GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתן ברושי: לכן אני אומר שאני מציע קודם כל לא לשפוך את המים עם התינוק.
איתן ברושי: ב', חס וחלילה לא להפסיק את המצב הקיים.
איתן ברושי: כי אם ייפסק המצב הקיים, ספק אם אפשר יהיה לחדש את זה בכל דרך.
איתן ברושי: לכן אני גם חושב שאני גם מסכים לעניין השתדלנות והחיפוש של מקורות כספיים.
איתן ברושי: לצערי זה קיים גם בנושאים אחרים של מערכת החינוך וגם בנושאים של צה"ל.
איתן ברושי: הם קונים אפודים קרמים בנושאים האלה.
איתן ברושי: ולמדינה יש יותר מחור אחד בנושאים האלה, אבל בשאלה - - -
יעקב מרגי: איתן, סיכום.
איתן ברושי: בשאלה אם מעבירים את הגיל הרך למשרד החינוך או אם סייעת שנייה, או אם הנסיעות האלה – זו לא שאלה פשוטה.
איתן ברושי: ואמרתי שצריך להביא גם תשובות ולא רק לעשות ביקורת.
איתן ברושי: לכן אני חושב שהדיון העיקרי הוא לא בין ההורים לחברי הכנסת, אלא בין משרד החינוך לחברי הכנסת, בשאלת סדר העדיפות של משרד החינוך בתקציבו, שהוא השני בגודלו אחרי צה"ל.
איתן ברושי: לכן אני מציע לא להפסיק את הפעילות.
איתן ברושי: ב', להביא את זה לידי ביטוי בעדיפות בכל מקרה במערכת החינוך.
איתן ברושי: ושלוש, לנהל את הדיון עם משרדי החינוך והאוצר ולא עם ההורים.
<קריאה: אבל אנחנו משלמים.
יעקב מרגי: לא, לא, אדוני, סליחה, לא להפריע.
איתן ברושי: אל תספר לי.
איתן ברושי: גם אני משלם.
יעקב מרגי: איתן, תסיים כי אנחנו - - -
איתן ברושי: סיימתי.
יעקב מרגי: חבר הכנסת עודד פורר ולאחר מכן דוקטור יצחק קדמן.
עודד פורר: אני חייב לומר, אני גם חושב שיש פה די הסכמה רחבה בהקשר הזה גם עם הדברים ששמעתי מחברי הכנסת ובוודאי מההורים.
עודד פורר: הסיפור הזה של הנסיעות לפולין זה לא איזו חוויה או איזה משהו שצריכים לעבור או איזה טיול או איזה פאן שאנחנו ככה צריכים לעבור את החוויה הזו.
עודד פורר: חברים, זה לא חוויה.
עודד פורר: זה תוכן לימודי.
עודד פורר: עכשיו, אם בית הספר ומערכת החינוך ומשרד החינוך לא רואים את זה כתוכן לימודי, אז זה לא צריך להיות חלק בכלל מהעשייה של משרד החינוך.
עודד פורר: אבל אם רואים את זה כתוכן לימודי, צריך להתייחס אליו כתוכן לימודי גם ברמת המימון.
עודד פורר: אני מסכים עם מה שאמרו.
עודד פורר: יכול להיות שיחליטו בסוף שלא נוסעים לפולין, אלא רק מלמדים את אותה הכנה לנסיעה שעושים למשל ואת אותה תכנית העשרה בלבד, בלי הנסיעה לפולין.
עודד פורר: אבל לא יכול להיות, ותשמעו, זה דומה – להבדיל אלף אלפי הבדלות – אבל זה חלק מהעניין של טיולי בתי הספר שדנו פה במקרה מצער של תלמידה שהתאבדה, ואני לא רוצה להגיד אם זה בגלל או לא בגלל, אבל לא משנה.
עודד פורר: זה היה על השולחן.
עודד פורר: כן יכלה לשלם את הטיול של בית הספר או לא יכלה לשלם את הטיול של בית הספר.
עודד פורר: לא יכול להיות שתלמידים ומשפחות והורים צריכים בכלל לעמוד בפני המצב הזה.
עודד פורר: אני אומר את זה פה לחברי שמהעבר השני, שיושבים בקואליציה.
עודד פורר: אני אומר לכם, עוד יבואו העברות של משרד החינוך להערכתי בחודשים הקרובים, כאלה או אחרות בוועדת הכספים.
עודד פורר: לא צריך לאשר שום העברה של משרד החינוך, אם משרד החינוך לא לוקחת אחריות על העניין הזה.
עודד פורר: כי כשהוא מתפרק מהאחריות הזו, אז גם צומחים קרטלים.
עודד פורר: אם משרד החינוך רואה את זה כאיזו חוויה או איזו תכנית העשרה, אז מה איכפת לנו איזה חברות נסיעות עושות את זה ומה עושים ואיזה מחירים גובים או לא גובים.
עודד פורר: אם משרד החינוך חושב שזה חשוב, יפרסם מכרז, יזכה מי שנותן את ההצעה הטוב ביותר במכרז הזה.
עודד פורר: יפקחו על המכרז הזה, יראו בדיוק שמתבצעים התכנים כמו שצריך ונלמדים, ואם אין תקציב ויחליט משרד האוצר ותחליט הממשלה שאין לה תקציב לעניין הזה, שתתקצב לימודים בלימודים עיוניים.
יעקב מרגי: ד"ר יצחק קדמן, בבקשה.
<יצחק קדמן: תודה אדוני יושב הראש.
<יצחק קדמן: כמה משפטים קצרים.
<יצחק קדמן: קודם כל הסיורים לפולין אינם טיול, הם מערך חשוב ביותר שיש בו ערך חינוכי מאד גבוה.
<יצחק קדמן: אבל לדעתי כל הערך החינוכי שיש מתבטל כאשר יש מצב שאך ורק בגלל מצב כלכלי יש מי שלא נוסע ויש מי שכן נוסע.
<יצחק קדמן: גם אחרי המלגות שנותן משרד החינוך, הסכומים הם הגבוהים ביותר ואינם בהישג ידם של קבוצות גדולות באוכלוסייה הישראלית.
<יצחק קדמן: אבל אני לא רוצה להסתפק בתיאור המצב.
<יצחק קדמן: לפני שנים רבות הייתה אז שרת החינוך גברת לימור לבנת.
<יצחק קדמן: הצענו לה הצעה לחלופה, היא כלולה, שלחתי את זה לוועדה.
<יצחק קדמן: ההצעה לחלופה בפעם האחרונה שנשלחה הייתה ליושב ראש ועדת החינוך שהיה בשעתו, זבולון אורלב.
<יצחק קדמן: ומה שהצענו זה את הדבר הבא: משרד החינוך יאגם את כל המשאבים הקיימים בנושא הזה היום, וזה כל הסכום שהולך למלגות וזה סכומים נוספים שקיימים בתקציב המשרד, מחוץ לתקציב המשרד, בסוכנות היהודית ועוד.
<יצחק קדמן: הסכום הזה ישמש כבסיס לשלוח ילדים לפולין על פי העיקרון שאין ילד שלא יוכל לנסוע, גם אם לא כולם ייסעו.
<יצחק קדמן: הברירה תהיה לו מי שיש לו כסף ייסע ומי שאין לו – לא.
<יצחק קדמן: ניתן להחליט מי ייסע בהתאם לתקציבים שיעמדו לרשות האיגום הזה.
<יצחק קדמן: אפשר לעשות את זה בהגרלה, אפשר לעשות את זה בסבב גיאוגרפי, אפשר לעשות את זה בתחרות בין תלמידי בתי הספר על עבודות שהם כתבו בנושא, ומי שיזכה בתחרות הזאת, גם אם אין להורים שלו פרוטה – ייסע על חשבון המדינה.
<יצחק קדמן: זה יצמצם אולי את מספר התלמידים שנוסעים, אבל יעמיד את כדבר שוויוני, צודק, שלכל תלמיד במדינת ישראל יש סיכוי הוגן ושווה, אם הוא עמד בתנאים לעשות את זה בלי קשר למצבו הכלכלי.
<יצחק קדמן: אני חושב שאפשר לעשות את הדבר הזה.
<יצחק קדמן: אם מצמידים לדבר הזה גם את ההשקעה בלימודי השואה בתוך ישראל על ידי המקומות שעושים את זה ומצוין, כמו יד ושם, לוחמי הגטאות, יד מרדכי ואחרים.
<יצחק קדמן: אפשר להגיע למצב שאולי קצת פחות תלמידים ייסעו, אבל אלה שייסעו – יהיו יכולים לבוא מכל השכבות במדינת ישראל בצורה שווה.
<יצחק קדמן: מי שרוצה יותר פרטים ימצא במסמך שלנו.
יעקב מרגי: ב-27 באוקטובר 2015, קיימה הוועדה דיון בנושא.
יעקב מרגי: באחד מסעיפי הסיכום – הוועדה מבקשת ממשרד החינוך להעביר לידה ולקבל את המכרז החדש ואת המפרט הנלווה אליו במטרה לבחון התייחסויות שונות במכרז.
יעקב מרגי: אנחנו לא קיבלנו את המכרז.
יעקב מרגי: קיבלנו תשובה של השר, שהיא באמת תשובה שיש בה הכל ואין בה כלום.
יעקב מרגי: הוא מברך על הדיון, הוא זה, חשיבות, הכל, אבל להתמודד עם הבעיה באמת, אין ניסיון אמיתי להתמודד עם הבעיה.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם רבותי, משרד החינוך, ואנחנו כבר מעבירים אליכם את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: אין רצון כאילו, תסלחו לי על הביטוי, הכלבים נובחים והשיירה עוברת.
יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן יד, סליחה, סליחה ואני חוזר על זה 20 פעם, סליחה, לא ניתן יד לתעשייה הזו להמשיך להתקיים.
<שלומי פרידמן: אדוני, אפשר רק משפט אחד?
יעקב מרגי: רגע, לא.
יעקב מרגי: אתה מפריע לי באמצע.
<שלומי פרידמן: סליחה.
יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן יותר לתעשייה הזו, לא נאפשר גם מצב שוועדה בכנסת קוראת להתייחס לסיכום שלה ולא מתייחסים באופן רציני לסיכומים של הוועדה.
יעקב מרגי: הוועדה היא לא ועדה שקמה בגלל שחבר הכנסת יעקב מרגי היה צריך לקבל תפקיד יושב ראש ועדה ומספר חברי כנסת חברי ועדה.
יעקב מרגי: הוועדה תפקידה לפקח על עבודת הממשלה והתגלו לקויות.
יעקב מרגי: ואם לא מספיק מה שאנחנו אמרנו, אז באה והתפוצצה הפרשה הזו, של הקרטל של חברות ההסעה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, אם אני הייתי משרד החינוך, את פני הייתה מכסה בושה.
יעקב מרגי: כי כולם זעקו ואני לא שמעתי.
יעקב מרגי: והנה מתחת לאף שלי התפתחה הבקטריה הזו, התרבית הזו החזירית.
יעקב מרגי: התרבית החזירית הזו, מה גם שזה פוצע, כפי שאני אמרתי, זה פוצע וגורם צלקות לתלמידים, ורק מי שהיה שם יכול להבין את הצלקת הזו.
יעקב מרגי: לפני שאני אתן למשרד החינוך, עוד הורה מזיכרון שרצה.
יעקב מרגי: יורם, בבקשה.
<יורם אוסידון: בוקר טוב.
<יורם אוסידון: תודה על רשות הדיבור.
<יורם אוסידון: אני אקצר ככל הניתן.
יעקב מרגי: חייב לקצר.
<יורם אוסידון: אני פה אולי בשלושה כובעים – אבא לשני מתבגרים, אחד מהם לא יצא, בהיותי יושב ראש ועד בית ספר, לא יצא, והבהרתי למה הוא לא יוצא וכל הסיבות שנאמרו כאן.
<יורם אוסידון: השנייה תצא תחת מחאה שלי ואחרי שהיא תתנדב עם ניצולי שואה ואני מיד אגע בזה.
<יורם אוסידון: ברשותכם, יש פה פיל ענק בחדר ואף אחד לא מדבר עליו.
<יורם אוסידון: מבחינתי, היציאה למסעות לפולין זה הדובדבן שבקצפת של מדינה שיכולה להרשות לעצמה הכל, אחרי שסיימנו לטפל בניצולי השואה.
<יורם אוסידון: יש לנו 200,000 ניצולי שואה שהם הגורם שבגללם נוסעים לשם.
<יורם אוסידון: הם שרדו את זעוות העולם הזאת.
<יורם אוסידון: אני יושב פעם בשבוע עם גברת בשם אירמה בידרמן, שרדה את אושוויץ, עבדה במפעלים של סימנס, מפעלי עבדות מי שלא הכיר.
<יורם אוסידון: עלתה עם האקסודוס, אסרה על כל המשפחה שלה – נכדים וילדים לצאת למסע לפולין.
<יורם אוסידון: היא אמרה – ואני מניח שהיא פה שהיא מבטאת את מה שהרבה ניצולי שואה חושבים, אבל אין להם את היכולת לבטא את זה – אנחנו, אחרי מה שהניצולים עברו בפולין, אנחנו מזרימים מאד מיליוני שקלים, 180 מיליון שקלים בשנה, משולמים לפולנים ואני לא מדבר פה על נקמות ועל דברים מהסוג הזה.
יעקב מרגי: תעשייה, תעשייה.
יעקב מרגי: לא רק הפולנים.
<יורם אוסידון: זו תעשייה שלמה.
<יורם אוסידון: אנחנו בעצם משלמים לנכדים ולילדים של אלה שהוציאו להורג, רצחו את ניצולי השואה, את השישה מיליון יהודים.
<יורם אוסידון: אנחנו מזרימים להם מאות מיליוני שקלים.
<יורם אוסידון: תגידו, אנחנו השתגענו?
מירב בן ארי: אז מה אתה מציע?
יעקב מרגי: לא, לא, מירב.
<יורם אוסידון: אני מציע, בשתי שורות, בשתי שורות.
מירב בן ארי: לא, מה?
מירב בן ארי: הוא אומר לא לנסוע לפולין כי זה מכעיס את ה - - -, אז אני שואלת מה אתה מציע.
<יורם אוסידון: עד שיוחלט אם ממשיכים לצאת לפולין או לא יוצאים לפולין, תנאי ליציאה לפולין יהיה התנדבות עם ניצולי השואה.
<יורם אוסידון: אני חושב שהחרפה הכי גדולה זה שניצולי שואה מתים כל יום, כל חודש, כל שנה, בודדים ועניים.
<יורם אוסידון: זה חייב להיפסק.
מירב בן ארי: זה חמור בפני עצמו.
יעקב מרגי: סעיף 4 בסיכום שקראתי אומר – הוועדה קוראת למשרד החינוך לשתף את כל התלמידים בהכנות למסע, גם את אלה שאינם נוסעים.
יעקב מרגי: יש בסך חשיבות לימודית, ערכית וכן הלאה.
יעקב מרגי: זה נשאר קול קורא באוויר ללא מענה.
<דני רוזנר: דני רוזנר, מנהל מינהל חברה ונוער.
יעקב מרגי: למה מנהל חברה ונוער מגיע לכאן ולא האנשים שנוגעים ספציפית ב - - -
מירב בן ארי: הוא האיש הכי בכיר במשרד החינוך שמתעסק בזה.
יעקב מרגי: יש עוד עובדים - - -
<דני רוזנר: נמצאת איתי גם עורכת דין אילת מלקן מהמחלקה המשפטית, וגם - - -
מירב בן ארי: כן, אבל הוא האיש - - -
יעקב מרגי: מירב, אני יודע למה אני שואל.
<דני רוזנר: וגם דודי שוקף, שהוא מנהל מנהלת פולין שנמצאת תחת מינהל חברה ונוער.
<דני רוזנר: אני רוצה להתחיל קודם כל בהסתכלות החינוכית ואחר כך לדבר על הנתונים, כי הנתונים שהוצגו פה יחסית רחוקים מתמונת המצב האמיתית.
יעקב מרגי: אדרבא, בוא תנסה לשכנע אותנו.
<דני רוזנר: אני אתחיל קודם כל ברמת לימודי השואה וזיכרון השואה במערכת החינוך.
<דני רוזנר: בשנתיים וחצי האחרונות מוטמעת תכנית בשבילי הזיכרון – א' עד י"ב, תכנית ספיראלית של איך בתחומי הדעת השונים התלמיד נוגע בזיכרון השואה ובתוכו משולב גם המסע לפולין, עבור מי שהמערכת, המנהל, הצוות החינוכי מבינים שהוא מספיק בשל למסע.
<דני רוזנר: אנחנו לא חושבים שכולם צריכים לצאת.
<דני רוזנר: המסע הוא מסע קשה.
<דני רוזנר: הוא דורש לצאת במוכנות מנטאלית גבוהה, וככל שהמספרים לאורך השנים גדלו, גם השוליים גדלו וכולכם מכירים את אותן חגיגות בבתי מלון או כל דבר אחר, שאנחנו מטפלים בהם בחומרה גדולה מאד, ושהם ביטוי לתלמיד שיצא כשהוא לא מספיק בשל.
<דני רוזנר: אנחנו השנה עתידים להגיע לסדר גודל של 34,000 תלמידים - - -
אלי כהן: אדוני המכובד, עלו כאן שאלות רציניות מאד בנושא של ילדים שלא יכולים לממן.
אלי כהן: אז אנחנו עכשיו לא בסקירה ובלבוא ולתת הערכה.
יעקב מרגי: אלי, אלי, תן לו.
יעקב מרגי: אני נותן לו שלוש דקות סקירה.
יעקב מרגי: חייב להכין את המצע.
מירב בן ארי: רגע, תן לו.
מירב בן ארי: הוא הבן אדם.
אלי כהן: אנחנו עכשיו לא בשיחת הערכה.
יעקב מרגי: בסדר, בסדר, אלי.
מירב בן ארי: בוא נשמע.
יעקב מרגי: מכובדי, דני, בוא תקשיב.
יעקב מרגי: אני אתן לך להמשיך את הסקירה, אבל אם אתה נותן, תהיה גם מחובר למה שעלה כאן.
יעקב מרגי: לא במנותק.
<דני רוזנר: אני אגיע לנתונים.
יעקב מרגי: רק נתון, דיברת על גודל, אתה חייב לתת את הנתונים.
יעקב מרגי: אתה יודע לומר לי מה גודל השנתונים של י"א ו-י"ב במערכת?
<דני רוזנר: זה משנתה משנה לשנה.
<דני רוזנר: כ-120,000.
<דני רוזנר: ציינו את זה.
<דני רוזנר: צריך לומר שבתוך זה יש אוכלוסייה ערבית גדולה ואוכלוסייה חרדית.
יעקב מרגי: כשאתה מדבר על 120,000 י"א וי"ב – זה כולל ערבי, חרדי?
<דני רוזנר: אני מדבר על כך שחלק יוצאים בי"א וחלק יוצאים ב-י"ב.
<דני רוזנר: ב-120,000 אני מדבר על שנתון.
יעקב מרגי: כשאתה מדבר על שנתון, זה כולל ערבים וחרדים?
<דני רוזנר: כן.
יעקב מרגי: אתה בטוח?
<דני רוזנר: אני אומר, כ-120,000, זה משתנה משנה לשנה.
<דני רוזנר: יש שנתונים גדולים יותר וקטנים יותר.
<דני רוזנר: הפוטנציאל מבחינת אוכלוסייה פוטנציאלית למסע היא כ-90,000.
<דני רוזנר: עתידים לצאת בשנת 2016 34,000.
<דני רוזנר: זה מספר מכובד מאד.
<דני רוזנר: אנחנו חושבים שמבחינת הבשלות ליציאה למסע אנחנו עושים שתי פעולות.
<דני רוזנר: אחת, העלאת הגיל.
<דני רוזנר: פתחנו את האפשרות למכינות הקדם צבאיות, לשירות הלאומי, מתוך כוונה שילד ייצא בשלב מאוחר יותר.
<דני רוזנר: אנחנו מנסים שהיציאה בשנת י"א תהיה במחצית השנייה ולכן סבב החורף שמתחיל ממש שבוע הבא הוא הסבב הגדול יותר ולא בתחילת שנה.
<דני רוזנר: אנחנו לא רוצים לפגוש כיתות י"א בתחילת שנה יוצאים.
<דני רוזנר: יש גם כאלה, אבל אנחנו מנסים מאד להסיט את זה לשנת י"ב ולשנת י"א ובשביל זה גם פתחנו את זה למכינות ולשירות הלאומי.
יעקב מרגי: תרשה לי, האם מישהו במשרד בחן האם הנזק מול התועלת של 14.5% תלמידים מכלל השנתונים, יוצאים אם בכלל הנזק היה שווה להוציא את זה?
יעקב מרגי: כשמערכת - - -
<דני רוזנר: לא, אז צריך - - -
יעקב מרגי: לא, לא, תן לי.
יעקב מרגי: אני לא ביטאתי את השאלה.
יעקב מרגי: עד עכשיו הלכתי סחור-סחור.
יעקב מרגי: כשמערכת מאמינה בדבר שהוא כה חיוני ומשקיעה ובסוף בסוף בסוף יוצאים 14%, ואם אני אקטין את זה אני אגיע אולי ל-20%, 18%, ננפה את החרדים ואת הערבים שלא בממלכתי, אז האם הצר שווה בנזק המלך?
יעקב מרגי: האם זה שווה ליצור מערך לא שוויוני כל כך ופוגעני כלפי תלמידים בגין כמות כזו קטנה מתוך השנתונים?
יעקב מרגי: מישהו בחן את זה במשרד?
<דני רוזנר: אז התשובה היא כן, כבוד יושב הראש.
<דני רוזנר: הנתון שהצגת הוא לא נכון.
<דני רוזנר: צריך לבחון את זה מתוך שנתון ולא מתוך שני שנתונים, ולכן אנחנו - - -
יעקב מרגי: אני יודע שיוצאים מ-י"א ו-י"ב.
יעקב מרגי: אז תתקן אותי אם לא.
<דני רוזנר: נכון, אבל יוצאים פעם אחת, או ב-י"א או ב-י"ב.
<דני רוזנר: בסוף תלמיד יוצא פעם אחת.
<דני רוזנר: ולכן צריך לבחון את זה מתוך שנתון אחד, כדי שאז - - -
עודד פורר: זאת אומרת שאם תיקח את שני השנתונים זה 240,000 תלמידים, מתוכם יוצאים רק 36,000 בשנה?
יעקב מרגי: לא, הוא רוצה שתיקח לפי 120,000.
<דני רוזנר: לא, אני אומר שצריך לבחון את זה מתוך - - -
עודד פורר: אבל ה-36,000 מתייחס לשני השנתונים.
<דני רוזנר: נכון, אבל בסוף - - -
עודד פורר: נו, אז לפי מה - - -
<דני רוזנר: אז אני אומר, בסוף, כשאנחנו רוצים לראות מכלל תלמידי ישראל - - -
יעקב מרגי: זה לא פצוע אנוש, זה פצוע קשה.
<דני רוזנר: כמה יצאו, יוצאים כשליש או למעלה מכך.
<יצחק קדמן: הרוב לא יוצאים.
יעקב מרגי: הרוב המכריע לא יוצא.
אורן אסף חזן: מה חסר לכם כדי שכולם ייצאו?
<דני רוזנר: רגע, שנייה, אני אסביר.
אורן אסף חזן: בוא ניגש ישר לנקודה.
יעקב מרגי: לא, לא, לא, הוא לא יכול להתמודד.
<דני רוזנר: למול הפוטנציאל ואת הפוטנציאל אנחנו רואים גם לפי הביקוש של מנהלים וכו', אנחנו די קרובים למיצוי.
<דני רוזנר: זאת אומרת - - -
איציק שמולי: לא נכון, דני.
איציק שמולי: אתה לא יכול להגיד את זה, כי ההחלטה של ההורים ושל המנהלים, טמון בה השיקול הכלכלי.
<דני רוזנר: אני תיכף אתייחס לעניין הזה.
איציק שמולי: אנשים היום - - -
יעקב מרגי: אנחנו אחרי השעה 10.
יעקב מרגי: החשיבות, נגעת בה.
יעקב מרגי: אנחנו גם יודעים להעריך.
יעקב מרגי: אני רוצה שתתייחס כרגע לטענה של חוסר השוויוניות, של חוסר האחידות.
<דני רוזנר: אז אני אציג את הנתונים ביחס למלגות.
<דני רוזנר: אני שוב אומר וחשוב שזה ייאמר, אנחנו מבינים שאנחנו קרובים למימוש מלוא הפוטנציאל.
<דני רוזנר: אני לא אומר שאין סיפורים שבסוף לא - - -
יעקב מרגי: לא, אנחנו לא שם איתך.
יעקב מרגי: דני, חולקים עליך.
יעקב מרגי: לא קיבלתי.
יעקב מרגי: יש לי אחד.
יעקב מרגי: אתה יודע מה, אחד לא באופקים, תלמיד אחד בתל אביב, הפריפריה הגיאוגרפית.
יעקב מרגי: יכול להיות שגם ההורים שלו גרים בצפון תל אביב וגם קשה להם.
יעקב מרגי: מה, זה מדע בדיוני?
יעקב מרגי: אז אחד שעובר את החוויה הזו, לא תגיע בחיים למימוש הפוטנציאל.
<דני רוזנר: אלף על זה אני בוודאי מסכים איתך.
קארין אלהרר: רגע, אדוני יושב הראש, אני מנסה להבין על פי איזה פרמטרים אתה אומר שאתם מגיעים למיצוי או קרוב למיצוי?
<דני רוזנר: אז אני אומר, גם מבחינת הביקושים, זאת אומרת יש הרבה מנהלים - - -
קארין אלהרר: אבל אם - - -
יעקב מרגי: איזה ביקוש?
יעקב מרגי: אם אני אבא לשניים, אני מראש פוסל את האפשרות שהילדים שלי ייצאו למסע.
<קריאה: אז איזה ביקוש יש לבחינות הבגרות?
<דני רוזנר: אם תאפשרו לי לסיים לדבר - - -
יעקב מרגי: אני אתן לך, רק תשתדל לא, וסליחה שאני מבקש ממך, תשתדל לא להדליק אותנו במילים לא פרלמנטאריות.
יעקב מרגי: כשאתה אומר ביקוש תהיה כנה גם עם ה - - -
<דני רוזנר: אז אני אומר שני דברים בעניין הזה.
<קריאה: גם לפרארי אין ביקוש כל כך גדול.
יעקב מרגי: לא, לא, לא להפריע לו.
<דני רוזנר: יש הרבה מאד מנהלים שמתנגדים למסע לפולין, בסדר?
<דני רוזנר: וזו זכותו של מנהל בית ספר חינוכית, ערכית, לחשוב - - -
יעקב מרגי: לא, לא, אל תבנה על זה, דני.
יעקב מרגי: אני רוצה - - -
עודד פורר: מנהל בית ספר יכול להתנגד לבקשה - - -
יעקב מרגי: עודד, עודד.
עודד פורר: או שזה חלק מתכנית הלימודים או שזה לא חלק מתכנית הלימודים.
יעקב מרגי: לא רק זה.
יעקב מרגי: אל תבנה, עוד פעם אתה בורח לי למקומות ובגלל זה אני גם מתפרץ ומפריע ומפסיק אותך.
יעקב מרגי: וכנראה אין לך תשובות.
יעקב מרגי: בוא אני אסביר לך.
יעקב מרגי: אל תבנה על זה, כי אתה לא נכנסת לראשו של המנהל.
יעקב מרגי: מה לעשות שיש מנהלים יותר ערכיים מצמרת משרד החינוך.
יעקב מרגי: מה לעשות שיש גם מנהלים שחושבים על המציאות הבית ספרית הזו ומונעים.
יעקב מרגי: ויכול להיות שיש גם כאלה שחושבים שמבחינה לימודית זה לא הדבר הכי הכי.
יעקב מרגי: אבל אל תבנה על זה בסטטיסטיקה.
<דני רוזנר: לא, אז אני אומר - - -
יעקב מרגי: אתה לוקח את זה לשם פעמיים.
<דני רוזנר: אז אני אומר עוד פעם.
<דני רוזנר: יש מנהלים, ואנחנו בהיבט של האוטונומיה הניהולית של המנהל, אנחנו מאד סומכים על המנהלים ומאד סומכים על שיקול הדעת שלו.
יעקב מרגי: אל תפריעו לו בבקשה.
<דני רוזנר: וכשמנהל חושב, או בונה עם הצוות החינוכי - - -
יעקב מרגי: אנחנו לא שם בדיון הזה עכשיו, לא, לא, את תיקח אותי לשם.
יעקב מרגי: כרגע הדיון הוא איך אתם משאירים כמות לא מבוטלת של תלמידים מאחור, עם צלקת.
<דני רוזנר: אז אני אגע רגע בנתונים ואני חושב שחשוב שייאמר עוד פעם, שהיבט החינוכי ערכי, אנחנו לא חושבים שכולם צריכים לצאת.
<דני רוזנר: אנחנו לא חושבים את זה.
יעקב מרגי: יעקב מרגי תלמיד בכיתה י"א, י"ב, חושב שבשבילו זה הכי ערכי והכי חינוכי ואני רוצה ולא יכול.
יעקב מרגי: אתה מכיר את המציאות הזאת?
יעקב מרגי: למה אתה מתחמק ממנה?
<דני רוזנר: אז הנה, בבקשה.
יעקב מרגי: לא, אז הנה, הנה, אתה כבר חמש דקות ברשות דיבור ואתה בורח מהשאלות.
<דני רוזנר: אני בעיקר מתחמק ממנה כי אתם לא נותנים לי לדבר.
<דני רוזנר: אז - - -
יעקב מרגי: אז תדבר לעניין.
<דני רוזנר: משרד החינוך העמיד קופת מלגות של 35 מיליון שקלים לטובת תלמידי ישראל.
<יצחק קדמן: כמה צריך לשלם אחרי המלגה?
<דני רוזנר: בשנתיים האחרונות נצרכו כ-7,000 מלגות כל שנה, שזה למעלה מ-22% - - -
קארין אלהרר: מה גובה המלגה?
<דני רוזנר: המלגות הן לפי פרמטרים סוציו אקונומיים, כלכליים ויכולות להגיע עד 70%מהעלות המסע.
אלי כהן: איך אמא שמקבלת הבטחת הכנסה יכולה להוציא את הילד שלה?
יעקב מרגי: די, די.
עודד פורר: יש לי שאלה אינפורמטיבית.
עודד פורר: כשאתה אומר מלגה, מה צריך תלמיד להגיש כשהוא מגיש את הבקשה למלגה?
עודד פורר: מה הוא צריך להציג למנהלת תלושי שכר מההורים?
<דני רוזנר: הוא צריך - - -
יעקב מרגי: אני רוצה לשאול שאלה פרקטית.
עודד פורר: לקחת את תלושי שכר מההורים שלו, לבקש מההורים תביאו תדפיסי בנק בטח שלושה חודשים אחורה, נכון?
עודד פורר: את כל הדברים.
עודד פורר: זה תלמיד צריך לבקש מההורים שלו?
עודד פורר: למה צריך לעמוד מולם - - -
יעקב מרגי: תודה, עודד.
יעקב מרגי: דני, בוא אני אסביר לך.
יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה מעשית.
יעקב מרגי: שמעת את הדיון כולו כאן?
יעקב מרגי: אתם מתכוננים להתמודד עם הטענות של חברי הכנסת – כן או לא?
<דני רוזנר: אז התשובה היא שאנחנו מתמודדים כל הזמן.
יעקב מרגי: לא, לא, כרגע.
<דני רוזנר: אז אני אומר.
קארין אלהרר: התשובה היא לא, אדוני.
יפעת שאשא ביטון: יו"ר הוועדה, אתם הולכים למקום הצר של - - -
יעקב מרגי: לא, זה לא הדיון.
יעקב מרגי: הדיון כרגע זה התלמידים שנשארים מאחור.
יעקב מרגי: יהיה עוד דיון - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו לא פה.
יפעת שאשא ביטון: לא נדבר לעומק על ה - - -
יפעת שאשא ביטון: נחזור לאותו מקום - - -
יעקב מרגי: יהיה עוד דיון אמיץ על סוגית הנחיצות של המסע.
יעקב מרגי: ואני אומר לך, אני אגע בזה.
יעקב מרגי: מבטיח לך, אני אגע בזה.
יעקב מרגי: דיון לבד.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לברוח ל-20,000 ענפים של הדיון ואני לא אמצה אותו.
יעקב מרגי: אני רוצה למצות את סוגית התלמידים שנשארים מאחור ולא רק נשארים מאחור, גם עם צלקת חברתית.
<דני רוזנר: אני אשמח להשלים את הנתונים כדי ש - - -
יעקב מרגי: לא, אני לא רוצה.
יעקב מרגי: אתה תענה לשאלה שלי.
אורן אסף חזן: אני חייב לשאול שאלה.
יעקב מרגי: לא, תענה לשאלה שלי.
יעקב מרגי: השאלה שלי הייתה כזו, וזו שאלה של חברי הכנסת.
יעקב מרגי: האם משרד החינוך מתכונן להתמודד עם הדרישה שעלתה פה גם מחבר הכנסת אלי כהן, גם מחברת הכנסת אלהרר, כמעט מכל הדוברים, האם אתם הולכים - - -
<דני רוזנר: התשובה היא כן.
יעקב מרגי: אתה לא יודע מה אני שואל.
יעקב מרגי: האם אתם הולכים להתמודד עם זה שכל עוד כל התלמידים שרוצים וחפצים ומנהלי בתי הספר שלהם, כפי שאתה מציין, רוצים לצאת, ימומנו - - -
קארין אלהרר: כן או לא.
יעקב מרגי: כן או לא.
יעקב מרגי: אם לא – מה אתם הולכים לעשות?
<דני רוזנר: אז אני רוצה - - -
אורן אסף חזן: צריכים להחליט איזו צלקת אם רוצים יותר – זו של - - -
יעקב מרגי: אורן, בוא ניתן לו להתייחס.
יעקב מרגי: נשאלה שאלה ברורה, אני מבקש להתמקד בשאלה.
<דני רוזנר: אז אני רוצה להמשיך את הסקירה, כי - - -
אלי כהן: לא, לא, אנחנו לא בסקירה, סליחה.
אלי כהן: אנחנו לא בשיחת הערכה.
אלי כהן: יש שאלות - - -
יעקב מרגי: דני, אולי לא ברור לך - - -
אלי כהן: תענה על השאלות של חברי הכנסת.
יעקב מרגי: דני, אולי לא ברור לך.
יעקב מרגי: אתה פעם ראשונה בדיון כאן?
אלי כהן: סליחה, אתה לא מנהל את הדיון, אתה כאן נועדת להשיב.
אלי כהן: אתה - - -
מירב בן ארי: אבל למה כל ההתנפלות הזאת, באמת אני אומרת.
אלי כהן: מירב, כי אנחנו שואלים שאלות ספציפיות.
מירב בן ארי: אבל השאלות - - -
אלי כהן: מירב, כשאני שואל שאלה אני מקבל תשובה.
אלי כהן: נקודה.
אורן אסף חזן: חברי כנסת שמוליכים אותם שולל.
יעקב מרגי: מירב, אני אענה לך.
מירב בן ארי: אני רק אומרת שכל הפתיח הזה - - -
אלי כהן: את מוזמנת אחרי זה לשבת איתו.
מירב בן ארי: אני לא אומרת את זה, אני רק מדברת על הפתיח.
יעקב מרגי: מירב, אני מחזיק ארבעה סיכומים - - -
יעקב מרגי: של דיוני ועדת החינוך – שלי ושל אחרים.
מירב בן ארי: מרגי, אני מכירה.
יעקב מרגי: וכאילו, לא כאילו, הכלבים נובחים והשיירה עוברת.
מירב בן ארי: מרגי, אבל יש דרך.
יעקב מרגי: ודן היום, ואני רוחש לו כבוד למעמדו ולתפקידו, ממשיך באותה שיטה.
יעקב מרגי: אתם תאמרו מה שאתם רוצים, אנחנו נעשה מה שאנחנו חפצים.
מירב בן ארי: לא, אבל זה לא - - -
<דני רוזנר: אז אני אגיד.
<דני רוזנר: המכרז החדש, בואו ניגע רגע במכרז החדש.
<דני רוזנר: איך שהוא משרד החינוך נהיה גם אחראי על הקרטלים.
<דני רוזנר: אגב, מנהל מינהל חברי ונוער הקודם, לפני שנתיים וחצי, ביצע את הפנייה לרשם ההגבלים העסקיים, על מנת לחקור את הקרטל שהיה חשד סביבו.
<דני רוזנר: זאת אומרת הפנייה הייתה ביוזמת משרד החינוך, למול זה שהייתה הבנה שהמחירים של המסע לפולין היו מחירים בלתי - - -
יעקב מרגי: הייתם צריכים לעצור את זה עד שזה ייבדק.
<דני רוזנר: המצב החדש - - -
קארין אלהרר: זה לא השאלה שלך, נו, באמת.
יעקב מרגי: לשאלתי אפשר לקבל תשובה.
יעקב מרגי: גם לא, גם אין לי תשובה אתה יכול לתת.
<דני רוזנר: אבל יש תשובות בתוך המכרז החדש.
<אבי דלמדגוס: כשכתבם את המכרז - - -
יעקב מרגי: אבי, אני אוציא אותך.
<דני רוזנר: בתוך המכרז החדש המחיר המקסימאלי למשלחת ממלכתית ירד מ-5,600 שקלים לתלמיד, ל-4,360 שקלים.
יעקב מרגי: דן, כנראה לא היית בדיון.
<זאב גולדבלט: נראה לי שאתה לא - - -
יעקב מרגי: סליחה, זאב, אתה לא מפריע לי, אני במגבלת זמן.
יעקב מרגי: תקשיב, כנראה ישבת כאן מתחילת הדיון, אבל לא היית איתנו בדיון.
יעקב מרגי: לפי התשובה, לא היית איתנו בדיון.
יעקב מרגי: אני אבחר לי את המילים לסיכום.
יעקב מרגי: רצית להוסיף, שלומי?
<שלומי פרידמן: רציתי להוסיף משפט אחד.
<שלומי פרידמן: אני עורך דין שלומי פרידמן, אמנם אני עורך הדין של העותר, אבל אני גאה בו כאבא.
<שלומי פרידמן: אני חושב שהמעשה שהוא עשה למען השוויון, מצדיק משפט אחד ולא אוסיף כלום עליו.
<שלומי פרידמן: אין לי מה להוסיף.
<שלומי פרידמן: אחריו אין מה לדבר.
<שלומי פרידמן: אני חושב שהוא דיבר נכוחה.
<שלומי פרידמן: אני רק רוצה לומר לכם משפט אחד שבית המשפט העליון קבע.
<שלומי פרידמן: אין לך גורם הרסני לחברה מאשר תחושת בניה ובנותיה כי נוהגים בהם איפה ואיפה.
<שלומי פרידמן: תחושת חוסר השוויון היא התחושה - - -
יעקב מרגי: תאמין לי שלא הייתי צריך את בית המשפט.
יעקב מרגי: יש כאלה שיכולים לומר לך את זה ממדעי החיים שלהם.
<שלומי פרידמן: נכון, ואני רוצה לומר לכם גברותי ורבותי, שהמצב שבו תלמיד צריך לבקש מלגה ולחשוף את מצבם הכלכלי של הוריו, הוא מזעזע וכתבו לי המון הורים שבגלל שאין להם יכולת כלכלית הם לקחו הלוואה מכספים שאין להם, רק כדי לא לעמוד במצב שבו הם יגידו אנחנו מסכנים.
<ציפי נחשון-גליק: אדוני, אני רוצה להוסיף.
<קריאה: מלגה לא עוזרת.
יעקב מרגי: כן, משפט אחרון.
<ציפי נחשון-גליק: ציפי נחשון-גליק ממשרד הרווחה.
<ציפי נחשון-גליק: בכל החלטה שתתקבל, אני מבקשת לכלול גם את בני הנוער שנשרו ממערכת החינוך ונמצאים במערכות של משרד הרווחה - - -
יעקב מרגי: בואי אני ארגיע אותך.
<ציפי נחשון-גליק: ששם אין בכלל פריבילגיה - - -
יעקב מרגי: גברתי, אני ארגיע אותך.
יעקב מרגי: מאחר שאני הולך לקרוא להפסיק, ממילא אלה אף פעם נסעו.
<ציפי נחשון-גליק: אה, אוקיי, מה שתחליט.
יעקב מרגי: אז בואו.
יעקב מרגי: לא רציתי להגיע לסיכום הזה, אבל אתם לא מאפשרים לי הרבה ברירות.
<דני רוזנר: גם - - -
יעקב מרגי: לא, לא, אתה לא חייב לענות.
יעקב מרגי: אם היית עונה על השאלה שלי, ואתה לא ענית, אז בוודאי שאתה פטור מלענות.
יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת, שמולי, לפני הסיכום.
איציק שמולי: כן, משפט אחד.
איציק שמולי: אני רוצה להגיד משהו לדני שיש לי הרבה הערכה אליו מהתפקידים הקודמים גם שהוא עשה.
איציק שמולי: צר לי שנקלעת פה לקו האש, אבל זה תפקיד הכנסת.
איציק שמולי: תשמע, אני חושב שמה שמקומם את הוועדה, זה האמירה שלכם לגבי מלוא הפוטנציאל.
איציק שמולי: אתה לא יכול לדעת שום דבר על מלוא הפוטנציאל, אם מנהל בית ספר בנתיבות, לוד או קריית שמונה אומר לעצמו מראש, עזוב, מה אני צריך את הבלגן הזה.
איציק שמולי: יש להורים כסף, אין להורים את הכסף, מה?
איציק שמולי: אני יודע, אז בוא לא ניגע בזה.