להם שיום אחד המנהלת שלהם במשך עשר שנים תבוא לפגוש אותם במדבר.
מירב בן ארי: אני אבזבז את זמני כחברת כנסת בג'בלאות, כי אני מאמינה שחינוך של בני נוער, חינוך אמיתי, הוא לא רק בבתי ספר, במזגן, אלא הוא במסעות ובטיולים.
מירב בן ארי: ולא רק שאני לא מסכימה אתך, אני חושבת שבתי ספר צריכים לצאת למסעות וצריכים לצאת עם תיק על הגב, והמורים לא צריכים לבשל להם, הילדים צריכים לבשל לעצמם, והם לא צריכים לישון באכסניות, הם צריכים לישון בחניוני לילה, אבל זו הגישה שלי, ואני יכולה לעשות על זה דיון בוועדה שעה וחצי.
<רן ארז: יישר כוח.
מירב בן ארי: חלק מתפקיד המורה הוא בהחלט לצאת לטיולים.
מירב בן ארי: אני יודעת שאין כאן נושא ומרגי כאן
מירב בן ארי: בא ודיבר על זה האם הטיולים זה הנושא.
מירב בן ארי: הנושא זה לא הטיולים, הטיולים פה הם כלי מיקוח.
מירב בן ארי: ברגע שאתה אומר:
מירב בן ארי: אני לא פוגע בתלמידים בבגרויות, אבל אני אפגע בהם בטיולים ובהצגות, אתה פוגע בנקודה שהם הכי אוהבים, איפה שלילדים כיף, איפה שהילדים נהנים.
מירב בן ארי: וחלילה, אני לא אומרת שלא נהנים בבית ספר, בית ספר זה חוויה, אבל תכלס, איפה הילד נהנה?
מירב בן ארי: הוא נהנה כשהוא הולך להצגה, והוא נהנה כשהוא הולך לטיול.
מירב בן ארי: אז מה אנחנו עושים?
מירב בן ארי: במי אנחנו פוגעים?
מירב בן ארי: חזרתי אתמול ממשלחת של שבועיים בארצות-הברית והיה שם הנושא של החרם.
מירב בן ארי: לא משנה, לא ניכנס למה, מבחינתי בסוף, החרם לצורך העניין ולהבדיל פוגע באנשים הקטנים, פוגע באכסניה בדימונה או בבתי ספר שדה – ראיתי שמכפר עציון באו לפה – למשל בשדה בוקר או בכל בית ספר שדה, ובחניון של הרשות להגנת הטבע ופוגע בילד.
מירב בן ארי: לא אמרתי מילה אחת נגד המורים, לא בשיחה שלי.
מירב בן ארי: לא אמרתי דבר כזה.
מירב בן ארי: המורים עושים את עבודתם, יישר כוח על העבודה שלהם.
מירב בן ארי: שמעתי שהולכים לעשות להם מיונים, לא יודעת למה, אבל לא משנה.
מירב בן ארי: עזוב, אני אתך, ותמיד הייתי בעד בתי הספר והמורים, אבל פה אני מוחה, אני לא מקבלת את ההחלטה שלך, ואני כוועדת חינוך חושבת, והיושב-ראש אמר את זה בצורה נחרצת, שהנקודה האחרונה שצריך לפגוע זה בטיולים.
מירב בן ארי: זו הנקודה האחרונה.
מירב בן ארי: יש סכסוך, תפתרו, לא על הגב של התלמידים.
מירב בן ארי: לא על הגב שלהם ולא על הגב של כל מי שמעורב פה – לא בשטח, לא במוסדות התרבות.
מירב בן ארי: זו לא הדרך, זו לא דרכה של הוועדה הזאת, בטח לא של היושב-ראש שלה ובטח לא של משרד החינוך.
מירב בן ארי: אגב, אתה מוזמן להצטרף אלי בגב ימין למפגש שלי.
מירב בן ארי: אני מבזבזת את זמני היקר כחברת כנסת בג'בלאות.
מירב בן ארי: אבל אתה יודע מה?
מירב בן ארי: אין דבר יותר חשוב מלפגוש את הנערים שלי שם עם התיק על הגב אחרי שלושה ימים.
מירב בן ארי: ותאמין לי, אם הייתי יכולה, הייתי מצטרפת לשלושה ימים, אבל יש לי גם אחריות פה.
מירב בן ארי: זה הדבר הכי חשוב.
מירב בן ארי: ואגב, זה גם מה שמניע את הוועדה הזאת, שבמושב הבא תהיה כאן בפעם הראשונה בכנסת ועדת משנה לחינוך הבלתי פורמלי ואני אעמוד בראשה בשמחה רבה ומתוך כבוד ואחריות, שהחינוך הבלתי פורמלי הוא הכלי שמשלים את החינוך הפורמלי.
יעקב מרגי: תודה רבה לחברת הכנסת מירב בן ארי.
יעקב מרגי: (מחיאות כפיים באולם)
יעקב מרגי: לא מוחאים כפיים בכנסת.
יעקב מרגי: מגיע לה, אבל לא מוחאים כפיים.
יעקב מרגי: אליאב בטיטו, יושב-ראש מועצת התלמידים.
<אליאב בטיטו: קודם כול, צהרים טובים.
<אליאב בטיטו: האמת, אני ארצה לפתוח דווקא בברכה על הצעד ששמענו עליו בימים האחרונים לגבי המיונים של המורים.
<אליאב בטיטו: זה צעד מבורך ואנחנו מברכים עליו, וגם דנו עליו בוועדה.
<אליאב בטיטו: לצערי דווקא ארגון המורים לא היה, אבל התלמידים באו והשמיעו את דעתם על מערכת החינוך, אבל זה כבר נושא אחר.
<אליאב בטיטו: לגבי הטיולים – לא ייתכן שבמדינת ישראל יהיה שיח שחושב שטיולים זה מותרות.
<אליאב בטיטו: טיולים זה לא מותרות.
<אליאב בטיטו: התבלבלנו, חבר'ה, הדיון כאן זה לא על העיצומים, זה דיון ערכי, על איך אנחנו תופסים את מערכת החינוך.
<אליאב בטיטו: האם אנחנו תופסים את מערכת החינוך כבית חרושת לציונים או האם אנחנו גם רואים במערכת החינוך מקום שבא לחנך אותנו כתלמידים.
<אליאב בטיטו: לצערי אני מרגיש כאן בלבול מאוד-מאוד גדול.
<אליאב בטיטו: אז נכון, ניגשים לבגרויות – רן, אתה בעצמך היית מורה לספורט, עכשיו לקראת סוף השנה גם לא ניגשים לבגרות בספורט, אז אולי גם נבטל את שיעורי הספורט, כי גם זה לא חשוב.
<אליאב בטיטו: נשאיר רק מתמטיקה חמש יחידות ואנגלית, כי זה מה שחשוב עכשיו לבגרויות?
<אליאב בטיטו: זה לא ייתכן.
<אליאב בטיטו: אנחנו לא יכולים לעמוד מנגד כשקורה דבר כזה.
<אליאב בטיטו: וזה שיח שאנחנו בכל אופן לא נהיה מוכנים לקבל.
<אליאב בטיטו: אנחנו כאן לא תופסים צד, אנחנו לא בית דין לעבודה, וזה גם לא תפקידנו.
<אליאב בטיטו: אני מבחינתי עכשיו, במקום שאני נמצא בו, אני מרגיש כמו ילד שבא עם ההורים שלו לטיפול זוגי.
<אליאב בטיטו: יש כאן שני צדדים שמסוכסכים – מצד אחד ארגון המורים, מצד שני משרד ממשלה.
<אליאב בטיטו: מי נופל בין הכיסאות?
<אליאב בטיטו: אנחנו התלמידים.
<אליאב בטיטו: יש דרכים לפתור את הסכסוך, אנחנו - - -
יעקב מרגי: אנחנו כאן לצורך העניין האחים הגדולים שלך, וזה סכסוך מתמשך.
מירב בן ארי: אנחנו הפסיכולוג שלך.
<אליאב בטיטו: לחלוטין.
<אליאב בטיטו: אני באמת מרגיש שיש כאן איזה מגשר.
<אליאב בטיטו: מצד אחד אתה אומר שצריך לסגור את זה בשולחן ולא צריך לכנס בשביל זה ועדה שלמה, אבל עובדתית זה לא קורה כרגע, עובדתית כרגע אנחנו נופלים בין הכיסאות.
<אליאב בטיטו: אני אומר בצורה הכי חד-משמעית שיכולה להיות: אנחנו הודענו ששביתה מבחינתנו זה לא הפתרון.
<אליאב בטיטו: שביתה זה כלי.
<אליאב בטיטו: זה כלי של הפעלת עיצומים.
<אליאב בטיטו: כמו שאתם מפעילים עיצומים, גם אנחנו.
<אליאב בטיטו: אנחנו הודענו שב-1 במאי, מייד אחרי החזרה מחופשת הפסח, נשבית את הלימודים מכיתה י' עד י"ב.
<אליאב בטיטו: השביתה הזאת, ופה אני רוצה להבהיר בצורה חד-משמעית, היא לא נגד ועדי עובדים וגם לא נגד משרדי ממשלה, היא קריאה שלנו כבני נוער שנמאס לנו, נמאס לנו ליפול בין הכיסאות.
<אליאב בטיטו: לא יכול להיות שבני הנוער במדינת ישראל יהפכו לשק החבטות של המערכת בכל פעם, אנחנו רואים את זה גם עם ועד בוחני הנהיגה, שעכשיו משבית את הטסטים כנגד משרד התחבורה.
<אליאב בטיטו: אנחנו מבקשים, ואני מוכן לבוא, אנחנו, אולי התלמידים, אולי הילדים – אותם בני נוער ירצו לעזור ולסייע.
<אליאב בטיטו: אם יש דרך, בואו ונגשר על הדברים, אבל בינתיים, עד שיהיה פתרון, אנחנו לא אמורים לסבול מכך.
<אליאב בטיטו: שוכחים כאן גם את התלמידים וגם את העובדים.
<אליאב בטיטו: אתה באמת בא ומגן על המורים?
<אליאב בטיטו: תגנו עד הסוף.
<אליאב בטיטו: יש כאן בשולחן הזה מורים לשל"ח, שסובלים מזה, כל מיני מדריכים שבמקום ללכת לטיולים, הם לא ילכו לטיולים והם יפסידו כסף ויפסידו פרנסה.
<אליאב בטיטו: ואני, אין לי שום דבר נגד המורים, אימא שלי מורה ושבעה מתוך תשעת האחים שלה מורים.
<אליאב בטיטו: אבל לא יכול להיות שגם המורים יסבלו מזה, כי גם המורים לומדים על התלמידים בטיולים.
<אליאב בטיטו: הלימודים של המורה כמורה על התלמיד לא נגמרים בכיתה בחשבון או באנגלית, יש גם עניין של טיולים.
<אליאב בטיטו: זו הקריאה שלנו ואנחנו מבקשים – אנחנו מודיעים בפעם האחרונה בצורה חד-משמעית שאם זה לא ייפתר אנחנו נחריף את הצעדים, כי לא יכול להיות שנהפוך לשק חבטות.
<אליאב בטיטו: חג שמח.
יעקב מרגי: אני חושב שהדברים ברורים.
יעקב מרגי: כדי שלא נחזור על זה, אני לא מתכונן להתנצל על קיום דיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
יעקב מרגי: זה המקום.
יעקב מרגי: ברגע שיש בעיה, נורית אזהרה מהבהבת במערכת החינוך, זה המקום, זה תפקידה של הוועדה.
יעקב מרגי: אוי ואבוי אם היינו אדישים לקריאה כזאת כשמערכת החינוך הולכת להיות מושבתת.
יעקב מרגי: נעם סמל, פורום מוסדות תרבות.
<נעם סמל: אני מאוד מברך אותך, אדוני היושב-ראש, וגם את חברת הכנסת מירב בן ארי.
<נעם סמל: אני מנכ"ל התיאטרון הקאמרי של תל-אביב ואחד מראשי פורום מוסדות התרבות, שמייצג קרוב ל-400-500 מוסדות התרבות של כל מדינת ישראל – כל המוזיאונים, כל התזמורות, כל התיאטראות, כל המקהלות, כל להקות המחול, מדן ועד אילת, מקרית-שמונה ועד הערבה.
<נעם סמל: מוסדות התרבות שמתכוננים לימים המיוחדים האלה שמעצבים את דמותו של התלמיד הישראלי.
<נעם סמל: ושוב אני גורר את עצמי – כמו שאת אומרת לג'בלאות – גורר את עצמי בכל שנה, כי רן ארז לוקח את ילדי ישראל כבני ערובה.
<נעם סמל: די.
<נעם סמל: מספיק.
<נעם סמל: נמאס לנו.
<נעם סמל: נמאס לנו שהאיש הזה - -
יעקב מרגי: האיש הזה – יש לו שם.
<נעם סמל: - - ינסה לחנך אותנו וילמד אותנו מהי אהבת הארץ, והאיש הזה יגיד לנו מה זה יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
<נעם סמל: אדוני, יש בעוד בארבעה ימים, החל מה-1 במאי, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יש הצגות, יש סרטים, יש מוזיאונים, הכנה במוזיאון לוחמי הגטאות, במוזיאון יד ושם – כל אלה יושבתו.
<נעם סמל: כי הוא מנהל מאבק עם משרד החינוך.
<נעם סמל: על הכיפאק, תנהל מאבקים, לא על גבינו ועל גבם.
<נעם סמל: אנחנו לא מורים, אבל גם אנחנו תורמים לחינוך ולעיצוב של הנוער בארץ, ואני מאוד גאה בתלמידים שאמרו את מה שאמרו.
<נעם סמל: אני חושב שזה חוזר על עצמו בכל שנה.
<נעם סמל: למה בכל שנה זה בזמן הזה?
<נעם סמל: עשרה ימים אחרי זה יום הזיכרון לחללי צה"ל, יום אחרי זה יום העצמאות למדינת ישראל.
<נעם סמל: אנחנו מכינים תוכניות.
<נעם סמל: אני מייצג תיאטרון שהכין הפקה מיוחדת, "יומנה של אנה פרנק", דמות מיתולוגית של ילדה, כל הסיפור הזה, זו הפקה גדולה מאוד שהשקענו בה קרוב למיליון שקל, כדי להביא כ-10,000 תלמידים ובני נוער ולחנך אותם ולהכין אותם.
<נעם סמל: יש הרי היום מנהלי בתי ספר שאומרים: עדיף לא לנסוע לפולין, חבל על המסע הזה עם כל ההשלכות שיש.
<נעם סמל: מיכל, כל הכבוד לך שעזרת לקדם את האירוע הזה.
<נעם סמל: אני פשוט פונה אליכם להציל אותנו.
<נעם סמל: אנחנו באותה חבילה.
<נעם סמל: אנחנו בני ערובה בספינה שמיטלטלת על פני המים בכל שנה לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ולקראת יום הזיכרון לחללי צה"ל.
יעקב מרגי: השחקן השלישי במגרש – ארגון ההורים.
יעקב מרגי: מי מדבר מטעמכם?
<רון סגל: אני יושב ראש הנהגת ההורים ברעננה וחבר פורום ועדי הורים יישוביים.
<רון סגל: דבר ראשון, אני מצטרף לברכות על חשיבות העניין וקיום הדיון הרבה לפני ה-1 במאי, וזה הרבה יותר חשוב מדברים אחרים.
<רון סגל: אני חייב להתחיל ולהגיד שכאשר שמעתי את הצגת הדברים פתאום הבנתי על מה מדובר.
<רון סגל: כמה זה פשוט וקל להשתמש בתלמידים כבני ערובה, ובכל פעם שלא מסתדר משהו להודיע שמשביתים.
<רון סגל: זה ממש לא רק פעולות חוץ בית ספריות, זה נושא אלימות – מה עושים כשיש מקרי אלימות?
<רון סגל: לא מדברים על אלימות, משביתים.
<רון סגל: יש סכסוך כזה או אחר – משביתים.
<רון סגל: הילדים הפכו להיות בני ערובה, וזה לא יעלה על הדעת.
<רון סגל: ילדים במערכת החינוך כמעט לא יוצאים לפעילות חוץ בית ספרית לצערנו.
<רון סגל: ילד במערכת החינוך מטייל יום או יומיים בשנה.
<רון סגל: זה מה שהוא מטייל.
<רון סגל: אם הוא לא מטייל, הוא לא מטייל בשנה הזאת.
<רון סגל: ואם הוא לא הולך להצגה, הוא לא הולך להצגה בשנה הזאת.
<רון סגל: ללכת להצגה "יומנה של אנה פרנק", שהזכיר נעם סמל, יותר חשוב לפעמים משבוע שלם של לימודי מתמטיקה.
<רון סגל: לא יכול להיות שהילדים יהיו בני ערובה וכל הזמן יהלכו עליהם אימים – לא מסתדר, אז הם לא יצאו לפעולות חוץ בית ספריות.
<רון סגל: יש פה תלמידי י"ב שהטיול השנתי שלהם זה טיול סיום בית הספר.
<רון סגל: אם הם לא יצאו, זו החוויה האחרונה של בית הספר, והם לא יקבלו אותה.
<רון סגל: לקרוא לטיולים "ג'בלאות" זו בדיחה.
<רון סגל: זה לא רציני, זה זלזול.
<רון סגל: כל טיול שילד יוצא אליו בין אם הוא לחמש שעות או לחמישה ימים הוא נהיה ערכי ואזרח טוב יותר בעתיד.
<רון סגל: אם הילדים כל הזמן מרגישים שמשביתים על גביהם, זה הופך אותם לאזרחים הרבה פחות טובים והרבה פחות ערכיים והרבה פחות מוסריים.
יעקב מרגי: משרד האוצר – נמצאים אתנו מאגף הממונה על השכר?
יעקב מרגי: לא הגיעו ואישרו שהם יגיעו.
יעקב מרגי: ירון רוזנטל.
<ירון רוזנטל: אני מנהל בית ספר שדה כפר עציון.
<ירון רוזנטל: אני לא ארחיב עד כמה החינוך שלקחתי מהטיולים – יושבים לידי הנהגת של"ח ומינהל חברה ונוער – היה הרבה יותר משמעותי מאשר רוב הדברים האחרים שעברתי בבית הספר, ולכן אני חושב שזה אבן חשובה מאוד ביסוד של הבית הזה שנקרא "חינוך".
<ירון רוזנטל: דיברו על זה, אני לא רוצה להרחיב על זה, זה נראה לי די מובן.
<ירון רוזנטל: אני רוצה להאיר את הצד השני של המטבע, מי ניזוק מהשביתה.
<ירון רוזנטל: בדרך כלל כשיש שביתה עובדים מוותרים על משכורות תקופה מסוימת ולא נותנים שירות לאזרח או פוגעים בעצמם, ובסוף מגיעים לתוצאות או שלא מגיעים לתוצאות.
<ירון רוזנטל: השביתה פה היא פשוטה מאוד.
<ירון רוזנטל: עובדים, שזה ארגון המורים, שזה אנשים שיש להם תנאים קבועים בעבודה, ויש להם ביטחון תעסוקתי, פוגעים במאבטחים שמרוויחים שכר מינימום, במדריכים שעובדים 12 שעות ברציפות יום אחרי יום ומרוויחים שכר נמוך, בבעלי אכסניות בדרום ובצפון שהשקיעו את כל הונם בשביל לפתח את התיירות החינוכית ואת הטיילות בארץ, והם פעם אחרי פעם נפגעים.
<ירון רוזנטל: רק שנה מלאה לשביתה הקודמת, שהשביתו את כל הטיולים לחצי שנה.
<ירון רוזנטל: בתחילת השנה היתה אינתיפאדה קשה שבמשך חודשיים השביתה את כל הטיולים.
<ירון רוזנטל: בזמן הזה אנשים לא מקבלים משכורת, אין להם אוכל להביא הביתה, והם האנשים החלשים שבהם השביתה שלכם פוגעת.
<ירון רוזנטל: חבל מאוד, ואסור שזה יקרה.
<ירון רוזנטל: תודה.
יעקב מרגי: מורי של"ח, אין לכם מה לומר?
יעקב מרגי: רוצים לומר משהו?
<אלי שיש: אני מנהל אגף של"ח במשרד החינוך.
<אלי שיש: נושא הטיולים מדי שנה עולה, ודי מצאנו פתרונות בשנה האחרונה בהתנהלות ארוכה וגם משפטית, לפתור את בעיית יציאת תלמידי בתי הספר לטיולים שנתיים ולימי סיור.
<אלי שיש: בכל סיטואציה שתסתכל על זה, העיצומים בנושא יציאת תלמידים לטיולים הם גורם מעכב.
<אלי שיש: הטיול הוא כלי, הוא כלי כדי לגרום לילדים שלנו להכיר את הארץ הזאת ולבחור לבנות בה את הבית שלהם ואת המשפחה שלהם בשנים הבאות.
<אלי שיש: ממקום כזה שהוא מקום עמוק וערכי, עם רגש ותודעה, אנחנו מכוונים למקומות האלה.
<אלי שיש: כל מארג כזה שקורה בתקופה הזאת של השנה, כשנוצרו עיצומים, לתלמידי י"ב לא תהיה הזדמנות שנייה לצאת לטיול שנתי, לתלמידי המערכת שפספסו את התקופה הזאת במהלך השנה, לא תהיה הזדמנות שנייה לממש את זה, וחבל שזה קורה כפי שזה קורה.
<אלי שיש: מה שהציגו החברים שלי מהגופים הירוקים רק מחזק את העניין שיש עוד מסגרות שנפגעות.
<אלי שיש: זאת שרשרת שלמה של אנשים שנותנים שירות לנושא הזה.
<אלי שיש: חבל.
מירב בן ארי: משפט אחד לסיום, כי אני פשוט חייבת ללכת למקום אחר.
מירב בן ארי: מה שאתה רואה כאן זו התגייסות של כל אזרחי ישראל מכל הקצוות.
מירב בן ארי: ואני חושבת באמת ואני גם יודעת שיש לך כאן שותף, ואתה יודע שגם אנחנו שותפים שלך בעניין, והסכסוך וכל אותם צעדים שאתה נוקט, אפשר לפתור בדרך אחרת.
מירב בן ארי: אני ממש-ממש מבקשת ממך, בטח אחרי הדברים הקשים ששמענו כאן, לחשוב שוב על העניין הזה, ובטח לדעת שההחלטה לפגוע בטיולים או בהצגות היא החלטה שלא תעבור כאן לסדר-היום, ואתה חייב להבין את זה.
מירב בן ארי: יש כאן גיבוי מקיר לקיר בעניין הזה.
מירב בן ארי: תאמין לי, זה כל-כך חשוב לכולנו כאן.
מירב בן ארי: שלא תטעה, החלטה כזאת היא החלטה שרירותית שמתעללת בתלמידים ובמוסדות, ואין סיבה אמיתית לקבל אותה ולהעביר אותה כמו שהיא, וקח בחשבון שזה לא יעבור כאן בשלום.
מירב בן ארי: אני ממש מתנצלת שאני צריכה ללכת, ואני רוצה להגיד עוד משהו אחד.
מירב בן ארי: מחר כשאני אצעד עם 100 נערים מאחורי במכתש הקטן, אני אשלח לך תמונה שלהם, כדי שתבין שמבחינתי זה הסיפור.
מירב בן ארי: עם כל הכבוד לבגרויות וללמוד ולהיות תלמיד טוב, בסוף תהיה אזרח טוב, תאהב את המדינה הזאת והרבה פעמים זה רק דרך הרגלים, ואת זה אני אומרת לך לא כקלישאה, כי זה הסיפור האמיתי, וזה הדבר האחרון שאתה יכול לפגוע בו.
יעקב מרגי: תיאטרון אורנה פורת, בבקשה.
<רן גואטה: אני מנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
<רן גואטה: רק להוסיף על הדברים של נעם סמל, מנכ"ל הקאמרי.
<רן גואטה: הפגיעה פה באמת כפולה.
<רן גואטה: לצערי הרב תלמיד זוכה לראות הצגת תיאטרון אחת בשנה, אחת.
<רן גואטה: אנחנו בתיאטרון אורנה פורת עושים הכול על מנת להגיע לכל בתי הספר מדן ועד אילת, בכל יום שרק צריך אותנו.
<רן גואטה: לצערי הרב, אחרי החג, אם יהיו העיצומים האלה, כל תאריך שיתבטל, התלמיד לא יזכה לראות את אותה הצגה.
<רן גואטה: אני בטוח שגם אתם זוכרים את הימים האלה בבתי הספר – אני לא יודע אם גם לכם היו הצגות תיאטרון, הייתם יושבים באולם ומחכים לרגע הזה שהמסך עולה וכמה הייתם מקבלים מהצגת תיאטרון.
<רן גואטה: אנחנו מתעסקים בדברים ערכיים – מלחמה באלימות, סמים, חרמות, אלכוהול – דברים מצילי חיים, פעם בשנה.
<רן גואטה: אנחנו נותנים ערכים שהם הרבה מעבר למה שמלמדים בכיתה, הבדל של שמים וארץ.
<רן גואטה: אם גם את זה רוצים לקחת, הפגיעה היא קודם כול בתלמיד שהשנה לא יראה את אותה הצגה, מצד שני, למורים יש קשיים, יש משאים-ומתנים עם משרד החינוך, שחקנים הם גם בני אדם, יש להם משפחות, שכר דירה לשלם, הצגות שמתבטלות.
<רן גואטה: שחקן עם שני ילדים, עם שכר דירה, שמקבל 4,000 שקל בחודש ומתבטלות לו שתי הצגות, זה 1,000 שקל.
<רן גואטה: מה הוא עושה עכשיו?
<רן גואטה: הולך לבקש מההורים.
<רן גואטה: שרשרת ארוכה – כותבים, בימאים, יוצרים – כל האנשים האלה הולכים להיפגע מהדבר הזה.
<רן גואטה: הצגות שיתבטלו לא יחזרו בשנה הזאת.
<רן גואטה: צודק סמל, אחת לשלוש שנים, או שנתיים-שלוש, אנחנו נמצאים באותה חרדה, באותה מצוקה, על כספים שמתבזבזים, על היערכויות שאנחנו נערכים.
<רן גואטה: זה לא הפתרון.
<רן גואטה: צריך פתרון אחר.
יעקב מרגי: משרד האוצר, אגף התקציבים.
<דניאל לורברבוים: אין לנו הרבה מה להגיד.
יעקב מרגי: האמת היא שהיה צריך להיות פה אגף הממונה.
<דניאל לורברבוים: לא התעסקנו עם המשא-ומתן.
יעקב מרגי: רציתי לשמוע אם יש נושאים פתוחים.
יעקב מרגי: המנכ"לית, אני יודע שאין נושאים פתוחים עם הממונה על השכר באוצר.
<דניאל לורברבוים: אני לא מכיר את זה.
יעקב מרגי: זאב, בבקשה.
<זאב גולדבלט: אני קצת אשבור את הכיוון שאליו הלכו רוב הדוברים.
יעקב מרגי: יאללה, תתמוך בהם.
<זאב גולדבלט: אתה תתפלא.
יעקב מרגי: שבירה זה רק לתמוך.
<זאב גולדבלט: פורום ועדי ההורים היישוביים בפירוש רואה בחיזוק מעמד המורים בכלל והגדלת משכורותיהם נושא חשוב וערכי שמלמד גם על ההתייחסות של החברה לכל נושא החינוך, אבל בגלל העמדה הזאת שלנו אנחנו סבורים שהדרך שבה בחר ארגון המורים לפעול היא דרך פסולה, כי היא עושה שירות דוב לראייתנו למעמד המורה ולארגון המייצג אותו.
<זאב גולדבלט: חילוקי דעות על-פי תפיסתנו ראויים להיפתר או במשא-ומתן או כשמגיעים למבוי סתום, לפנות אפילו לבית המשפט, אבל לא לנסות לפתור את הסכסוך באמצעות פגיעה בצד שלישי, במקרה הזה זה התלמידים וההורים.
<זאב גולדבלט: אני חושב שאליאב ביטא את הזעקה של התלמידים בצורה מעולה, ורון הביע את זעקת ההורים בצורה טובה.