GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד בשם יושבת ראש השדולה הגאה, שעימן הרמתי את היום הזה – חברת הכנסת מרב מיכאלי, חברת הכנסת יעל גרמן וגם חברת הכנסת שרן השכל מהליכוד שהצטרפה אלינו בשבוע שעבר והיא תתחיל להיות פעילה איתנו בשדולה.
מיכל רוזין: אני רוצה לומר שיש משמעות אדירה לעובדה שאנחנו מתחילים את הבוקר הזה, את היום הזה, בוועדת החינוך.
מיכל רוזין: כי כאשר אנחנו מדברים על נושאים גם במחלוקת וגם נושאים שחשוב בחברה לפתור ולקדם, אנחנו תמיד מדברים על כך שהכל מתחיל בחינוך.
מיכל רוזין: הכל מתחיל בחינוך – הסבלנות, השלום, השותפות, הדיבור, ההכרה באחר, הכל מתחיל בחינוך.
מיכל רוזין: ולכן העובדה שגם את היום הזה, בתשע בבוקר, אנחנו מתחילים עם ועדת החינוך, יש לכך משמעות אדירה בשבילי.
מיכל רוזין: וכמו שאנחנו מדברים על חינוך ואנחנו נשמע פה הרבה על הקשיים והבעיות, אנחנו מדברים הרבה על הקהילה ובמשך היום הזה נדבר.
מיכל רוזין: יש תשע ועדות בכנסת שידונו בנושא הזה ואני חושבת שזו פעם ראשונה שיש יום כזה ושתשע ועדות במקביל מקיימות דיונים ולא כולם.
מיכל רוזין: דיונים מעמיקים, לא פשוטים, מורכבים בהחלט ובאמת הוועדות יתגייסו ויהיו דיונים אני בטוחה מעמיקים וטובים וכנס בצהריים.
מיכל רוזין: חשוב לי לומר שהכל מתחיל מגיל הגן, זה הכל מתחיל מההתחלה בגיל הגן, שבו צריך להכיר.
מיכל רוזין: לא תמיד, אתם יודעים, אני תמיד אומרת, גם בנושאים אחרים שבהם אני מטפלת, העולם לא מתחלק לטובים ורעים, לשחור ולבן.
מיכל רוזין: הרבה פעמים העולם מתחלק למי שיודע או לא יודע, מכיר, מבין, יש לו ידע ועוד עשור או עוד עשרים שנה אנחנו נסתכל אחורה ונגיד – איך יכול להיות שבמערכת החינוך לא היה את זה, לא למדנו, לא היו תכניות.
מיכל רוזין: ובוודאי ילדים היום שנמצאים במערכת החינוך, שהם ילדים למשפחות להט"ביות, הם צריכים שתהיה להם הסביבה, שהגננת, הגנן, הצוות החינוך, יכירו, יקבל אותם בסבר פנים ויידע להסביר ויידע להסביר ויידע להכיל, ולא שביום המשפחה יבקשו תמונה של אמא ואבא מהחתונה, ולא שביום המשפחה יגידו רגע, לא יידעו איך לדבר על זה שלילד יש שתי אימהות או שני אבות.
מיכל רוזין: ולכן אני חושבת שזה מתחיל משם, וכמובן כמובן השיא של הדברים במערכת החינוך, אנחנו מדברים בני ובנוער הנוער, שלצערנו הרב עדיין סופגים במערכת החינוך אלימות מילולית ופיזית.
מיכל רוזין: פעמים רבות הצוות החינוכי אדיש ואפילו חלק מהעניין, וגם לא מהווה בעצם אוזן קשבת וכתובת לאותם ילדים, למצוקה של אותם ילדים.
מיכל רוזין: ואני בטוחה שפה גם מנדי וגם יהלי יעלו את הדברים האלה ושאר החברים והחברות מהקהילה, יעלו את המורכבות הגדולה.
מיכל רוזין: יש לנו דרך ארוכה.
מיכל רוזין: צריך להפסיק עם הדיבורים.
מיכל רוזין: צריך לתת תקציבים לעניין.
מיכל רוזין: במדינת ישראל, אנחנו יודעים, מה שלא שמים עליו כסף, לא קיים.
מיכל רוזין: עד שמערכת החינוך לא תשים כסף על תכניות חינוכיות במערכת החינוך, עד שהיא לא תכשיר את כל הצוותים.
מיכל רוזין: לא יכול להיות שמורה מסיימת עם תעודת הוראה, היא חייבת לעבור קורס של מגן דוד אדום, אבל היא לא צריכה לדעת שום דבר על קהילת הלהט"ב אלא אם כן היא לוקחת אולי איזה קורס בחירה שמישהו יזם.
מיכל רוזין: ולכן הגיע הזמן למעשים.
מיכל רוזין: התכניות ברורות, זה לא משהו שאנחנו ממציאים אותו.
מיכל רוזין: בוקר טוב שיהיה לכולנו, בהצלחה ביום הזה ותודה לכם שבאתם.
מיכל רוזין: תודה לך מירב על הדיון, תודה רבה.
מירב בן ארי: לא, לא, אין מחיאות כפיים.
מירב בן ארי: אני כבר אומרת לכם, עכשיו לחשו לי, כנראה שהדיון עד עשר, אז בואו נבדוק את זה, כי ממש ממש אין לנו זמן ואני רוצה לשמוע.
מיכל רוזין: אני מתנצלת מירב, מכיוון שיש ועדות במקביל, לא שזה לא חשוב בעיני, אבל אנחנו רצות - כל ראשות השדולה - בין הוועדות, לפתוח, לדבר.
מירב בן ארי: חברת הכנסת זנדברג, שלוש דקות.
תמר זנדברג: אפילו שתי דקות.
תמר זנדברג: אני קודם כל רוצה להודות למיכל, חברתי, ביחד עם מרב ויעל גרמן.
תמר זנדברג: באמת כל הכבוד, הרמתן פה יום, תדעו אתם, היא לא אמרה את שבח השדולה, אז אני אגיד בפניה.
תמר זנדברג: יש פה הרבה ימים מיוחדים בכנסת, אבל יום כזה, שבאמת שמונה-תשע ועדות וכזו התגייסות של החברה האזרחית שמראה פה קודם כל עוצמה וכוח.
תמר זנדברג: מבני נוער, ארגוני הנוער, איגי, חוש"ן, ארגון גג, האגודה, באמת.
תמר זנדברג: גם בדרך לפה ראיתי את הדמויות, את האנשים, את חברתנו מיכל עדן ועירא הדר.
תמר זנדברג: באמת, אני לא רוצה להגיד את השמות של כולם, אבל יש פה מגוון רב דורי, רב מערכתי, שמראה את המאבק של הקהילה הזו לאורך זמן ומסמל גם את ההישגים.
תמר זנדברג: וצריך רגע לעצור ולחגוג את ההישגים ואת הפריצה ואת ההכרה שעברנו במשך השנים האלה והעשורים האלה, אפילו הייתי אומרת; וגם מסמן את מה שעוד צריך להשיג ואת מה שעוד צריך להיאבק עליו ואני חושבת שהשילוב של שניהם זה הייחודיות של היום המיוחד הזה.
תמר זנדברג: אני רוצה רק מילה אחת על נושא הדיון ולהתמקד ספציפית בגיל הרך.
תמר זנדברג: כי יש הרבה תכניות והרבה דיבור בזמן האחרון גם על הנוער וארגוני הנוער, באמת מכל הסוגים, החל מהטרנסים והטרנדיות ועד האלימות והאלימות המילולית במערכת החינוך, אבל הרבה מהדברים האלה אנחנו נוכל לחסוך בגילאים מבוגרים יותר עד לבגרות, אם נתחיל מהגיל הרך.
תמר זנדברג: ואני רוצה לתת לכם רק דוגמא אחת, שחלק ממנה מופיעה פה, שאני לפני שנבחרתי לכנסת הייתי חברת מועצה בעיריית תל אביב יפו, גם מירב הגיעה משם, והייתי יושבת ראש הוועד לקידום מעמד האישה ויזמנו שם תכנית לחינוך מגדרי בגיל הרך.
תמר זנדברג: ואני רואה הרבה מהעקרונות שהנחלנו שם, לא לילדים, אלא לגננות, לצוות החינוכי, לגננות ולסייעות.
תמר זנדברג: הרבה מהעקרונות – גיבורות וגיבורים, קבלת השבת, מקבלי השבת, הנושא של פינות המשחקים.
תמר זנדברג: כמה מרחב פיזי בגן מוקדש למשחק בקוביות לעומת משחקי הקופסא, לעומת בובות, לעומת מטבח, לעומת כל הדברים האלה.
תמר זנדברג: אולי פה לא צריך להרחיב על התוכן ועל החשיבות של התכנית הזו.
תמר זנדברג: אני כן רוצה לספר לכם על החוויה, אנחנו ליוונו את זה בהערכה, במשובים שהצוות החינוכי העריכו את עצמם עם הכניסה לתכנית ובסופה.
תמר זנדברג: עם הכניסה לתכנית, הגננות והסייעות נתנו לעצמן ציונים יחסית גבוהים במידת הידע וההיכרות שלהן והמודעות שלהן לנושא.
תמר זנדברג: והם אמרו בטח אנחנו יודעות, זה פמיניזם, זה מעמד האישה, נכון המאבק, כולם יודעים, כולם מכירים בחשיבות.
תמר זנדברג: בסוף התכנית, אחרי השנה הזאת של ההכשרה, וזו הייתה הכשרה מוכרת לגמול על ידי משרד החינוך, כחלק מההכשרות שפתוחות לצוותים.
תמר זנדברג: הפער בין מה שהן עצמן העריכו את עצמן ואת הידע וההיכרות שלהן בהתחלה, לבין מה שהן דיווחו, התהליך שהן עברו, התהליך הרגשי, התהליך החינוכי, הרגישות למילים, לבחירת והצגת הדמויות, הדמויות לחיקוי, העבודה עם ההורים – היה פשוט מדהים.
תמר זנדברג: זה היה מדהים לראות איזה תהליך הן עברו ואני חושבת שיש כאן לקח מאד מאד מאד חשוב, עד כמה ההעשרה וההשכלה של הצוותים החינוכיים יכול לחלחל בגיל הרך והמון המון המון ממה שאולי אנחנו נדבר אחר כך על הטרדות מיניות, על אלימות, על הדרה, על אלימות מילולית, יכול להיזרע בגיל הזה ולעשות שינוי גדול.
מירב בן ארי: חברת הכנסת ענת ברקו ביקשה לומר כמה מילים לפני שהיא נאלצת ללכת לוועדה אחרת.
מירב בן ארי: בבקשה, חברת הכנסת ברקו.
ענת ברקו: תודה גברתי יושבת הראש, בוקר טוב.
ענת ברקו: אני שמחה להיות כאן אתכן ואתכם ועם כולם בעצם.
ענת ברקו: מה שאני רוצה להגיד, שאם אני מסתכלת ממרום גילי, אני חושבת שנעשתה כאן דרך מאד מאד משמעותית.
ענת ברקו: אם היו דברים, אני לא מדברת אפילו מבחינת חוק, אני מדברת מבחינת הנורמה, מבחינת הקבלה החברתית, מבחינת היחס לקהילה.
ענת ברקו: הקטע שאפשר לבחור, שכל אחת ואחד יכולים לבחור איך הם רוצים לחיות את החיים שלהם מבלי שייכנסו לחדר המיטות שלהם ולחיים הפרטיים שלהם, אני חושבת שהוא הדבר הכי חשוב.
ענת ברקו: ונכון שגם בענייני מגדר ובענייני זהות מינית אנחנו רואים שעשינו כברת דרך, כי אם יש דברים שהיו גם, וגם אפילו בצבא אפשר לראות את זה, שהם היו לא נורמטיביים בצבא והיו תפקידים מאד מאד מוגדרים מבחינה חברתית ומבחינת התפקידים שנדרשו לעשייה של חלוקת תפקידים מאד ברורה.
ענת ברקו: אנחנו רואים שגם היום פה בקהילה שיושבת מולנו וגם ראיתי את זה בהפגנה שהייתה וגם בתהלוכה, שבעצם אנשים יכולים להביע את עצמם בצורה חופשית, הם לא מתביישים.
ענת ברקו: וגם היחס של הילדים, לפחות אני רואה את זה אפילו דרך העיניים של הילדים שלי, שזה נראה להם טבעי.
ענת ברקו: אין כאן שום בעיה שבאה אמא ואמא ומלווה את הילדה או הילד לגן, או אבא ואבא.
ענת ברקו: הם לא מתייחסים לזה באופן שאולי היה בדור שלנו ונתפס כחריג.
ענת ברקו: אני חושבת שזה ההישג הגדול ביותר.
ענת ברקו: ככל שנזרום עם הדברים בצורה טבעית וככל שאדם מגבש את הזהות המינית שלו ומקבל את היחס היותר מקבל והמאפשר של החברה, מבלי לרדוף אף אחד בגלל איך שהוא רוצה לחיות או בגלל איך שרוצים לחיות או בגלל הדרך שרוצים לבחור, כשזה לא משנה, הרי החיים הרגילים הם החיים הרגילים של כולנו והדברים הללו, שהם דברים גדולים בשביל הקהילה שיושבת כאן ובשביל כולנו גם כחברה, הם עושים את הדברים ליותר פשוטים גם בחיים היומיומיים וגם שלנו, כחברה, כחברה שהיא מקבלת, כחברה שהיא מאפשרת, כחברה שהיא שיוונית, וכחברה שכל אחד יכול לבחור את דרכו כראות עיניו ולפי מה שטוב לו או טוב לה.
ענת ברקו: זה לא משנה כרגע.
ענת ברקו: אז באמת אני מודה לכם שבאתם.
ענת ברקו: יש הרבה מאד פעילויות בכנסת לטובת הקהילה, ואני חושבת שהיום הזה הוא מבורך, וככל שאנשים יכירו יותר, אני חושבת שהקבלה תהיה מושלמת יותר.
ענת ברקו: אז תודה רבה לכם.
ענת ברקו: תודה לך גברתי יושבת הראש, אני פשוט חייבת ללכת.
מירב בן ארי: אני רוצה להתחיל את הדיון עם הנציגים שהגיעו.
מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה לומר שמרשים מאד הערכה וגם הספרים של רוזן.
מירב בן ארי: אפשר למצוא אותם בחנויות הספרים.
מירב בן ארי: אז זה כבר משודר ואפשר גם למכור פה ספרים.
מירב בן ארי: אין לנו שום אחוזים בכנסת, אבל תשמעו, זה חשוב.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: נשמח יותר מזה, פשוט לחלק אותם.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: רק שמשרד החינוך צריך לאשר את זה.
מירב בן ארי: בסדר, אל תדאגי, משרד החינוך פה.
מירב בן ארי: בואי לשולחן, יש מקום לידינו.
איציק שמולי: אולי תהיי חברת כנסת.
מירב בן ארי: בבקשה, אני רוצה לשמוע את אסנת בן פורת, יועצת חינוכית, רכזת המערך המסייע – טוב, זה ארוך.
מירב בן ארי: אסנת, בואי תציגי את עצמך, בבקשה.
מירב בן ארי: תציגי את פעילות ארגון חוש"ן בתחום הכשרת צוותי חינוך מגיל גן ועד יסודי.
מירב בן ארי: זה בעצם הליבה, זה core של הדיון פה, אז אני רוצה לשמוע בבקשה מה את עושה.
<אסנת בן פורת: אני אכן יושבת כאן על הרבה מאד כובעים.
<אסנת בן פורת: אני יועצת חינוכית במקצוע שלי.
<אסנת בן פורת: אני עובדת - - -
מירב בן ארי: סליחה, אני רק רוצה להגיד שהדיון עד השעה 11.
מירב בן ארי: אפשר להירגע, אבל לא לדבר הרבה.
<אסנת בן פורת: מהר.
<אסנת בן פורת: בתפקיד שלי בעבודה שלי אני רכזת המערך המסייע וסגנית מנהל בבית החינוך המשותף חוף השרון.
<אסנת בן פורת: שימשתי כרכזת פיתוח תוכן והדרכה של חוש"ן במשך הרבה שנים, הייתי שותפה לפיתוח של תכנית גני הילדים ועוד תכניות רבות נוספות.
<אסנת בן פורת: חוש"ן, כמו שכולם יודעים – חינוך ושינוי – שזה הדבר המשמעותי שבעצם חינוך יוצר שינוי, שזה שם הארגון, הוא ארגון ארצי שמגיע לפעילויות לכ-30,000 אנשים, תלמידים, צוותי חינוך, יועצים וכו'.
<אסנת בן פורת: זה ארגון שבעצם עובד, זאת אומרת בואו נגיד שהדבר המרכזי היום זה באמת הנושא של הכשרת צוותי חינוך, אבל קודם כל אני רוצה להגיד תודה, כיוון שאיריס ממשרד החינוך כאן, ראיתי אותה, אז אני רוצה - - -
מירב בן ארי: איריס, את המנהלת של התכנית לכישורי חיים?
<איריס מנדה בן יעקב: לא, אני המנהלת של היחידה למניות ו - - -
מירב בן ארי: למיניות, אוקיי.
מירב בן ארי: זה היה במעמד האישה שעלו כישורי החיים.
מירב בן ארי: אחרי זה נתייחס גם לזה.
<איריס מנדה בן יעקב: כן, כן.
<איריס מנדה בן יעקב: נדבר על כישורי חיים בהמשך.
מירב בן ארי: כן, סליחה.
מירב בן ארי: את עובדת מולה במשרד החינוך?
<אסנת בן פורת: ארגון חוש"ן עובד מול שפ"י בהרבה מאד מהתכניות בשיתוף פעולה וזו הזדמנות גם להודות לשפ"י שפתח לנו דלת לגני הילדים באמצעות פעילות מדהימה, שהייתה בהרצלייה לצוות מאד גדול של 130 גננות וסייעות.
<אסנת בן פורת: היו רק גננות, אז אני לא אומר גננים.
<אסנת בן פורת: קרן תדבר על זה אחר כך.
<אסנת בן פורת: אז ככה זו באמת הזדמנות לומר תודה.
<אסנת בן פורת: וגם פתיחת האפשרות לעבוד עם צוותי חינוך בבתי הספר - - -
מירב בן ארי: ממתי התחלתם לעבוד עם גננות במדינת ישראל?
מירב בן ארי: מאז השנה הראשונה?
<אסנת בן פורת: כן.
<קרן מדיני: כן, השתלמות אחת.
<אסנת בן פורת: התכנית הזאת נכתבה לפני כ-5 שנים או 4 שנים פחות או יותר ונעשו כל מיני ניסיונות לממן גישור לה ובמיוחד לערכה באגף הקדם יסודי, מה שדי לא עבד והפעם ככה הדברים עבדו יותר טוב, ולפחות נפתחה הדלת באמצעות ההשתלמות הזאת שהייתה ממש ממש מצוינת.
<אסנת בן פורת: אנחנו אמנם עשינו פיילוט עם כל מיני והיו לנו תגובות של גננות ותגובות של אנשי ונשות חינוך, אבל זו בעצם הפעם הראשונה שזה עבד בצורה מאד מאד משמעותית והתכנית קיבלה, ההשתלמות שהייתה לא קצרה של אחר הצהריים שלם, קיבלה פידבקים ממש מצוינים.
<אסנת בן פורת: כמו גם אישור להיכנס לבתי הספר, לעבוד עם צוותי חינוך של בתי ספר יסודיים, שגם זה מאד משמעותי.
<אסנת בן פורת: אנחנו יודעים כבר שהקללה הידועה – הומו, מופיעה כבר בכיתה ב', אז גם הנושא הזה הוא מאד משמעותי ובעצם יוצר מצב שחוש"ן ערוך לפעילות מהגן עד י"ב וכמובן כמובן לצוותי חינוך לכל טווח הגילאים הזה, שלא לומר על דברים נוספים.
מירב בן ארי: תספרי לי רגע, על הגננות הבנתי שזה משנת 2015-2016 – נכנסתם לגננות, 130 בעיר הרצלייה.
מירב בן ארי: אוקיי, ובתי ספר יסודיים?
מירב בן ארי: ממתי אתם בקשר עם הצוות החינוכי של בתי הספר היסודיים בארץ?
<אסנת בן פורת: בבתי הספר היסודיים אנחנו עכשיו רק בונים את התכנית עבורם, וזה משהו שיתחיל, אני מקווה, בקרוב.
<אסנת בן פורת: זה משהו שעוד לא התחיל.
<קרן מדיני: אני פשוט גננת, אז אני אשמח.
מירב בן ארי: תיכף קרן, טיפה סבלנות.
מירב בן ארי: אני רק רוצה שאסנת תסיים.
<אסנת בן פורת: אנחנו קיבלנו רק עכשיו את האישור להיכנס לצוותי חינוך של בתי ספר יסודיים, ולכן אנחנו עכשיו מתחילים בעבודה ולדעתי כבר בשנה זו ניתן להיכנס לצוותים כאלה, כי התכניות בבסיס כבר מוכנות.
איציק שמולי: לכמה תלמידים תגיעו?
<אסנת בן פורת: אנחנו מדברים כרגע כאן על הכשרת צוותי חינוך.
<אסנת בן פורת: גם לגבי הגננות, אנחנו מדברות על הגננות.
<אסנת בן פורת: ובכלל, אני רוצה להגיד בתור מי שנמצאת 28 שנה במערכת החינוך וכרגע בבית ספר שש שנתי – ז' עד י"ב – אנחנו מוצאים שהתלמידים באופן יחסי לצוותי חינוך, יותר פתוחים ויותר נכונים לשמוע, וצוותי החינוך הם אלה שיותר מתקשים.
<אסנת בן פורת: צריך גם לומר שצוותי חינוך הם אלה שנמצאים בבית הספר, בגן, יום יום, שעה שעה.
<אסנת בן פורת: אנחנו באים לקצת, אנחנו עושים משהו והולכים.
<אסנת בן פורת: ואני חושבת שהחשיבות שצוותי חינוך ירגישו בנוח עם הנושא קודם כל, כי המבוכה היא מאד גדולה.
<אסנת בן פורת: איך לדבר, זה ישר מתקשר לכל מיני טאבוים ולכל מיני דברים כאלה.
<אסנת בן פורת: אני חושבת שזה דבר היותר משמעותי, כי את מי שהתלמיד או הילד בגן או האמא, שתי האמהות או שני האבות או כל דרך אחרת של משפחה שאנחנו יודעים שיש יותר משתי אימהות ושני אבות, שירגישו בנוח לשוחח איתם, לדעת איך לדבר.
<אסנת בן פורת: אני יכולה לומר מניסיוני, אצלי בחדר יש שני פריטים שקשורים לקהילה.
<אסנת בן פורת: אחד זה דגל גאווה גדול על השולחן, ושניים, על הלוח שלי יש שלט גדול צבעוני שאומר הומו זה לא קללה.
<אסנת בן פורת: ואני רוצה להגיד שבבית הספר שלי היו איזה קולות כאלה של מורים שהתרעמו על כך שזה מה שיש בחדר של סגנית המנהל והיה צורך לכנס את כל המורים, וזה מה שאנחנו עשינו בבית הספר שלנו, כדי להסביר למה זה חשוב.
<אסנת בן פורת: ואני יכולה להגיד מקרה אחד שהוא היה מאד חשוב.
<אסנת בן פורת: יש הרבה.
מירב בן ארי: כן, ועם זה את מסיימת.
<אסנת בן פורת: של תלמידה שיצאה סוף סוף מהארון מול אמא שלה, שלקחה את זה מאד מאד קשה, ואז התלמידה פשוט יכלה להגיד, נכון אמא, את מכירה את אסנת, הרכזת, הסגנית, אז גם היא לסבית.
<אסנת בן פורת: בואי, בואי תדברי איתה והיא באה.
<אסנת בן פורת: ואני חושבת שזה היה משהו מאד משמעותי.
<אסנת בן פורת: זה נשמע כזה קטן, אבל זה דבר מאד משמעותי.
<אסנת בן פורת: לכן אני חושב שהתקצוב באמת והתמיכה, גם בעובדה שהערכה הזאת תוכל להיות מחולקת וגם בכך שתהיה עזרה במימון ובהכשרה ותהיה איזו אמירה שהכשרה של צוותי חינוך זה חלק משמעותי מהכשרה גם בסמינרים, גם בגני ילדים וגם הלאה בכל מערכת החינוך, הוא דבר מאד משמעותי וזה הצעד שאנחנו צריכים עוד לעשות קדימה, שאין לנו אותו עכשיו.
מירב בן ארי: כל הכבוד לך.
מירב בן ארי: באמת תודה רבה.
מירב בן ארי: אם היו מחיאות כפיים הייתי מוחאת, אבל לא צריך.
מירב בן ארי: מאד מאד מרשים.
מיכל רוזין: מאד מרגש.
מירב בן ארי: וגם מרגש, נכון.
מירב בן ארי: קרן מדיני, בבקשה.
<קרן מדיני: אהלן, שלום לכולם.
<קרן מדיני: אני קרן, בת 36 מחולון.
<קרן מדיני: אני פה בכמה כובעים.
<קרן מדיני: קודם כל אני אמא של אור, שזה הכובע הכי חשוב.
<קרן מדיני: אור זה ילד שבא, אני חד הורית והבאתי אותו לעולם בעזרת תרומת זרע.
<קרן מדיני: אני גם גננת בעיר תל אביב, בגן עירוני ומתנדבת חוש"ן, שזה כובעים מאד חשובים בחיי.
<קרן מדיני: אני רוצה להגיד לכם כמה דברים מתוך כאב מאד גדול שאני נתקלת גם בתור גננת וגם בתור אמא של אור, שהוא במערכת החינוך במדינת ישראל.
<קרן מדיני: אחד, בתור גננת, אין לנו שום יחידת תוכן בסמינר הקיבוצים, לוינסקי, לא משנה איפה אתה למד.
<קרן מדיני: מבחינתי ללמוד שנה סטטיסטיקה, אבל לא לעשות אפילו קורס אחד, אפילו ארבעה מפגשים, משהו, על איך להתמודד היום עם משפחות הקשת, איך להתמודד עם מגדר, שזה לא קיים וזה לא חלק מתעודת הוראה מגיל הגן עד י"ב.
<קרן מדיני: בעיני זה משהו שאנחנו חייבים לשנות אותו עכשיו.
<קרן מדיני: זה משהו לגבי סטודנטים שעוד לומדים.
<קרן מדיני: מי שכבר למד, גננות שכבר גננות, אני יכולה להגיד לכם שגם בעיריית תל אביב, איפה שזה אמור להיחשב המעוז של הקהילה, אני נתקלת בהמון המון גננות גם עם חוסר ידע, גם עם חוסר קבלה.
<קרן מדיני: ילדים בגן, ילד בגן שהוא בן לשני אבות, שנשלח הביתה עם עבודה – כבד את אביך ואת אמך - חזר הביתה עם הדף.
<קרן מדיני: יש לנו הרבה ילדים שלא קיבלו לא את המשפחה שלהם בגן בתל אביב.
<קרן מדיני: זאת אומרת הכאילו סטיגמה הזאת שבתל אביב הגננות לא צריכות, אני חושבת שצריך להפסיק את זה.
<קרן מדיני: כל הגננות צריכות לעבור השתלמות איך להתמודד עם זה.
<קרן מדיני: ההשתלמות שהעברנו לגננות הרצלייה, שלי הייתה את הזכות להיות חלק מהצוות שבנה את ההשתלמות והעביר את ההשתלמות.
<קרן מדיני: אני הייתי עם דמעות בעיניים בהשתלמות.
מירב בן ארי: יהלי, תגידי, אני רוצה לשמוע עוד נקודה אחת על ההשתלמות של הגננות בהרצלייה, כי היא באמת ייחודית.
מירב בן ארי: מי מימן את ההשתלמות?
<יהלי בן-עמי ויטנברג: עיריית הרצלייה.
מירב בן ארי: 100 אחוז?
<יהלי בן-עמי ויטנברג: לא.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: חלק מהעירייה וחלק מרשת עתיד.
מירב בן ארי: זאת אומרת שחוש"ן לשם שינוי לא היו צריכים להביא כסף לטובת זה?
<יהלי בן-עמי ויטנברג: אנחנו לא מעבירים כסף.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: אנחנו מבקשים בדרך כלל עלות ממש ממש סמלית לפעילויות שלנו, וזה מה שהמקום עצמו צריך לשלם.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: כמובן שאם מערכת החינוך תעביר לנו את התקציבים, המקום עצמו לא ישלם.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: בתי הספר לא צריכים לשלם והצוותים לא צריכים לשלם.
מירב בן ארי: כן, תודה על ההבהרה, זה היה חסר לי פשוט לדעת.
מירב בן ארי: אל תדאגי, אני רוצה לתת לכמה ארגונים ואל תדאגי, יגיע זמן ואנחנו נשמע אתכם.
<יהלי בן-עמי ויטנברג: לגבי רשת עתיד.
מירב בן ארי: בסדר, תתייחסי לזה.
מירב בן ארי: תרשמי לך.
מירב בן ארי: אני גם רושמת לי דברים.
מירב בן ארי: כן, בבקשה, קרן.
<קרן מדיני: אני רוצה להגיד, כמו שהתחלתי להגיד, שבאמת הייתי בהשתלמות עם דמעות בעיניים, כי ראיתי את השינוי שעשינו אצל הגננות ב-live, וראיתי אותו במשובים, של כמה זה חשוב, כמה מי שכבר סיים את הסמינר ואליו כבר אי אפשר להגיע, צריך לקבל את הכלים האלה.
<קרן מדיני: לחלקם אין שום יכולת לדעת איך להתמודד ביום המשפחה.
<קרן מדיני: לי הייתה השנה אמא בגן, שפשוט החליטה שהיא אומרת לילד שלה שהילדה עם השתי אמהות ממציאה שתי אימהות.
<קרן מדיני: גן במרכז תל אביב.
<קרן מדיני: אמא שחיה במרכז תל אביב אמרה לבן שלה – היא ממציאה.
<קרן מדיני: והילד פשוט התחיל לבכות לי באמצע קבלת שבת – אסור שתי אמהות, אסור שתי אמהות ונכנס להתקף, כי אמא שלו עשתה לו ממש דיסוננס בין המציאות שהוא רואה כל יום, שהוא רואה את הילדה מגיעה עם שתי אימהות בבוקר, ובין מה שאמא שלו אומרת לו.
<קרן מדיני: ולי עוד יש את הכלים, כי אני בחוש"ן - - -
תמר זנדברג: פטה מורגנה.
<קרן מדיני: כן, היא פשוט אמרה לילד שלה – אתה ממציא.
<קרן מדיני: מציאות קיימת.
<קרן מדיני: ואני יכולה להגיד לך שאם לא הייתי מתנדבת חוש"ן ואם לא הייתי עושה את ההשתלמות הזאת ומכינה אותם, אני לא בטוחה כמה כלים היו לי להתמודד מול האמא הזו.
<קרן מדיני: וזה עוד כאן במרכז תל אביב.
<קרן מדיני: אני לא רוצה לדבר על מה קורה בפריפריה ובאזורים שעוד זה פחות אמור להיות נפוץ, שאני גם נגד כל הסטיגמה הזאת.
<קרן מדיני: אני יכולה להגיד לכם שהבן שלי, מתברר לי עכשיו אחרי חצי שנה בגן, שהגננת, שהיא יודעת שהוא מתרומת זרע, אומרת לי מה, יש לו שני הורים.
<קרן מדיני: אני לא יכולה להגיד לכם איך ההרגשה הזאת שהילד שלי עם הגננת הזאת כבר חצי שנה.
<קרן מדיני: אני לא יודעת איזה מסר הוא כבר קיבל ומה היא אמרה לו.
<קרן מדיני: אני לא איתו בגן, והוא בן שנתיים ושלושה חודשים הילד.
<קרן מדיני: מה היא אמרה לו?
<קרן מדיני: מה הוא קיבל ממנה?
<קרן מדיני: וזו גננת.
<קרן מדיני: וזו גננת לא שנה ולא שנתיים.
<קרן מדיני: ואנחנו חייבות וחייבים להגיע.
<קרן מדיני: בעיני, כמו שאמרתם, שהגיל הרך הוא הגיל הכי חשוב.
<קרן מדיני: כי אם היא יוצרת לו דיסוננס, אחר כך הוא חוזר הביתה.
<קרן מדיני: אני לא מכירה את תורם הזרע.
<קרן מדיני: אני לא יודעת איך הוא נראה.
<קרן מדיני: היא החליטה שהוא הורה שלו?
<קרן מדיני: אני לא יכולה להסביר לכם את הכאב לעמוד מול גננת כזו.
<קרן מדיני: אני לא יכולה להסתכל עליה בעיניים מאז.
<קרן מדיני: נפגעתי ברמות מטורפות.
תמר זנדברג: אני נעלבתי כשהבת שלי, שהיא בת יחידה, חזרה עם דף עבודה כזה לכתוב על האחים ומה האחים, ואין לה אחים.
תמר זנדברג: אז מזה אני נעלבתי, אז על אחת כמה וכמה אני לא יכולה לדמיין עד כמה שהמציאות שונה - - -
<קרן מדיני: אני רק רוצה לומר לגבי ההשתלמות, אנחנו בתור גננות תל אביב לא עברנו את ההשתלמות הזאת.
<קרן מדיני: אנחנו מחולקים למרחב ויש כל כך הרבה חוסר ידע אצלנו במרחב וההשתלמות הזאת בעיני חייבת להיכנס חובה למפקחות והערכה הזאת, כדי שניתן להם את הכלים.
<קרן מדיני: יש פה ממש עצות מעשיות, שזה אני חושבת מה שגננות הכי צריכות.
<קרן מדיני: כי אפשר לדבר באוויר, אבל כלים.
<קרן מדיני: אוקיי, יש לי קבלת שבת, מה אני עושה.
<קרן מדיני: יש לי יום המשפחה, מה אני עושה?
<קרן מדיני: וכל זה מופיע בערכה ואני חושבת שאנחנו חייבות לעשות את זה.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע עוד ארגונים.
מירב בן ארי: מנדי מארגון איגי, את רוצה לדבר?
מירב בן ארי: בבקשה, רק תציגי את עצמך לפרוטוקול.
<מנדי מיכאלי: אני אשמח רק להגיד שלוש נקודות ואז לתת לחניכים שלנו לדבר.
מירב בן ארי: כן, אנחנו נשמע מכל הארגונים.
<מנדי מיכאלי: יותר חשוב ממני.
<מנדי מיכאלי: אז אני מנדי מיכאלי, אני מנכ"לית שותפה באיגי – ארגון הנוער הגאה.
<מנדי מיכאלי: דבר ראשון שהייתי רוצה להתייחס אליו, ראיתי שהניסוח של הנושא של הדיון היום בוועדה הוא הכשרת צוותי חינוך לטיפול בלהט"בים.
<מנדי מיכאלי: אז יושבת לידי איריס משפ"י, אחת מהרבה נשים בשפ"י שאני מאד מעריכה.
<מנדי מיכאלי: נשות מקצוע משכמכם ומעלה, ובמה שאני הולכת להגיד עכשיו אין שום קשר לשפ"י או לעבודה שאתם עושים.
<מנדי מיכאלי: אני רואה משהו פגום בזה שכל הנושא הזה – לדבר להט"בית, לדבר מגדר ולדבר מיניות – נופל בתוך משרד החינוך תחת תחום שהוא תחום טיפולי.
<מנדי מיכאלי: הנושא הזה יצא מה-DSM, הנטייה ההומוסקסואלית יצאה מה-DSM בשנת 1972 או בשנת 1974.
<מנדי מיכאלי: הטרנס ג'נדרס יצאו מה-DSM בעשור האחרון.
<מנדי מיכאלי: אנחנו לא צריכים טיפול.
<מנדי מיכאלי: התלמידים הלהט"בים לא צריכים טיפול.
<מנדי מיכאלי: אנחנו צריכים חינוך.
<מנדי מיכאלי: אנחנו צריכים חינוך פלורליסטי, חינוך שנותן לכל אחד להביא לידי ביטוי את הזהות האמיתית, וזה לא משנה מה היא.
<מנדי מיכאלי: אז זו הערה ראשונה.
<מנדי מיכאלי: הייתי מאד שמחה אם זה היה עובר לאחריות של המזכירות הפדגוגית, למרות שאתן עושות עבודה נהדרת.
<מנדי מיכאלי: זה צריך להיות בתוך הקוריקולום באופן קבוע בעיני.
<מנדי מיכאלי: דבר שני שהייתי רוצה לשים על השולחן והחניכים עוד רגע יפרטו.
<מנדי מיכאלי: לי היו חוויות מאד לא טובות בבית הספר, בעיקר מצד מורים.
<מנדי מיכאלי: התלמידים אכלו אותי, ירדתי להם בגרון בסדר, המורים לא ידעו איך לאכול ילדה שנראית כמו ילד ולא מעניין אותה להתחבר לבנות.
<מנדי מיכאלי: ומה שעצוב לי זה שבשמונה השנים האחרונות באיגי, אני לא מפסיקה לשמוע סיפורים כאלה.
<מנדי מיכאלי: אני סיימתי את הלימודים שלי לפני 15 שנים.
<מנדי מיכאלי: השינוי שקיים קיים בבתי ספר מסוימים שבהם יש בדרך כלל אנשים, פרסונות, שמבינים את הבעייתיות במצב הקיים ועושים שינוי כי זה חשוב להם אישית.
<מנדי מיכאלי: אין שינוי, בטח שלא משמעותי במערכת.
<מנדי מיכאלי: כמעט ואין שינוי בכלל מהמקום שבו אני הייתי לפני 20 שנה בהתמודדויות כאלה.
<מנדי מיכאלי: אז אני יודעת שיש הרבה תכניות ויש דברים ויש הרבה עבודה, אבל בשטח לא מרגישים את השינוי.
<מנדי מיכאלי: ודבר אחרון שאני ארצה להגיד, זה שיש גופים מקצועיים בשטח, גם חוש"ן, גם איגי, גם הבית הפתוח.
<מנדי מיכאלי: יש ארגונים שהרבה זמן כבר עושים הכשרות, גם למורים יש קורס.
<מנדי מיכאלי: מישהי דיברה על סמינר הקיבוצים, אז מתחיל שבוע הבא בסמסטר הבא קורס במסלול לחינוך דמוקרטי שאיגי מעבירים, על פדגוגיה קווירית.
<מנדי מיכאלי: יש שם טיפול בכל מה שקשור לנטייה מינית, מגדר, מיניות ואיך לגשת לתלמידים בצורה אחרת.
<מנדי מיכאלי: יש הכשרות שנעשות למורים גם באיגי וגם בחוש"ן.
<מנדי מיכאלי: אנחנו עושים את זה.
<מנדי מיכאלי: אנחנו יודעות לעשות את זה ואנחנו נשמח להמשיך לעשות את זה אם יש צורך, או במינימום לייעץ.
<מנדי מיכאלי: אנחנו לא מחפשות, אנחנו עמותה, אין לנו שום צורך עז לקחת עבודה שאין צורך לעשות אותה.
<מנדי מיכאלי: יש לנו משאבים מאד מצומצמים בסופו של דבר, וזו כן אחריות המדינה.
<מנדי מיכאלי: אנחנו יודעות איך לעשות את זה ומכירות את השיח, יכולות לייעץ, לשבת לכתוב ביחד תכנים.
<מנדי מיכאלי: והייתי מציעה בשלב הזה שני אפיקי פעולה.
<מנדי מיכאלי: בטווח הארוך, אנחנו לא מחפשים לקחת את האחריות מהידיים של המחנכים והמחנכות.
<מנדי מיכאלי: זה צריך לשבת שם, הם צריכים להכיר את התוכן.
<מנדי מיכאלי: בני הנוער שיושבים בכיתות צריכים להרגיש בנוח במרחב בטוח לדבר עם המחנכים והמחנכות שלהם.
<מנדי מיכאלי: עד שנכשיר אותם, כנראה שייקח כמה שנים טובות, אז אפשר לבנות הכשרה, לעבוד על זה ולהחליט שאין מורה או מורה במערכת החינוך או אנשים שנכנסים למערכת החינוך, שלא עוברים את התוכן הזה.
<מנדי מיכאלי: זה לא הגיוני.
<מנדי מיכאלי: ובינתיים צריך לעשות גם משהו ברמה המיידית, כי ייקח 5, 10 שנים, לא יודעת.
<מנדי מיכאלי: מעולם לא בניתי תכנית למשהו, הכשרה של כל המורים בארץ, אבל בינתיים יהיו עוד עשרות אם לא מאות אלפי ילדים ובני נוער שיעברו במערכת החינוך והם להט"בים והם חווים שונות מגדרית, או ברמת הנטייה המינית ולא יהיה להם מענה, בגלל שהמורה עוד ארבע שנים מתוכנן לעבור הכשרה.
<מנדי מיכאלי: אז אפשר גם עכשיו לייצר מנגנון כלשהו, שבו גופי המקצוע שקיימים ויודעים לעשות את ההכשרה הזאת, ייכנסו במיידי לבתי הספר ולאקדמיות להכשרה לחינוך.
<קריאה: נכון, וההכשרות האלה קיימות.
<קריאה: הן ישנן.
<מנדי מיכאלי: נכון.
מירב בן ארי: תודה, תודה רבה.
מירב בן ארי: איתי ומיכל, תלמידי תיכון וחניכי איגי.
<איתי אחון זאדה: אני אתחיל.
<איתי אחון זאדה: אני תלמיד חטיבה קודם כל.
<איתי אחון זאדה: אני בן 14.
מירב בן ארי: מאיפה?