GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילי – תלמיד: אנחנו ממש באים, מתפנקים, חוקרים, אפילו עושים כמו של עבודות כאלה, שיש לנו כמו תיקייה כזאת שבה אנחנו שמים הכול, כותבים מה אנחנו עושים בשיעור העיוני שלנו, אנחנו חוקרים אפילו על המדענים.
<בני ביטון: תגיד להם איפה אבא שלך עובד.
<בני ביטון: צנוע כמו אבא שלך.
<גיא – תלמיד: אבא שלי עובד בעיריית דימונה.
<גיא – תלמיד: עכשיו אני אדבר איתכם על רובוטיקה.
יעקב מרגי: עכשיו לעניין.
<בני ביטון: חתך אותי.
<<אילי – תלמיד: > ברובוטיקה אנחנו ממש לומדים אפילו יותר מאמירים.
<<אילי – תלמיד: אנחנו חוקרים באתרים ויש לנו גם אנשי מקצוע, כמו הגב' שולי אילוז, רכזת איכות הסביבה בעיריית דימונה.
<<אילי – תלמיד: אז אנחנו ממש מתעמקים, עושים את העבודה, אפילו עבודת החקר שלנו השנה ברובוטיקה היא טיפול בפסולת וממש אנחנו לומדים, יש שם כמה חלקים, החקר, אנחנו עושים, הערכים, בשיתוף פעולה בקבוצה, ומשחק הרובוט.
<<אילי – תלמיד: השנה אנחנו גם נוסעים לאתר דודאים, ביום רביעי - - -
<קריאה: תודה לעירייה.
<<אילי – תלמיד: > ללמוד שם ולחפש דרכים לפתרונות.
<בני ביטון: כל הכבוד.
<אביאל – תלמיד: שלום, שמי אביאל, אני לומד בכיתה ה'1.
<אביאל – תלמיד: אני רוצה להוסיף על מה שאילי לוי אמר.
<אביאל – תלמיד: באמירים אנחנו השנה לומדים על פתרונות, על כל מיני דברים, וגם אמירים זה מלמד אותנו לחשוב.
<אביאל – תלמיד: יש לנו כמו חוברת, כמו שאילי אמר, שאנחנו כותבים כל מיני פתרונות איך נעשה את זה וזהו.
<משה נחום: אני חייב להגיד משפט אחד על אמירים, שזו תכנית למצוינות.
<משה נחום: בדימונה, בזכות המחוז, כל תלמידי דימונה באמירים.
<משה נחום: זה לא בכל מקום בארץ.
<עמירה חיים: זו תכנית שיש בה שלושה שלבים, כל הילדים נחשפים, ילדים שרוצים את התחום הזה מתחילים להעמיק בשנה השנייה, וילדים שרוצים להעמיק יותר, זו הקבוצה, כבר המוכשרים יותר שרוצים להיכנס לעומק של התחום, רובוטיקה או כל תחום אחר.
<עמירה חיים: אבל החשיפה היא לכל התלמידים.
<קריאה: זו אותה משיכה קדימה שחבר הכנסת אמר.
<רון – תלמיד: שלום, קוראים לי רון ואני מכיתה ו'2 ואני אדבר איתכם על הפעילות החברתית.
<רון – תלמיד: הפעילות החברתית מחולקת לשלושה מעגלים.
<רון – תלמיד: המעגל הפנימי, שבו זה פעילויות לרווחת התלמידים, כמו כדורגל בהפסקות והפסקות פעילות וכל מיני.
<רון – תלמיד: יש גם את המעגל האמצעי שבו אנחנו גם מערבים את ההורים, כמו מסיבות, ערבי כיתה ולימודי הורים וילדים.
<רון – תלמיד: יש גם את המעגל החיצוני שהוא יותר קהילתי, שבו בית הספר משתתף בארגון של חמד וחסד, זה ארגון שעוזר למשפחות נזקקות.
<רון – תלמיד: יש גם את יום המעשים הטובים, שבו מעניקים תעודה ושי לנאמני השירות של בית הספר.
<קריאה: אפשר לשאול שאלה?
<קריאה: אתה סיפרת על המעורבות הקהילתית שלכם בבית הספר וגם בתחילת דבריך אמרת שאתם פותרים בעיות.
<קריאה: אני שואלת, גם אחרים, מי שרוצה אולי להציג משהו, איזה שהיא חוויה של פתרון בעיה במעורבות שלכם שאתם גאים בה ואתם רוצים לספר עליה.
<<רון – תלמיד: > שאנחנו משתתפים בארגון חמד וחסד של המשחקים וזה.
<קריאה: מה אתם עושים שם?
<<רון – תלמיד: > בית הספר מבקש מהתלמידים לעזור ולתרום למשפחות נזקקות וכל אחד מביא מצרכים ונותנים את זה למשפחות נזקקות.
<מנהלת בית הספר: את רוצה להציג לנו את ניגון?
<נועה – תלמידה: שלום, שמי נועה, אני מכיתה ה'1 ואני רוצה לשתף אתכם מה היא מוזיקה בשבילי.
<נועה – תלמידה: מוזיקה זו שפה בינלאומית שכמעט בכל מקום מבינים אותה.
<נועה – תלמידה: אנחנו לומדים לקרוא תווים, לנגן ולשיר כל מיני שירים ויצירות מעניינות שמחברות אותנו אל השורשים שלנו, כמו פיוטים, שירי שבת, שירי ארץ ישראל ועוד.
<נועה – תלמידה: אנחנו מופיעים מול קהל בטקסים, כל מיני הופעות וחידונים ואנחנו גם חונכים תלמידים חדשים שמצטרפים מהשכבות הנמוכות בתזמורת.
<נועה – תלמידה: גם הייתי מאוד רוצה ושמחה שיהיה לנו תקציב ללמוד לנגן על עוד כלי נגינה.
<עמירה חיים: הניגונים שאתם מנגנים הם של כל עדות ישראל?
<<נועה – תלמידה: > כן.
<יהודית גידלי: ורק שירי קודש?
מירב בן ארי: היא אמרה, שירי ארץ ישראל.
יעקב מרגי: קיבלנו טעימות.
מירב בן ארי: אפשר לשאול שאלה גם?
<בני ביטון: בבקשה, מירב, חברת הכנסת.
<בני ביטון: זאת חברת הכנסת מירב.
מירב בן ארי: אתה לא דיברת, חמוד, אז אני אשאל אותך שאלה?
מירב בן ארי: אז אתה מתכונן?
מירב בן ארי: אז תגיד לי בזמן שאתה מתכונן.
מירב בן ארי: איך קוראים לך?
<מורי – תלמיד: מורי.
מירב בן ארי: שם מאוד יפה.
מירב בן ארי: אל תתרגש אבל כל כך.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע - - -
יעקב מרגי: אני חולק עליה, תתרגש, זאת חוויה הכי מרגשת.
מירב בן ארי: כן, גם אנחנו מתרגשים, תודה.
מירב בן ארי: אנחנו מאוד מתרגשים.
מירב בן ארי: אז תגיד, מה אתה הכי אוהב בבית הספר?
מירב בן ארי: אני כיף לי מאוד מהרגע שנכנסתי, אבל למה כיף פה?
<<מורי – תלמיד: > כל המוזיקה, כל המשחקים שיש כאן בהפסקות הפעילות, שיעורי ספורט.
מירב בן ארי: יש איזה מוזיקה מיוחדת או כלי מיוחד שאתה אוהב?
<<מורי – תלמיד: > תופים.
<<מורי – תלמיד: > על העתיד.
יעקב מרגי: כולנו כאן בשביל העתיד.
<<מורי – תלמיד: > אבל קודם שהוא יתחיל.
יעקב מרגי: בכנסת זה לא היה קורה, אבל - - -
<קריאה: זה חינוך לערכים.
יעקב מרגי: כיו"ר ועדה אני חצי מהזמן מכלה בסדר בין הח"כים.
<נהוראי – תלמיד: קוראים לי נהוראי אוחנה מכיתה ה'1.
<נהוראי – תלמיד: כל יום בבוקר אחרי התפילה אנחנו פותחים את יומן העתיד וקוראים את היום שאנחנו נמצאים בו - - -
<מנהלת בית הספר: אתה יכול להעביר את זה ביניהם.
<<נהוראי – תלמיד: > אנחנו קוראים כל יום את היום שאנחנו בו וכל יום אנחנו מגלים נושאים חדשים ודברים אחרים שלא ידענו עליהם ויש כמה דברים שונות, גם תראו שיש כל יום משהו אחר שאנחנו לומדים עליו.
<<נהוראי – תלמיד: יום ראשון יש את נעים להכיר, יום שני יש שווה קריאה, יום שלישי משיב כהלכה, יום רביעי מבט חוקר, יום חמישי יש לנו זווית אחרת ויום שישי יש לנו מבט פנימה.
<מורי-תלמיד: שמי מורי שטנקר מכיתה ה'1, אני רוצה לספר לכם על מבצע העתיד במוצ"ש.
<מורי-תלמיד: במוצ"ש רכזת עתיד, מזי ממן, שולחת הודעה למורות של כיתות מ-ג' עד ו' - - -
<בני ביטון: איפה היא שולחת, בווטסאפ?
<<נהוראי – תלמיד: > המורות שולחות את השאלה בווטסאפ הכיתתי ואת התשובה לשאלה אפשר למצוא ביומן עתיד והתלמידים צריכים לענות - - -
מירב בן ארי: זה הראשון שמוצא את התשובה.
<<מורי – תלמיד: > לא, יש הגרלה.
<<מורי – תלמיד: צריך לענות תוך חצי שעה ואחרי חצי השעה אי אפשר לענות, מי שעונה זה כבר כאילו - - - מי שעונה עולה להגרלה וארבעה שעולים בהגרלה מקבלים בקבוק יין שיום שישי שלאחר מכן, מדבקה של הסמל של עתיד ותמונה שלהם על המדבקה.
<<מורי – תלמיד: אבל הדבר הכי חשוב שהילדים ילמדו בשבת במשפחה.
<ליהי – תלמידה: שלום, ליהי אסרף, אני לומדת בכיתה ו'1.
<ליהי – תלמידה: אני אספר לכם על משאלות שהיינו רוצים שיתגשמו.
<ליהי – תלמידה: היינו רוצים סככה מוצלת ונעימה, שנשחק בה, ככה לשבת מתחתיה.
<ליהי – תלמידה: אנחנו תולים תמונות, כמו שאתם ראיתם, בפרוזדורים וכשיש רוח וגשמים אז זה עף בחוץ וקשה לתלות אותם עוד הפעם.
יעקב מרגי: מה, עדכנו אותך, הצוות, שראש העיר עומד לבנות לכם בית ספר חדש?
<<ליהי – תלמידה: > כן, שמעתי, היו שמועות.
יעקב מרגי: אני אעביר את רשות הדיבור לראש העיר, הוא יספר לך מתי זה הולך לקרות.
<בני ביטון: קודם כל היא צודקת, אלו שמועות ואני חייב להגיד לכם שאנחנו לפני חודשיים אישרנו את זה במועצת העיר ובשבוע שעבר הייתי אצל מנכ"ל רשות העובדים, שבית הספר על שמם, והעברנו את הכול ולהערכתי תוך חודשיים אנחנו נעשה - - - ונזמין את יושב ראש ועדת החינוך.
<בני ביטון: אני כולי תקווה, אני אמרתי, אנחנו התחייבנו שבשנת הלימודים הבאה, אני לא בטוח שנעמוד בזמנים, כי יושב פה יושב ראש ועד ההורים ואם אני אגיד מילה לא במקום, קובי פינטו, אז הטלפון יצלצל.
<קריאה: היינו בהיכון כל הפגישה.
<בני ביטון: אבל הולך להיות לכם אחד מבתי הספר היפים.
<בני ביטון: אבל שימו לב מה אני הולך להגיד לכם, זו פעם ראשונה שאני הולך לשתף גם את המורים, גם את ועד ההורים וגם את התלמידים יחד עם אגף החינוך שלנו ביחד לחשיבה משותפת לבניית בית הספר.
<בני ביטון: אז אנחנו נכניס אתכם בצוות ההיגוי של בניית בית הספר.
<קריאה: נועה, את רוצה לספר מה את יודעת על מי שבא לבקר אותנו?
<מנהלת בית הספר: תספרי לנו, התכוננו לזה, נכון?
<נועה – תלמידה: שלום, שמי נועה אוחנה מכיתה ו'1 ולמדתי מלא על - - -
<קריאה: יש לך שאלות עכשיו?
<קריאה: את יכולה לשאול.
יעקב מרגי: באיזה מסגרת למדת על - - -
<<נועה – תלמידה: > מה היא ועדת החינוך, מתי הוקמה, כל מיני.
יעקב מרגי: זה תחום מעניין?
יעקב מרגי: בשיעורי אזרחות?
יעקב מרגי: אין אזרחות בשכבה הזאת.
יעקב מרגי: ומה את יודעת על הכנסת?
<<נועה – תלמידה: > שהכנסת הוקמה ב-14 בפברואר 1949.
<בני ביטון: מעטים יודעים שהכנסת הוקמה - - -
<מנהלת בית הספר: סליחה, מכובדיי, אנחנו פשוט קצרים בזמן ויש כיתה שממש ממתינה לנו שנצפה בשיעור.
<בני ביטון: חבר'ה, להגיד לכם תודה רבה לכולם.
<בני ביטון: (בכיתה)
<מורה: - - - אתם יכולים לשאול אותם, הם יאמרו לכם.
<מורה: אבל אנחנו לא רק לומדים את לוח הכפל, אלא אנחנו גם חוקרים אותו, מה המיוחד בלוח הכפל.
<מורה: אז היום עשינו מעין עבודת סיכום, יש לנו חלק מהדברים על הלוח ואתם מוזמנים לשאול.
מירב בן ארי: אפשר לשאול אותם?
<מורה: כן, בוודאי, מי שרוצה, בבקשה.
<מורה: (המשך הסיור בבי"ס ליהמן)
<מנהל בית הספר: - - - למידה משמעותית.
<מנהל בית הספר: דברים מאוד מאוד מיוחדים שקיימים רק בבית הספר הזה, בהמשך תראו אותם ובכל פינה שנעבור אני אתן סקירה קלה ותוך שעה אנחנו מסיימים כאן, על פי לוח הזמנים שלנו.
<מנהל בית הספר: יש לנו פה את נבחרת הרובוטיקה שלנו, ה-FLL וה-FRC, הם משתתפים גם בתחרויות הארציות, הם יציגו לכם.
<מנהל בית הספר: בבקשה.
<מנהל בית הספר: (המשך הסיור)
יעקב מרגי: - - - הילדים נאלצים, בלחץ חברתי, או לא לחץ חברתי.
יעקב מרגי: כשרשות מקומית מארגנת את כולם.
יעקב מרגי: כשרשות מקומית נותנת בפס רחב ברמה ידידותית לכולם, אין לי בעיה, אני לא נכנס ומדקדק, אבל ברשויות חזקות, זה לא אומר שאם אני גר בכפר סבא אז אני חזק, כי לא כולם בכפר סבא הם בחתך סוציו אקונומי ברמה האישית - - - אי אפשר לקחת נוסחה שקבע אותה מאן דהו ולהחליט - - - יש תלמידים שמצאו להם פתרון, אתה יודע איך?
יעקב מרגי: עם הפנים לקיר אל מול המחשב.
יעקב מרגי: או הורים שנאלצו לקחת את זה ממה שאין להם.
<שמעון אסולין: אנחנו יודעים את המקרים שקרו לנו בבת ים, המקרים שהגיעו לשולחנך ואתה יודע בדיוק.
<שמעון אסולין: אני קודם כל שמחתי שאתה גיבית את ההורים.
יעקב מרגי: אני עדיין חוקר את זה, עדיין לא קיבלתי תשובות.
<שמעון אסולין: קודם כל אני רוצה להגיד לך שאני תמכתי בצעד הזה, גם של בני וגם של משה, שהביאו את החתך של שכבה ד' ונתנו לכולם.
<שמעון אסולין: הסכום הוא מאוד מאוד סמלי ובר השגה, 350 שקל זה משהו שבאמת, ייאמר לזכותם ולשבחם שבאמת אנחנו קיבלנו לשכבה ד' ובמקום להתחיל לחלק את זה שכבה ד' מתחילה, בעזרת ה'.
<שמעון אסולין: אני מאמין גם שבני ישיג את המימון לעוד שכבות כאלה.
<שמעון אסולין: וגם ייאמר לשבחו ולזכותו של מקס, כשאנחנו יודעים בוועדת הנחות, אני אומר 300 הוא אומר 350, אני אומר 400, הוא אומר 450.
<שמעון אסולין: יש לו לב רחב בעניין הזה, אין ויכוח בכלל.
<בני ביטון: יישר כוח, מקס.
<בני ביטון: (דיון)
<בני ביטון: ברשותכם, אנחנו נעשה סיכום קצרצר פה וניתן גם לאנשים שלא התייחסו בלשכה.
<בני ביטון: תבינו, מי שמנהל את הישיבה, עם כל הכבוד, זה יושב ראש הוועדה.
<בני ביטון: אני רוצה להגיד לכם, אני אמרתי את זה אצלי בלשכה ואני אומר את זה גם כרגע.
<בני ביטון: אנחנו בסך הכול נתנו אכסניה לוועדת החינוך של הכנסת בראשותו של מרגי.
<בני ביטון: אני רוצה לפתוח ולהגיד בכמה מילים.
<בני ביטון: ברמה האישית, זה לא מובן מאליו שוועדה אוספת את עצמה עם שלושה חברי כנסת, ורק לסבר לכם את האוזן, זו כנסת של 61 חברי כנסת מהקואליציה, שכל חבר כנסת לפחות בשלוש-ארבע ועדות, אז לוקחים אותו ממקום למקום, אז קודם כל לך, מוטי יוגב, ידידי וחברי, תודה רבה.
<בני ביטון: גברתי, זה לא מובן מאליו שאת גם מגיעה וכמובן אדוני היושב ראש, שהגעת אלינו והתרשמת.
<בני ביטון: אני חושב שהנעמנו לכם, ראיתם את מערכת החינוך בדימונה במיטבה.
<בני ביטון: אני אומר בשבילי, אני מתרגם את זה לשפה הצבאית, מוטי, ואני אומר שזאת סיירת המטכ"ל של דימונה.
<בני ביטון: מערכת החינוך שלנו היא סיירת המטכ"ל.
<בני ביטון: בכל פורום, ואיך אני אומר?
<בני ביטון: אתם רואים אותי בטלוויזיה בכל הערוצים, איך אמר לי ראש הממשלה?
<בני ביטון: 'די, אני רואה אותך בכל הערוצים, עברת כבר לפרסומות', אמרתי לו 'גם לפרסומות אנחנו נגיע'.
<בני ביטון: כי בכל מקום, שואלים אותי על משהו אני אומר חינוך, שואלים אותי משהו, אני אומר חינוך.
<בני ביטון: עמירה, להגיד לך באמת, בראש ובראשונה, בראש הפירמידה - - -
<עמירה חיים: אתה ראש הפירמידה - - -
<בני ביטון: לא, של מערכת החינוך בנגב, רבותיי.
<בני ביטון: זה לא מובן מאליו, עמירה, מנהלת המחוז.
<בני ביטון: ואני אומר את זה גם למיכל וגם לנפתלי בנט, גם לשר ולמנכ"לית שלו.
<בני ביטון: אני ויושב ראש הוועדה היינו אפילו בפאנל, זו פעם ראשונה שעשו פאנל לחינוך בוועדה כלכלית שבכלל לא דיברו בה - - -
יעקב מרגי: ועידת גלובס.
<בני ביטון: כן, שהייתה בתל אביב, ובאנו וישבנו גם אני וגם הוא וגם גפני וגם הגב' מיכל וגם ועד ההורים העירוני, וישבנו שם ודיברנו ודסקסנו.
<בני ביטון: כשאני מדבר על מערכת, כאחד שהוא בוגר מערכת החינוך בדימונה, ורואה את זה, אתם יודעים מה?
<בני ביטון: אני נכנס לבית הספר הזה ברמה האישית ורואה את כל ה - - - יהרגו אותי על חלק ממה שאני אגיד, אבל אין מה לעשות, אני רואה את כל החרטות ואת כל המגמות האלה ואת כל המסמ"מים ואת כל המסמ"רים וכל הדברים האלה, ופתאום אני רואה את גאוות היחידה.
<בני ביטון: אני בעד.
<בני ביטון: אני אומר שאני בעד חינוך טכנולוגי, אבל חינוך טכנולוגי היי טקיסטי, רבותיי, ולא לחזור חזרה ולהחזיר אותנו לזה.
<בני ביטון: מה לעשות, זו דעתי, והיה דיון גם בממשלה, אמר את זה סילבן שלום ואמר את זה חבר הכנסת מאיר כהן, אל תחזיר אותנו, אדוני ראש הממשלה, לפחחים ולשואבי מים ולחוטבי עצים האלה.
<בני ביטון: מה שטוב פה, ואני אומר לך, אדוני מנהל בית הספר, כבוגר בית הספר, גם אתה וגם מנהלת החטיבה אתי עזרא ואירית, המנהלת הפדגוגית פה, אחראית על כל הפדגוגיה, אני אומר לכם שיש כאן בית ספר שהוא שונה טיפה משאר בתי הספר.
<בני ביטון: אמרה את זה ממלאת מקום ראש העיר, אילנה, והדגישה את זה.
<בני ביטון: נכון שאותי בודקים לפי תעודות בגרות ואני בסוף השנה נמדד כמה כל בית ספר עשה וכשאני מסביר שבתי הספר שלנו מביאים ונושקים ל-85%-90%, רבותיי, זה בתי ספר מקיפים.
<בני ביטון: זה לא בתי ספר אליטיסטיים ברעננה ובכל מיני מקומות שעושים סלקציה לילדים.
<בני ביטון: 98% מהילדים שלנו מתגייסים לצבא ו-67% מתגייסים לגיוס משמעותי ופחות מאחוז אחד נשירה יש לנו פה אצלנו במערכת החינוך הנפלאה, קודם כל זה שאפו למערכת החינוך.
<בני ביטון: אני אומר, אדוני ראש מינהל החינוך, משה נחום, כמורה שלי לשעבר, זאת גאוות יחידה.
<בני ביטון: אני חושב שיש לך ברזומה שלך ובהיסטוריה שלך, משה אמור לצאת בסוף - - - היה אמור לצאת מוקדם טיפה, אבל אני הארכתי את החוזה, עד שאני אגמור את הקדנציה השנייה שלי, שיישאר איתי.
יעקב מרגי: מבחינה משפטית זה לא הוכרע, אבל גיל פנסיה זו המלצה.
<בני ביטון: זה נכון.
<בני ביטון: אז לראש העיר מותר מ-67 עד 70, זה בסמכות ראש העיר, היום משרד הפנים העביר את זה.
<בני ביטון: ולך, אילנה, כראש הפירמידה של מערכת החינוך בעיר, אנחנו שילבנו חינוך ורווחה ביחד.
<בני ביטון: אז אני רוצה להגיד תודה רבה לכולם, תודה רבה לוועדה, אני נותן ליושב ראש הוועדה לנהל את הישיבה, רבותיי, זו ישיבה שלו.
<בני ביטון: הוא ייתן לכם להתייחס.
<בני ביטון: הנושא הוא דימונה, רבותיי, ואם תרצו לשמוע עוד כמה היבטים, דברים על כל התפיסה שלו, הייתה לו תפיסה חשובה, אני אומר לך, זו תפיסה שלך, אדוני היושב ראש, מחוץ לקופסה.
<בני ביטון: איך אמר לי?
<בני ביטון: לא למדתי, לא עשיתי, לא כלום, אני פספוס של מערכת החינוך, גם אני פספוס של מערכת החינו.
<בני ביטון: יש לי תואר של טרא, שום דבר.
<בני ביטון: טרא, מי שלא יודע, זה זה שהיה מכניס את הפיתות במרוקו.
<בני ביטון: אני אומר לכם, בכל מקום שעות אני יכול להרצות על חינוך ויכול לדבר על חינוך ויכול לדבר על דברים אחרים.
<בני ביטון: אז אנשים פוספסו, מה לעשות, נכון, אליעזר?
<בני ביטון: גם אתה היית מורה שלי.
<בני ביטון: אז לפחות איך הייתי?
<בני ביטון: לא היה לי שלילי אחד בכיתה י"א, אני ושלמה ללוש, הוא היום ראש מועצה במעלה אפרים, ואני ראש עיר, אז אמרו לנו 'מסיימים', אז באנו למנהל, אמרנו לו, הוא אמר 'תגידו, איך אתם רוצים?' מה יהיה לנו בי"ב, איך נגיע?
<בני ביטון: אז הגענו לגמר אליפות בתי הספר התיכוניים והיינו ביד אליהו 10-10 נגד יד סינגלובסקי, והפסדנו 11-10, נקודה, זה לא נורא.
יעקב מרגי: אנחנו נעשה את ישיבת הסיכום כאן.
יעקב מרגי: אבל אני רוצה שחברי הכנסת, מירב ומוטי יוגב, נשמע ואחר כך ניתן התייחסות ואת האני מאמין שלי ואת האמירה שלי בכלל מהסיור הזה.
מירב בן ארי: אני רוצה ממש להתחיל ולסיים בשבחים, כי אני באמת חושבת שראינו כאן סיור מקסים.
מירב בן ארי: מאוד מרגש.
מירב בן ארי: אני התרגשתי אישית, בעיקר מבית הספר, אבל בכלל יש כאן מערכת חינוך שאתה רואה, אבל אני משוחדת, כי מאז שפגשתי את עמירה, באמת ראיתי שיש משהו ואני כל הזמן התעקשתי איתה, גם עכשיו כשהייתה לנו שיחה על היועצת, התעקשתי איתה על פרסונליזציה.
מירב בן ארי: אז אני יודעת שיש רוח מפקד ואתה מוביל כאן ויש רוח של ראש עיר, שזה המפקד העליון, אבל אין לי ספק שגם אם הרוח שלך היא רוח טובה בסוף מי שמוביל את העיר הזאת, את בתי הספר, את גן הילדים, זה הגננת המקסימה שבאה ועשתה לנו את הריקוד היפה וזה אותו מורה לתנ"ך, שבזמן שאתם דיברתם, תסלחו לי, עשינו שם שיחה על קרב יריחו והיה מאוד מעניין.
מירב בן ארי: אני, אם לא שמתם לב, ישבתי, שאלתי, דיברתי בשקט בזמן שהיו כאן דברים חשובים שמרגי אמר, ואני תמיד מקשיבה לו, הוא יודע, שאלתי ובאמת אתה רואה עד לרמה של התלמיד והילד הזה שאני תיכף אתקשר לאמא שלו ואני אגיד לה - - - באמת, אני מבטיחה לכם, אני, מאוד מאוד מאוד, מעבר להתרגשות, גם לראות כמה מקצועיות.
מירב בן ארי: קודם כל ברכות ושאפו על העבודה שאתה עושה כאן, בני.
מירב בן ארי: היות שפגשתי אותך בכנסת, ראיתי אותך שם אחוז תזזית, ואמרתי לעצמי כנראה - - -
יעקב מרגי: היום הוא רגוע.
<בני ביטון: זה בלי ריטלין, תגיד לה.
מירב בן ארי: כמובן כל הצוות כאן, שליווה אותנו והסביר וניהלנו שיחות.
מירב בן ארי: אני באמת התרשמתי, זו פעם ראשונה שלי שאני נכנסת לתוך דימונה, אני מודה שבדרך כלל הייתי עוצרת בקניון של פרץ בוני הנגב שם בדרך ולא נכנסתי, למרות שהייתי פה, כי אני ומאיר כהן חברים מאוד מאוד טובים והוא כל הזמן מספר שבשבחי העיר ואני שמחה שניתנה לי ההזדמנות.
מירב בן ארי: ועוד משפט אחרון.
מירב בן ארי: היה כאן הרבה שיח על הטכנולוגי, ואמרתי את זה גם בעירייה, שאני בוגרת תואר ראשון במשפטים והייתי חרשנית בכיתה, אני מודה, הייתי תלמידה מאוד טובה.
מירב בן ארי: אמא שלי, אני אספר לכם קוריוז, שאמא שלי מספרת, לפעמים כשאנחנו יושבים בארוחות שישי, שהיא הייתה אומרת לי 'מירב, תלכי לישון, תפסיקי ללמוד'.
מירב בן ארי: משפט שאתה לא אומר לילדים שלך.
מירב בן ארי: אבל אני אהבתי, אני מודה, הייתי תלמיד טובה.
מירב בן ארי: גם בצבא הייתי חמש שנים וגם הייתי קצינת חינוך, הייתי קצינת חינוך של חטיבת גולני והגעתי מעשר שנים של עבודה עם בני נוער בסיכון.
<עמירה חיים: אני גם הייתי קצינת חינוך.
יעקב מרגי: תקשיבו, כולכם אל תתגאו, אני נתתי לכם את התקשורת ביניכם.
מרדכי יוגב: אבל יש פה שריונריות גם.
מירב בן ארי: אני שמעתי שאמרת להם מי רוצה צנחנים ואני לא הגבתי.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו בעניין הזה, אני באה מעשר שנים שניהלתי מרכזים עם בני נוער לסיכון, אני יצקתי בכל כיתות אתגר, מב"ר, אומ"ץ, תל"ם, כל הכיתות שמה שנקרא יותר בשוליים, אפשר לומר, ולכן מתוך העבודה של עשר שנים והמערכת המלווה את בית הספר, אמרתי את זה גם לעמירה בשיחה שלנו, אני חושבת שהעניין הטכנולוגי הוא כן חשוב.
מירב בן ארי: שוב, הוא צריך להיות 80-20, צריך להיות הפוך, לא מה שהיה בדימונה כשאתה גדלת, אבל צריך לשמור פינה חמה וחשובה לחינוך הטכנולוגי ונראה לי שבשנים האחרונות הוא קצת נדחק.
מירב בן ארי: עוד פעם, מהתואר הראשון והתואר השני שלי במינהל עסקים, שכל חיי חייתי באקדמיה וחייתי את הבגרות, עדיין אני חושבת שזה באמת באמת חשוב, גם לנו, כמערכת חינוך.
מירב בן ארי: כאנשי חינוך, חובה גם לעודד במקרה שצריך.
מירב בן ארי: זה משהו מהגישה שלנו, אבל כל הכבוד לכולכם ותודה רבה על הביקור המרשים הזה.
יעקב מרגי: מוטי, קצר, לא כמו מירב.
מירב בן ארי: לא, אבל אני באתי מהחינוך אז היה לי חשוב.
יעקב מרגי: אז נתתי לך.
מרדכי יוגב: גם אני, גם אם כל חיי היו בצבא, אבל גם כמזכ"ל בני עקיבא, לבי בחינוך.
מרדכי יוגב: אני שמח שכשראש העיר פתח ואמר שהיו לו משימות, שיהיה פה דיור בר השגה, שתהיה פה תעסוקה, שתהיה פה תרבות פנאי והוא אמר מעל הכול חינוך ואני רואה פה שהחינוך בראש וזה ממש מרשים וגם מרגש.
מרדכי יוגב: ראינו פה באמת דבר נפלא, ראש העיר וצוותו, נעבור על כל השמות, מאילנה, דרך משה נחום ואחרים, ואנשי החינוך של המחוז, עמירה, שבאמת לא הכרתי וזכיתי להכיר, וזאב שהסתובב איתנו גם קצת, והיושב ראש ואחרים, וכל הצוות הענק והנפלא.
מרדכי יוגב: צריך לפתוח בשבח אכסניה, מקס, מרשים ביותר, עם כל האנשים בעלי המשנה, וגם מרגש.
מרדכי יוגב: באמת דימונה מתרוממת ברוך ה'.
מרדכי יוגב: אין לי ספק שלשים את הפריפריה במרכז, יש סיסמאות כאלה, עושים את זה.
מרדכי יוגב: שני דברים.
מרדכי יוגב: ביחס לדברים שנאמרו בתחילת הישיבה הראשונה, אני חושב שהרבה אין לי מה ללמד, אלא רק ללמוד פה, ולקחת מפה למקומות אחרים, אבל עבר לי בראש, ואמרתי למשה, שצה"ל זוקק היום, ידעתי את זה, חיפשתי לנצרת עלית להקים את זה ולא הצלחתי בינתיים, מכינה קדם צבאית דווקא להנדסאים, מכונאים, חשמלאים.
מרדכי יוגב: כשהם מדברים על 90%, ואני חושב שהמגמה נכונה, לא לשכוח את ה-10%.
מרדכי יוגב: את ה-10% האלה מכללת אריאל ידעה לשים עליו גם.
מרדכי יוגב: יש לי בן כזה, שהלך לאריאל, הוא עשה הנדסאי, ובזכות זה הוא נמצא - - - כי בתיכון הוא לא למד.
מרדכי יוגב: יש אחרים שלמדו ויש - - - לתת גם להם.
מרדכי יוגב: ואני מצטרף למה שאמרה חברתי מירב, את אותה מגמה שמאיצה אותם, מאיצה אותם להיות טובים בתחומים.
מרדכי יוגב: שתיים, ופה אמרתי לראש העיר ואמרתי למנהלת המחוז ואמרתי למפקח, יילך כל ילד לאן שיילך, אני חושב שדימונה היא בהחלט עיר עם שורשים עמוקים, מסורתיים, יילך הילד לפי מה שמשפחתו תגיד, לפי מה שהוא יחליט בתיכון, אם לחרדי, אם לכללי, אם לדתי לאומי, לממלכתי דתי, אבל אני חושב, ממה שראיתי, אני באמת מבקש, ולא נעשה את זה פרטנית כרגע, צריך להאיץ את היכולת שלו לבחור באופן שוויוני, אם בצד של הבינוי, אם בצד של הברקו בכיתה, אם בצד של הדברים.
מרדכי יוגב: להאיץ את האפשרויות, כדי שכל אחד יוכל לבחור.
מרדכי יוגב: אני הבנתי, אדוני ראש העיר, שאתה בהחלט משווה או יוצר קו של השוואה לכיוון ונדבר על זה.
מרדכי יוגב: באמת חזק וברוך ויישר כוח גדול לכל העוסקים פה במלאכה, מראש העיר ועד אחרון התלמידים שהעידו על זה.
יעקב מרגי: עמירה חיים.
<עמירה חיים: פתחתי בזה שזו עיר חינוך, אכן עיר חינוך.
<עמירה חיים: העיר נותנת כאן מענה מאוד מרגש ונכון לכל קשת האוכלוסיות וזה מה שכאן יפה וחזק.
<עמירה חיים: אבל הנקודה החזקה כאן ביישוב, שזה לא לתת מענה וללכת הביתה, אלא לחפש דרך, לפרוץ כל הזמן דרכים חדשות קדימה.
<עמירה חיים: אני מאחלת לכם הצלחה ומאושרת שאני בשותפות דרך איתכם.
<עמירה חיים: אני רוצה להגיד תודה רבה, יושבת כאן עדה, מפקחת על יסודי, יושב כאן זאב, אנשי המחוז שהם בטוחים שהם עובדים שלהם.
<עמירה חיים: הם עובדים כאן בעיר כאילו שהם עובדים שלהם.
<עמירה חיים: תודה, מקס, משה, שהוא ידיד של הרבה מאוד שנים, וראש עיר שבאמת לא סתם אומר חינוך, אלא חי נושם ואומר חינוך ורואים את זה בא לידי ביטוי בתוך היישוב.
מרדכי יוגב: התבקשתי להוסיף עוד משפט אחד, בתחושה שניתנה לי היום.
מרדכי יוגב: באר שבע תהיה בעזרת ה' חזקה ותהיה מטרופולין לכל מה שסביבה, בזכות ההורדה של צה"ל נגב והסייבר, אבל דימונה חזקה, אין לי ספק שהיא תעשה את הנגב חזק, את כל האזורים, וזה אתגר גם לאומי שדימונה, מההתרשמות שלי היום, מובילה פה.
<עמירה חיים: קודם כל אני מאוד שמחה על הביקור ומברכת את כל האורחים שהגיעו והצוות שלך.
<עמירה חיים: אני חושבת שכאן הוצף היום דיון שמעסיק אותנו הרבה מאוד בעוצמה מאוד חזקה.
<עמירה חיים: אני חושבת שאחד הדברים שמאתגרים אותנו באמת, למצוא על הסקאלה מצד אחד את המצוינות, לעודד תלמידים למצוינות, לבגרויות, ולעשות את כל הדברים הכי טוב שאפשר וזה נעשה, כפי שראיתם פה במערכת החינוך בדימונה, ולצד זה למצוא את הדברים הייחודיים לילדים שצריכים משהו אחר.
<עמירה חיים: זה כבר נאמר, אמרת את זה בעוצמה מאוד חזקה ודיברת על זה.
<עמירה חיים: אני חושבת שזה משהו שאנחנו לא צריכים לדחות אותו מהשיח שלנו, אלא להיפך, לתת לו מקום של הקשבה, של הכלה, ולמצוא פתרונות מותאמים לדבר הזה.
<משה נחום: קודם כל אני שמח שהוועדה הגיעה ובאמת כל הכבוד שאתם פה.
<משה נחום: מדברים הרבה מאוד על פערים בין פריפריה למרכז.
<משה נחום: יש לי דעה מאוד מוצקה לגבי מענקים ותמיכות וכל מיני דברים כאלה, לא אגיד אותה בשולחן הזה, אבל דבר אחד בטוח שיש עליו קונצנזוס, שאם רוצים לסגור פערים, זה דרך החינוך.
<משה נחום: רק דרך החינוך.
<משה נחום: אין דרך אחרת, רק דרך החינוך.
<משה נחום: דימונה היא דוגמה קלאסית, איך לקחנו עיר פריפריאלית, נחשלת יחסית לעומת מקומות אחרים ויצרנו פה מצב שמערכת החינוך הובילה והגיעה להישגים כאלה מרשימים, פועל יוצא שכמות הסטודנטים היא מעל הממוצע הארצי.
<משה נחום: זו סגירת פערים.
<משה נחום: כשאני יודע שמתוך 500 הבוגרים שלי יחבשו את ספסלי האוניברסיטה לפחות 80% זו סגירת פערים.
<משה נחום: דימונה היא עיר שחושבת מחוץ לקופסה.
<משה נחום: אני שמח שאתה היום זרקת את האתגר, אני דיברתי עם ראש העיר כבר על זה, שאני מתכנן את הראייה לגמור בגיל 17 לימודים ולהתחיל ללמוד אקדמי, לא משהו - - -
יעקב מרגי: - - - לפתח את הריאקציה - - -
<משה נחום: אני לקחתי את האתגר ואני אומר לך, אנחנו נעשה את זה בתוך העיר הזאת ואנחנו, יחד עם המחוז ויחד איתך.
יעקב מרגי: אני אתייחס לזה בסיכום.
יעקב מרגי: מקס, בעל האכסניה.
<מקס פרץ: תודה רבה.
<מקס פרץ: קודם כל אני חייב לומר לכם שהמעמד מאוד מרגש אותנו, אנחנו נערכנו וזו הזדמנות גם להודות לכל הצוות שלי, החל מהסגנים, מנהלות החטיבה העליונה, הביניים, המורים, באמת לכל אחד תודה, וגם לתלמידים שהם נערכו היטב.
<מקס פרץ: בית הספר שייך לרשת עמל וכמובן אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם הרשות המקומית, באופן ישיר עם משה ומי שצריך, עם המפקחת שלנו עדה, עם מנהלת המחוז, אבי אדרי.
<מקס פרץ: אני גם צריך להגיד שיש פה רצון של כולם לעזור וישנה איזה שהיא אחווה של אחים למען התלמיד, כי אנחנו באמת רואים רק את התלמיד במרכז.
<מקס פרץ: בית הספר הזה עבר מהפך מאוד מאוד רציני, מה שהיה לפני מספר שנים לעומת היום, בית הספר עבר מהפך.
<מקס פרץ: כשאני קיבלתי את הניהול כמה דברים שרציתי לטפל בהם זה אל"ף, הורדת הנושא של בעיות המשמעת לאפס והעלאת אחוזי הבגרות וגם חוזק של תעודת הבגרות.
<מקס פרץ: אז באמת הדבר הראשון שעשינו זה הטמ"ס, טלוויזיה במעגל סגור, נתנו הפסקות פעילות ונתנו לילדים מצב שלא יהיה משעמם להם, שהשעמום לא יוביל אותם לחטא.
<מקס פרץ: ובאמת הצלחנו בכך והיום לכל ילד יש מה לעשות בהפסקה, אם הוא רוצה, ואם הוא לא רוצה אז הוא עושה את הדברים המינימליים שלו.
<מקס פרץ: בתשע"ג הבאנו את בית הספר ל-87.6% בגרות, יש לנו גיוס לצה"ל של 98.6%, קצינים רבים, דברים שבאמת - - - אני מבקר בבסיסים ואני רואה את הקצינים שלנו ואת המפקדים שלנו, אני גאה בזה.
<מקס פרץ: המגמות שהוספתי בשנים האחרונות, אלה מגמות ייחודיות שאני הכנסתי ולאחר מכן שימשתי מנהל שמלווה בתי ספר אחרים של הרשת וגם במשרד, לפתיחת אותן מגמות.
<מקס פרץ: פתחנו פה את מגמת הרפואה, לאחר מכן הבאנו את יחידת הסייבר, נפתחה פה כיתה, כיתת ראש הממשלה, זה פרויקט שהתחיל לפני שנתיים, פיתוח אפליקציות.
<מקס פרץ: ואני גם בית ספר שנתתי מענה לילדים החלשים, נתתי טכנאי אייפון וגלקסי לילדים, שיקבלו דיפלומה של מכללה.
<מקס פרץ: ראש העיר וכל הצוות באו לכאן.