GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוסי יונה: מבחינתי, "יהודית ודמוקרטית" – בסדר, אבל, השאלה היא באשר ליהדות, איזו יהדות, על איזו יהדות אנחנו מדברים.
יוסי יונה: האם אנחנו מדברים על יהדות שיכולה לנהוג מתוכה את היסודות ההומניסטיים והאוניברסליים שלה או שאנחנו מדברים על יהדות שהיא סתגרנית, שהולכת והופכת להיות יותר ויותר קנאית.
יוסי יונה: עכשיו, במידה וזה קורה ויש לי תחושה – ואני אומר לכם, אמרנו שלא קראנו לא ראינו אבל נראה לי שזו המגמה ולכן, כאשר היהדות הופכת להיות סתגרנית וקנאית הרי שברור מאליו שהיא תפגע בדמוקרטיה, זאת אומרת, אין שום דרך אחרת לפרש זאת.
יוסי יונה: ואני לא מדבר עכשיו רק מנקודת המבט של הערבים – שהם בוודאי גורם מאד משמעותי בהדחקה, אלא גם של יהודים שהם אינם דתיים, גם אנשים שהם מהגרים והם חצי יהודים.
יוסי יונה: לכן אני אומר לכם, על פי מה שנשמע כאן ואני רוצה להגיד במאמר מוסגר, אתם מלמדים את האזרחות שתי יחידות בבית הספר, לא bid deal ולכן אתם גם צריכים להיזהר מאוד מאוד, מלהפוך את המקצוע הזה למוקצה ובסוף לא ילמדו אותו בכלל.
יוסי יונה: לא ילמדו אותו בכלל, שתי יחידות, בסדר.
יוסי יונה: אז לקחת את זה בחשבון.
יוסי יונה: לאור ההערות ולאור המידע שעלה כאן, שאכן היו אנשים שהתפטרו, אנשים שחשו שהם לא מוּכָלים, אנשים שחשו שהם לא מקבלים ביטוי לתפיסותיהם השונות והמגוונות, אז תעשו את המעשה נכון, תעשו את המעשה הנכון, תעשו hold, תעשו hold, ותחשבו כיצד ניתן להוציא ספר מידיכם שהוא אכן באמת ובתמים ישקף את המיגוון הרחב שממנו מורכבת החברה הישראלית.
יוסי יונה: שוב, אני אומר, על פי מה שנשמע כאן, עולה רושם מאד מאד חזק, ושוב, עם כל הכוונות הטובות שלכם, שעשיתם עבודה כפי שאתם אומרים ואתם טוענים שהוא מאוזן, שוב, הטענה של האיזון מאוד מאוד מנוגדת לטענה מאוד מרכזית שלכם, לפיה כן רציתם שינוי, רציתם להפוך את המגמה ואולי באמת גם הערה שהושמעה גם לפני כן מפי מספר אנשים, יש דברים - - -
<קריאה: היא לא היתה מאוזנת אז עכשיו מאזנים אותה.
יוסי יונה: לא, שלוקחים אותה יותר מדי למגמה אחרת.
<קריאה: קודם היא הייתה לא מאוזנת.
זהבה גלאון: בסדר, בסדר.
יוסי יונה: אני רוצה גם להתייחס לנקודה הזאת.
יוסי יונה: נאמרו כמה דברים, גם על ידכם, שכל שר בא ומגיע ויש לו את האג'נדה שלו, נכון?
יוסי יונה: אז אולי באמת הגיעה העת שנחשוב כיצד אפשר ליצור, מועצה הלאומית לחינוך, שהמעמד שלה הוא - - -
יעל גרמן: "ועדת דברת" דיברה על זה לפני שנים.
יעקב מרגי: יפה, תודה יעל.
<קריאה: ועלתה הצעה ממשלתית לעשות את זה.
יעל גרמן: הוא רצה, הוא היה בעד זה.
מיקי רוזנטל: לא עשה כלום בכיוון הזה.
יעל גרמן: זה היה במצע שלנו.
מיקי רוזנטל: זה היה במצע ונשאר במצע.
מיקי רוזנטל: לא עשיתם עם זה כלום.
זהבה גלאון: שי פירון היה אלוף - - -
יעקב מרגי: תודה, זהבה, רבותי, הנה, אני אומר לכם, זה לא ניתן לשינוי.
יוסי יונה: אז אתם אומרים - - -
יעקב מרגי: בדיוק בשתים-עשרה חמישים ותשע הישיבה נעולה עם סיכום או בלי סיכום.
יוסי יונה: אדוני יושב הראש, משפט סופי.
יעקב מרגי: משפט אחרון, כן.
יוסי יונה: אני אומר אדרבה, אתם אומרים שלא היה מאוזן ועכשיו אתם רוצים לאזן אז הנה, הכפפה מוטלת לידכם.
יוסי יונה: אנא, עשו את זה באיזון, תגידו שאתם מוכנים שתקום מועצה לאומית לחינוך שיהיו לה את הסמכויות לקבוע את לימודי האזרחות.
זהבה גלאון: זה לא פייר שאתם לא משאירים לכולם את אותו הזמן.
יעקב מרגי: ג'מאל, שתי דקות.
יעקב מרגי: ג'מאל זחאלקה.
ג'מאל זחאלקה: אני רק רוצה להציע לגנוז את הספר, להקפיא אותו, לא להמשיך את התהליך של הדפסתו והוצאתו לאור ולגמור לעשות - - - , כדי שיצא ספר אחר.
ג'מאל זחאלקה: מבחינת הצורך לעשות שינוי, הצורך בשינוי במקצוע האזרחות צריך לענות על מה שקורה.
ג'מאל זחאלקה: מה שקורה בעשור האחרון הוא שיש בארץ תופעה של יותר גזענות, פחות אמונה בדמוקרטיה ואת זה צריך לתקן וצריך לפעול.
ג'מאל זחאלקה: תהליך החינוך צריך להכין אנשים לחיים.
ג'מאל זחאלקה: אני רוצה לשאול את השאלה: אחרי הספר שלכם, מי שילמד אותו, גם אם לא יהיה גזען, האם יגלה יותר הבנה לגזענות או שייצא - - -
יעקב מרגי: תודה, שאלה חזקה, תודה.
ג'מאל זחאלקה: אני רק רוצה להגיד עוד משפט, אם בספר הזה לא יהיה ביטוי שלנו, של האזרחים הערבים, אנחנו נוציא ספר אחר ונְלַמד מה זה אזרחות.
<קריאה: גם ככה מלמדים - - -
יעקב מרגי: רגע, רבותי, לא להפריע, חבר הכנסת איתן ברושי.
איתן ברושי: הדיון הזה בטח שאי אפשר לסכם אותו בלוח הזמנים שנתת, יושב הראש, אבל משפט וחצי.
איתן ברושי: סליחה, החינוך הוא גורם מאחד, אני פונה אליכם - - -
יעקב מרגי: תאמין לי, אם הייתי ראש המועצה הפדגוגית, סליחה שאני מתפרץ, תנו לי חודש, מוציא לכם ספר אזרחות, אף אחד לא יבקש דיון עליו.
זהבה גלאון: מסכימים.
איתן ברושי: החינוך הוא גורם מאחד, הוא גם כור היתוך ובכל סיטואציה, רגע, חברותיי, - - -
מיכל רוזין: אני שואלת אותך איזה כור היתוך - - -
יעקב מרגי: מיכל, מיכל אני, מיכל פעם שנייה, אני לא רוצה לפוצץ את הדיון.
איתן ברושי: מיכל, כמי שעמד בראש מועצה אזורית שהיו גם בתי ספר שלמדו בו גם ערבים וגם יהודים, מיכל, תקשיבי, גם ערבים וגם יהודים, וכמי שמאמין שיש פה אזרחות אחת, אין פה יותר מאזרחות אחת של כולם, עם שוויון ושוויון הזדמנויות, לא יכול להיות ויכוח כזה קיצוני על שיעור כזה בסיסי כמו אזרחות.
איתן ברושי: עצם הויכוח הזה מראה שיש כאן מחלוקת והיא לא על האזרחות אלא על סדר היום ולכן, לפי דעתי, מוכרחים למצוא את הנוסחה שיהיה ספר אחד לכולם.
איתן ברושי: זה לא יכול להיות שבחברה שמבינה – ולא חשוב איזו ממשלה, היו פה עשרים אחוז לא יהודים, לא יכולה ליצור מחלוקת כזאת גדולה על דבר כזה בסיסי, של אזרחות אחת שווה לכולם.
איתן ברושי: עוד רגע, מה שחסר בקרב עובדי המדינה, כי לא ברורה פה מספיק הגדרת המטרה ומהו החזון שלאורו מוציאים את ספר האזרחות.
איתן ברושי: בדרך כלל מגדירים ומטרה וחזון ובאזרחות, והפכנו פה את הוויכוח מוויכוח על שיעור אזרחות לוויכוח על החזון והדיון הוא על החזון של המדינה.
איתן ברושי: ומשפט אחרון, אנחנו מדברים על שוויון - - -
יעקב מרגי: אין לי, אין לי, לא, לא, נורית קורן, דקה, נורית.
איתן ברושי: גם שוויון בחובות.
נורית קורן: בדקה, אספיק מה שאספיק.
נורית קורן: אני יוצאת מנקודת הנחה שבעצם אנחנו מדינה יהודית ודמוקרטית ואנחנו צריכים לתת ביטוי לכל מה שקורה במדינה ולכל תרבות, וזה מן הסיבה שכל אחד יכיר מהי התרבות של כל אחד.
נורית קורן: יש כאן הרבה צבעים של תרבויות ואנחנו צריכים לתת במה לדברים האלה.
נורית קורן: גם למיגזר הערבי אבל לא לכל פלשתינאי אלא לערבי ישראלי שהזהות שלו היא ישראלית.
יעקב מרגי: אחרון הדוברים לפני הסיכום שלי, חאג' יחיא מוחמד, מורה לאזרחות.
יעקב מרגי: תנסה להיות קצר
<קריאה: - - - לקבוע מהי הזהות שלו.
יעקב מרגי: אף אחד לא מפריע לו.
<חאג' יחיא מוחמד: אתייחס לשתי נקודות.
<חאג' יחיא מוחמד: קודם למקומו של האחר, כי נאמרו כאן משפטים שקוממו אותי.
<חאג' יחיא מוחמד: אני לא רוצה לנהל פה דיון פוליטי אלא חינוכי גרידא, - - -
יעקב מרגי: גם אם היית רוצה לא הייתי נותן לך.
<חאג' יחיא מוחמד: אני אגיד איך ערבים מוגדרים בספר ולמה אני לא יכול, רגע, במכוון.
<חאג' יחיא מוחמד: המוסלמים יש להם תנועות איסלאמיות בדלניות, הנוצרים רובם רוצים להיות ארמים וחלק ניכר מהם משרת בצה"ל, הדרוזים - - -
יעקב מרגי: אסף, אתה מפריע לי, אני אוציא אותך.
<חאג' יחיא מוחמד: "הדרוזים", תנו לי, "הדרוזים נאמנים למדינה וכרתו ברית עם הישוב היהודי" - - -
<חאג' יחיא מוחמד: שניה, "הערבים - - - המוסלמים ברובם תומכים במאבקו של העם הפלשתיני נגד מדינת ישראל".
<חאג' יחיא מוחמד: אני רוצה להגיד עוד משפט.
<חאג' יחיא מוחמד: בשלש השנים האחרונות, בגלל שמשקרים לתלמידים שלנו בכל פעם עם מכוון אחר, אז אחוז התלמידים הערבים שעוברים את הבחינה יורד.
יעקב מרגי: נאמר כבר.
<חאג' יחיא מוחמד: ואני רוצה לשאול שאלה את המנכ"לית, משפט אחד, האם בשנה שעברה, יעל, ואנחנו מכירים מספיק טוב, האם נעשה פקטור לתלמידים הערבים כדי להעלות את אחוז התלמידים שעברו או לא נעשה?
<קריאה: כן נעשה.
יעקב מרגי: רבותי, תקשיבו, אין ספק שהדיון לא מוצה אבל חשפנו טפח מן התחושות של כל הנוגעים בדבר, של כל מי שהנושא מעניין אותו.
יעקב מרגי: אין ספק, כפי שאמרתי, הנושא הוא טעון בגלל המורכבות שלו, מה לעשות, עם אופי החברה שלנו והמבנה של החברה שלנו אז החכמה שלנו היא לדעת לחיות אתה, כפי שאמרתי.
יעקב מרגי: אני אומר את דבריי, אני בדברי הסיכום חוזר על דברי הפתיחה שלי, כי מה לעשות, הם חוזרים, הם הציר המרכזי.
יעקב מרגי: מקצוע האזרחות מהווה "תפוח אדמה לוהט" בחברה הישראלית, כל פעם שמאן דהוא רוצה לגעת בו או להזיז אבן ממנו.
יעקב מרגי: זו לא פעם ראשונה וכנראה גם לא הפעם האחרונה.
יעקב מרגי: מדינת ישראל הוגדרה כמדינה יהודית ודמוקרטית בחד אמחתא, בנשימה אחת, ואם שואלים אותי: "היילכו יחדיו?
יעקב מרגי: " אז אני עונה שלמרות הקושי אפשר שיילכו יחדיו.
יעקב מרגי: צריך לעשות זאת באחריות, בזהירות, בנדיבות, בדמוקרטיות ומעל הכול בשקיפות.
יעקב מרגי: כמובן הכול לפי החוק כי אנחנו עדיין מדינת חוק.
יעקב מרגי: בהמשך לכך, הועדה שמעה בדאגה ולא יכלה להתעלם מן הביקורת על הדרך שבה נעשו השינויים, הן במכוון והן בהוראת המקצוע.
יעקב מרגי: הועדה שמחה לשמוע שמשרד החינוך קשוב לביקורת שנשמעה היום בדיון, ושהם פתוחים לשינויים לגבי המכוונים, וכן לתכנית הלימודים.
יעקב מרגי: הועדה שמעה את הצהרתם שאין שינוי בתכנית הלמודים במקצוע האזרחות, שוב, אין שינוי בתכנית הלימודים במקצוע האזרחות.
יעקב מרגי: הועדה קוראת, בטרם הוצאת הספר, לבחון את ההערות וההסתייגויות של בעלי המקצוע, בטרם הוצאתו.
יעקב מרגי: שוב, אני מודה לכולם, סליחה, רגע, רגע,
זהבה גלאון: אבל לא הִכנסת את - - -
יעקב מרגי: אבל לא סיימתי, את מפריעה לי, לא צריך הצבעה, את יכולה להסתייג, תסתייגי, לא, לא, את לא מפריעה לי.
יעקב מרגי: אני רוצה להודות לכל מי שהשתתף פסיבי בדיון, שָמעו, זה תהליך העבודה של הכנסת, זו הכנסת, פה מתבררים הנושאים, פה יש את זכות הדיבור לכולם, פה הדמוקרטיה בהתגלמותה ואנחנו נמשיך להגן עליה.
יעקב מרגי: 23 בדצמבר 2015, י"א בטבת תשע"ו.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הוא ההתמודדות עם הירידה בשיעור האקדמאים יוצאי ברית המועצות ושיעור הנשירה בקרב ילדי עולים מברית המועצות לשעבר, מבית הספר התיכון.
יעקב מרגי: הצעה של חבר הכנסת יואל רזבוזוב, של חברת הכנסת קסניה סבטלובה ושל חברת הכנסת השרה לשעבר סופיה לנדבר, כך זה מופיע בסדר.
יעקב מרגי: אני אומר מספר מלים ואתן לחברות הכנסת.
יעקב מרגי: מקבלים בברכה גם את חבר הכנסת מאיר כהן, שר הרווחה לשעבר ו'ברוך הבא' גם חבר הכנסת המציע.
יעקב מרגי: אנחנו עדיין נהנים מפירות גלי העלייה הגדולים שהתברכנו בהם בשנות התשעים, אין ספק שהמדינה עמדה באתגר גדול, עם כשלים כאלה ואחרים אבל, עם הרבה ברכות והרבה תועלות ואנחנו נדרשים לסוגיה הזו, למפעל הגדול הזה שהתקיים בשנות התשעים, בשולחן הזה, בהרבה היבטים.
יעקב מרגי: רק השבוע נדרשנו בסיור למצוקה של מקצועות הטכנולוגיה שהתברכנו והשארנו שני עשורים אבודים שהמדינה כמעט איבדה אותם בתחום הטכנולוגי אלמלא גלי העלייה, בנוסף לתועלות התרבותיות והתועלות החינוכית, החברתיות, הכלכליות וכל מה שקרה במשק.
יעקב מרגי: אם יכתבו את זה – ואני מאמין שנכתבו ספרים, אני מקווה, אבל, אנחנו נדרשים היום לדון – בעקבות הצעתם של חברי הכנסת, בירידה בשיעור האקדמאים יוצאי ברית המועצות.
יעקב מרגי: כידוע, תמיד אנחנו, הוותיקים – נקרא לזה, תסלחו לי, גם אני נקרא עדיין עולה, עליתי בגיל שנתיים, אנחנו מדינה שתמיד תקלוט ואני תמיד אומר שגם עוד שבעים שנה נהיה קולטי עלייה ונהיה עולים, אז כוותיקים אנחנו התייחסנו כך: מה זה, העלייה הזו?
יעקב מרגי: כולם אינג'נרים, כולם זה וכולם זה.
קסניה סבטלובה: לא, היו גם רופאים.
יעקב מרגי: הנה התחלנו.
יעקב מרגי: בוא נתמודד עם זה.
יעקב מרגי: ואז אתה מתוודע לזה שהנושא האקדמאי, ההשכלה העל-תיכונית האקדמאית הייתה built it, built in במערכת האזרחית הזו שהייתה לכאורה, אני מגדיר את החברה שנקראה ברית המועצות לשעבר, אתה יודע, התעשייה של הטכנולוגיה שלהם הייתה חזקה והייתה כבדה, למי שמכיר את הכלים הטכנולוגיים שהיו מסיביים, הזכרתי את זה גם השבוע, את ה"זיל", ה"זיל" הרוסי, אנחנו החיילים היינו מקללים שתפסו את הממשלה, כי היו יותר צריכים לדחוף אותם מאשר הם מסיעים אותנו אבל, אתה רואה שהקטע של האקדמיה לא פָּסַח, הקטע של התרבות לא פסח, גם הספורט, הרוח, החברה, ואנחנו מגיעים לפה וקרה משהו פה בחברה, וכנראה, סופה, את, כשרת הקליטה לשעבר, יודעת, כנראה למדנו, הפקנו לקחים מן העליות אבל לא די, לא מספיק.
יעקב מרגי: אני תמיד אומר: תמיד צריך לגלל, מקווה שיהיו עוד גלים מבורכים כאלה, צריך להכין את הקולט ואת הנקלט.
יעקב מרגי: לא רק את הנקלט.
יעקב מרגי: והמשברים האלה במעברים, משבר זהויות, משבר תרבות, אני נוטה לראות אותם כמעט בכל מקום, מי פחות מי יותר אבל מסתבר שזה לא פוסח על שום עלייה.
יעקב מרגי: פעם היה לי רב עיר, כשהייתי ראש מועצה דתית, בבאר שבע, היה לי רב עיר, קשיש, היה גר בבאר שבע באיזור שהיה פעם מגורים, היום זה הפחיות, איזור הגלריות והפאבים, והוא נשאר כזה מסכן, תקוע, אמרתי לו: אתה גר בחושך ככה, בוא, אפשר לעבור לשכונה, בוא נתחיל לבדוק.
יעקב מרגי: התחלתי לבדוק, אמרתי לו: נו, הרב, יש.
יעקב מרגי: אומר לי: אני כמו עץ עתיק, כל עוד השתיל הוא רך אתה יכול להוציא אותו, להחזיר אותו, לשתול אותו במקום אחר אבל איך תוציא אותי ממקור אדמתי ואיך אני אקלט באדמה חדשה?
יעקב מרגי: זה כל שכן, אני אומר.
יעקב מרגי: ואני שמח שהנושא הזה עולה כי אנחנו צריכים כנראה, כשעולים נושאים אנחנו צריכים התערבות, זאת אומרת שיש פה איזו דלקת קטנה וצריך לטפל בה, צריך התערבות, צריך לעגל את הפינות כדי להבין ולהחזיר את הרכבת הזו למסלולה כי חבל, כי האובדן יהיה של כל החברה הישראלית.
יעקב מרגי: בבקשה, חברי הכנסת לפי הסדר שקראתי, למרות שהגעת מאוחר אבל אתה מופיע ראשון, יואל רזבוזוב.
יואל רזבוזוב: מצטער על האיחור.
יואל רזבוזוב: תודה ליושב הראש, לחברי הכנסת, אורחים נכבדים.
יואל רזבוזוב: אז אנחנו יזמנו את הדיון, אני וחברות הכנסת, לנדבר וסבטלובה, שהצטרפו לדיון.
יואל רזבוזוב: הייתה איזושהי כותרת בעיתון, שאני חושב שהקפיצה את כולנו ואנחנו ביקשנו דיון דחוף אז אני שמח שאנחנו עושים את הדיון הזה בשביל שני דברים, האחד, להעביר את הכותרת "עלייה לצורך ירידה בהישגים" בעיתון "הארץ", "ההורים היו בעלי מקצוע והשכלה גבוהה שהקפיצו את שוק התעסוקה אולם, ילדי העולים מברית המועצות שהתחנכו בישראל אינם מגיעים להישגים האקדמאים של הוריהם, וגם לא של בני גילם שנולדו כאן".
יואל רזבוזוב: עכשיו אני חושב שהכותרת הזו היא שטות גמורה, איך עיתון בכלל מרשה לעצמו, וזה היחס, כי בסוף מי שמסתכל אז הם מראים שהאחוזים הם 30.6% ביחס להורים ו-33.3% זה ה'צברים'.
יואל רזבוזוב: אני בדקתי ויש לי פה את המחקר, עברתי על המחקר, לא מצאתי שום דבר שתואם את הכותרת.
יואל רזבוזוב: דיברתי עם הסוקרים, החוקרים ועם אנשים מן התחום והם אומרים: זה אפילו לא הבדל זניח, זו יכולה להיות אפילו טעות סטטיסטית במחקר, אז איך עושים עוד פעם "ירידה לצורך עלייה" - - -
יעקב מרגי: בסטטיסטיקה הכול תלוי ביחס.
יעקב מרגי: אם אתה משווה למה שהם היו, והתייחסתי לכך בדברי הפתיחה, אפשר להסתכל תמיד על חצי הכוס המלאה ולהשוות את זה ל'צבר'.
יעקב מרגי: השאלה היא אם אני מתייחס אם אותם בני הנוער היום היו ממשיכים לפי אותם מדדים של שנות התשעים, כמה מהם היו אקדמאים?
יעקב מרגי: זו השאלה.
יואל רזבוזוב: שמע, זה - - -
יעקב מרגי: אם אתה שואל אותי כבעל עניין, זה מה שהיה צריך לעשות.
יואל רזבוזוב: אני חושב שאסור להשוות כי בברית המועצות החינוך האקדמאי היה חינם והתנאים היו שונים אבל, זה שעוד פעם, יחסית ל'צברים' זה אותו דבר ואני חושב שזאת הסטיגמה, ואפילו אני פותח כל שנה, בשלש השנים האחרונות לפחות, בדה-מארקר ארבעים, מתחת לארבעים, זה דור, דור וחצי, אותם החבר'ה הצעירים שהגיעו לכאן בגיל ילדים-נערים, אין אחד שהוא עולה מברית המועצות, אין אחד, מה, האם אין מספיק אנשים מוכשרים?
יואל רזבוזוב: אני יכול עכשיו להזמין לפה מאה עשרים אנשים מוכשרים שיכולים לעקוף את כולם בטבלה הזאת אבל, זאת הסטיגמה וגם הכותרת מצביעה ואני כן הייתי רוצה להבהיר כאן את הכותרת, שהיא מרגיזה ולא נכונה הזו.
יואל רזבוזוב: הדבר השני, אני חושב שהגיע הזמן גם לעלות מדרגה, כי אני, בקדנציה הקודמת, כיו"ר ועדת העלייה והקליטה, עשינו לא מעט דיונים בנושא של ילדי עולים, גם כאן כתוב "נתונים נוגעים לבני נוער יוצאי ברית המועצות לשעבר מן השנים האחרונות מלמדים שהמגמה לא השתנתה, גם הם לא צפויים לפקוד בהמוניהם את הקמפוסים, ציוני מיצ"ב של ילדי עולים שלא נולדו בישראל נמוכים מן הממוצע הארצי, הם נושרים יותר מבית הספר, ויותר ממחציתם מעדיפה - - - "
יעקב מרגי: מתוך מחקר של - - -
יואל רזבוזוב: זה עוד פעם, זה אותו המחקר.
יואל רזבוזוב: מה שכן, אנחנו מכירים, זאת בעיה ידועה, שעולים שעלו בשנים האחרונות, הילדים שלהם מתקשים בגלל השפה, וכאן אני בא כי עשינו על זה דיונים בוועדה, ויושבת כאן נציגה של משרד החינוך, מאיה, ואני חושב שכדאי כבר לערב אותךָ ואת ועדת החינוך, כשיושבים כאן מנהלי בתי ספר: לא מספיק שנתיים.
יואל רזבוזוב: נותנים לעולים שנתיים עברית, כל השאר בא על הרשות המקומית, הרשות המקומית – יש כאלה שיכולות לסבסד ויש כאלה שלא יכולות.
יואל רזבוזוב: בשנתיים הילדים לא לומדים עברית, הם מתקשים, הם לא יכולים אחרי זה לעשות בגרות ואז יוצא שהם - - -
מאיר כהן: האם אין זכאויות?
יואל רזבוזוב: יש זכאויות אבל עדיין לא מספיק.
מאיר כהן: יש בשפה שלהם, יש - - -
יואל רזבוזוב: לא, אם ילד בבית הספר - - -
קסניה סבטלובה: אני למדתי גם בבית הספר - - -
יואל רזבוזוב: אם ילד בכתה ו', ואם ילד בכיתה ז' - - -
מאיר כהן: איזה מקצוע טוב?
יעקב מרגי: גבירתי, גבירתי, מאיר, אני באמת רוצה לשמוע את השאלה שלך ואת התשובה וחשוב גם שיירשם אז בוא תן לסיים.
יואל רזבוזוב: אני מסיים.
יעקב מרגי: נפתח את הדיון אחרי זה, מסתמא גם עורכי המחקר כאן, משרד החינוך ומי שיכול לתרום לדיון יתרום.
יואל רזבוזוב: אם ילד עלה בכיתה ז', כיתה ח' ועד כיתה י' אז מה הוא עושה?
יואל רזבוזוב: אין לו בגרויות, הוא עוד לא הגיע לשלב של הבגרויות, הוא צריך גם להתחיל ללמוד ואולי לא יהיו לו גם זכאויות, אבל יש פה מנהלים שיגידו שישנה בעיה והרשויות המקומיות מתלוננות.
יואל רזבוזוב: הדבר השלישי, שאם באמת ההורים אקדמאים ויש נתונים אז אני כן קורא למשרד החינוך, לצאת באיזשהו קמפיין בשפה הרוסית, שיעודד את ההורים שישגיחו יותר על הילדים, שיראו שיש להם פוטנציאל אקדמאי, שיעשו זאת, כי יש את הפוטנציאל, ובאמת, אותם עולים נופלים בין הכיסאות.
יעקב מרגי: חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
יעקב מרגי: לתמצת.
יעקב מרגי: יש לנו שעה דיון.
קסניה סבטלובה: כן, כבוד יושב הראש וחבריי חברי הכנסת.
קסניה סבטלובה: קודם כל תודה על הקיום של הדיון הזה.
קסניה סבטלובה: אותי גם הקפיצה – גם הכותרת הזו אבל לא רק היא כי אני מטבע הדברים מקבלת הרבה פניות ציבור, נפגשת הרבה עם הורים, ויש משקל רב לכך שכולנו, מי שנמצאים פה, חברי הכנסת, יש פה צברים ויש פה כאלה שעלו בגיל שנתיים ויש פה ערבוביה שהיא יפה מאוד ובאמת לכל אחד את החוויה שלו.
קסניה סבטלובה: אז אני יכולה להגיד לך מן הניסיון האישי, כמי שגדלה פה והייתה פה גם בבית הספר וגם באוניברסיטה.
קסניה סבטלובה: קודם כל, כשעלינו, לארץ, הייתי בת שלש עשרה אבל, אימא שלי כבר ידעה באיזו אוניברסיטה אני אלמד.
קסניה סבטלובה: זה היה ברור עוד לפני שידענו לאיזו עיר אנחנו הולכים, אבל היא ידעה שאני אלמד באוניברסיטה העברית, בין אם נחיה בעיר אחרת או לא אבל זאת האוניברסיטה.
קסניה סבטלובה: היה ברור שזה הכיוון.
קסניה סבטלובה: לא הייתה בכלל אופציה שזה לא יקרה.
קסניה סבטלובה: השפה – זה נכון, יש מכשולים ויחד עם זאת, אני וחבריי שלמדו פה, אנחנו למדנו פה שנתיים שלש בתיכון, עשינו בגרויות, הצלחנו יפה מאוד, גם למדנו דרך אגב לימודי קודש – מי שלמד בבתי הספר הדתיים, וגם כמובן את הטכנולוגיה וכל מה שיוצא בזה וכולם התקבלו לאוניברסיטה, וכולם היו פה שנה שנתיים ושלש בארץ.
קסניה סבטלובה: גם למדו ושילמו כסף כי אני אישית כבר לא הייתי זכאית לאף מענק של משרד הקליטה ולשום דבר מן הסוג הזה, אז זה עניין קודם כל של מוכנות, משהו שאתה מביא אתך מן הבית, ובבירור אנחנו רואים פה שיש פה מכשול, של בני העולים שהם חווים עדיין קשיי קליטה, כן, מה לעשות, כן, הם נולדו פה אבל הם עדיין נמצאים במקום הזה, כמו שאתה, כבוד יושב הראש, אמרת את זה עכשיו, אז הקליטה נמשכת לפעמים עשרות שנים, מה לעשות, זה לא נגמר בשלש שנים של המענקים שנותנים לך ממשרד הקליטה וממשרד כזה או אחר.
קסניה סבטלובה: אז אנחנו צריכים לשאול את עצמנו – ואני פה מסיימת כאן כי באתי להקשיב ולא לדבר, מה קורה לבני העולים כשהם מגיעים לבתי הספר הישראלים, מה קורה להם שם, איזה מכשולים הם חווים באופן מיוחד, כאלה שמונעים מהם אחרי זה להגשים את החלום הזה, שאני בטחה לגמרי, כי המוכנות היא באמת גבוהה, תשאל כל הורה מה הוא רוצה בשביל הילד שלו שהוא יצליח אז ברור שהשכלה גבוהה היא מפתח להצלחה, זה מה שמקפיץ את המדינה שלנו ב o.e.c.d.
קסניה סבטלובה: ובכל מדד אפשרי, אז אני חושבת שאנחנו כן צריכים פה להידרש לסוגיה הזו, להיכנס לעובי הקורה, להרגיש מה באמת קורה לילדים האלה שהם נמצאים כמו ילדי סנדוויץ', כי הם כבר 'צברים' אבל הם לא 'צברים'.
קסניה סבטלובה: ההורים שלהם במצב שהוא קצת יותר קשה מהם מבחינה כלכלית ומה בעצם התהליכים שהם עוברים.
קסניה סבטלובה: ואני מראש מתנצלת כי אני צריכה לרוץ בין שתי הוועדות, גם ועדת השיכון ואני אחזור לכאן.
יעקב מרגי: השרה לשעבר.
סופה לנדבר: חבריי חברי הכנסת, אדוני יושב הראש, אני רוצה מזווית אחרת לגשת לעלייה.
סופה לנדבר: ראש הממשלה ביבי נתניהו בשנת 2010 כאשר אנחנו חגגנו עשרים שנה לעלייה, אמר דבר ש"העלייה הצילה את מדינת ישראל מבחינה כלכלית - - -
יעקב מרגי: אני זוכר את ישיבת הכלכלה הזו.
סופה לנדבר: מבחינה כלכלית וביטחונית ומדעית, מדענית ודמוגרפית, אבל יכול להיות שאני אוסיף לכך שבעצם הפירמידה הכלכלית לא התהפכה כאן אלא בגלל שהגיעה עלייה משכילה, עשירה בידע, עשירה במקצועות שתרמו למדינת ישראל.
סופה לנדבר: רק לחשוב ש- 25,000 רופאים, למעלה מ 20,000 פרא-רפואיים, אחיות, 100,000 מהנדסים, מדענים, עלייה שבעצם על הבסיס שלה קרה מה שקרה במדינת ישראל.
סופה לנדבר: ה- push הגדול היה עם עלייה הזו ויכול להיות שהמדינה לא הייתה מוכנה לעושר הזה.
סופה לנדבר: מה בעצם מאפיין את העלייה ממדינות חבר העמים – השכלה.
סופה לנדבר: והשכלה היא אחד מן הדברים החשובים ליהודים.
סופה לנדבר: אני זוכרת את אחד הדברים שהיה בעתון ברוסיה, היה ריב ואחת מן המשוררים שאלה במה אנחנו אשמים אז משורר אחר אמר לה שאנחנו אשמים בזה שאנחנו יהודים, שאין לנו מדינה אחת, זאת אומרת, לא הייתה אז כוונה שרק עולים יגיעו לישראל אבל, שלילדים שלנו יש שאיפה לידע ולהשכלה והשאיפה הזאת מלווה את העלייה ממדינות חבר העמים, איפה שהם לא נמצאים, לאן שהם לא מגיעים, האם הם נשארים במדינות חבר העמים או מתפזרים בעולם ומגיעים למדינת ישראל.
סופה לנדבר: להורים יהודים השכלה הייתה אחד מן הדברים הכי חשובים ואני צריכה להגיד שהתחרות באוניברסיטאות ברוסיה, תחרות קשה ביותר על מקום אחד.
סופה לנדבר: כאשר אני נכנסתי ללימודים להשכלה גבוהה, היו שלושים איש מתמודדים על מקום אחד, ואת הידע שקיבלו ההורים הם לא קיבלו אותו על מגש של כסף, אלא בעבודה קשה ובתחרות.
סופה לנדבר: עכשיו אני רוצה להגיד, אדוני יושב הראש, כאשר הייתי שרה, השקעתי המון בידע של הסטודנטים, אני אימצתי אצלי את המינהל של הסטודנטים בגלל שהסוכנות בעצם יצאה מן הסיפור של מינהל סטודנטים וששה אלפים וחצי סטודנטים מקבלים מילגה, לומדים, ואני חושבת שהדבר הכי חשוב שהמדינה חייבת לעשות בכל המובנים, בכל הדברים ובכל המשרדים, זה קודם כל להשקיע בדור ההמשך של מדינת ישראל, מפני שעולים שהגיעו ועולים שלמדו כאן, זאת אומרת, הדור שנולד כאן, במשפחות עולים הוא זה נכס של מדינת ישראל, אני תמיד אומרת שבעצם, מתחת לאדמה של קזחסטן יש את הטבלה של מנדלייב, מתחת לאדמה של מדינת ישראל בקושי מצאו גז וגם זה היה מתחת למים, אבל עד שמצאו ועד שאנחנו נוציא את הגז - - -
יעקב מרגי: זה יהיה מעל האדמה.
סופה לנדבר: אנחנו דנו בזה כאן כל כך הרבה אבל לא דנו בכך שאת הרווחים מן הגז צריך להשקיע באוכלוסייה של מדינת ישראל, באזרחים של מדינת ישראל, גם בידע וגם במילגות.
סופה לנדבר: אנחנו, במדינות חבר העמים התרגלנו לזה שהמדינה משקיעה ואילו פה, מדינה יוצאת מניצולי שואה, עמותות, מהשכלה גבוהה, משפחות, בהמון דברים המדינה מטילה את האחריות על מישהו אחר ולא על המדינה.
סופה לנדבר: אבל אני חושבת שכל זה צודק בעד זה - - -
יעקב מרגי: כולם יודעים - - - אפילו הפרוטוקול.
סופה לנדבר: אתה יודע, זה היה מאד מאוד קשה, - - -
יואל רזבוזוב: - - - השם שלי ברוסית הוא קוסטה.
סופה לנדבר: אתה יודע שהוא קוסטה.
סופה לנדבר: הוא קוסטה.
יעקב מרגי: אני יודע חבר הכנסת יואל רזבוזוב.
קסניה סבטלובה: טוב, בסדר.
קסניה סבטלובה: אז אני מכניסה להשכלה - - -
מאיר כהן: יואל קוסטה - - -
יעקב מרגי: הסתבכת אתי, יואל לא תשמע ממני.
סופה לנדבר: את זה עוד לא שמעתי.
מאיר כהן: הו, לא, את לא קוראת עיתונים.
קסניה סבטלובה: שמעו, דיברו פה חברי הכנסת לפניי ואמרו שהעלייה, בהתחלה, בצעדים הראשונים ובשנים הראשונות במדינת ישראל, נתקלה במצבים כלכליים קשים ביותר וזה גם משפיע על דור ההמשך, על הילדים, כאשר המצב של הורים בירידה.
קסניה סבטלובה: וזה לא משנה אם הוא היה רופא, פרופסור, או היה מהנדס, כי בהתחלה הנסיגה קשה מאוד, גם במצב נפשי, גם במצב כלכלי, ואתה יודע, אני זוכרת את הפיצוץ בדולפינריום כאשר נהרגו ילדים ואז ישראלים ותיקים נכנסו לבתים ואמרו: "באיזה עוני הם חיים" ו"איך הם מסוגלים להיות בעוני כזה" ו"איך הם מסוגלים ולא מדברים על זה" אז אמרתי שבעצם גאווה שאיתה הם גדלו ועברו והגיעו למדינת ישראל לא נותנת להם אפשרות לספר.
קסניה סבטלובה: כאשר פרופסור היה צריך לעמוד עם מטאטא ברחוב אז בעיניים של הילדים זו הייתה נסיגה של מעמד, ואז הם חשבו: אם הוא היה פרופסור ועכשיו צריך לעבוד במקצוע אחר ולא מסוגל להגיע למה שהיה לו, אז למה בעצם צריך לעשות משהו כדי להגיע למעמד של השכלה של הורים?
קסניה סבטלובה: וכמה מורים וכמה רופאים וכמה אנשים, העלייה הזאת עברה טראומה אבל התגברה ונכנסה לחיים.
קסניה סבטלובה: ועוד לגבי מצב של כסף, אני חושבת שפה אנחנו חייבים בוועדה הזאת, להחליט שהמדינה חייבת להשקיע בסטודנטים, המדינה חייבת לתת לסטודנטים את המפתח לחיים ואתה יודע, דיברו כאן על הישרדות בבתי ספר והרמה של בתי ספר אז הייתה נמוכה בהשוואה למדינות חבר העמים.
קסניה סבטלובה: אני רוצה להגיד לך, שהגשתי הצעה לדיון יחד עם חבריי, כי אני מאוד מודאגת מן המצב, אני חושבת שמדינת ישראל צריכה לעשות הכול כדי לא לאבד את הדור הזה, הם מסוגלים ללמוד, הם חייבים ללמוד, הם בעצם נכס של המדינה ובגלל זה המדינה חייבת להשקיע.
יעקב מרגי: חבר הכנסת מאיר כהן.
יעקב מרגי: השר לשעבר.
מאיר כהן: אני לא באתי בגלל הכותרת, למרות שבכנסת אני תמכתי שהדיון הזה יתקיים והיה חשוב מאד.
מאיר כהן: אני לפני שבועיים ביקרתי באוקראינה ואל"ף, להגיד לכל היושבים כאן שגלי העלייה מתחילים להתדפק וקורה משהו מסוים.
מאיר כהן: מספר העולים השנה יוכפל, זה דבר שאנחנו כולנו צריכים להיערך אליו.
מאיר כהן: אני נדהמתי, טיילתי בבתי ספר יהודים בקייב, לפגוש חבר'ה שאו-טו-טו, מכל הגילאים, שאו-טו-טו עומדים לעלות לארץ.
מאיר כהן: לכן באתי לדיון הזה אדוני, וטוב שאתה עורך את זה, אני מעריך מאוד את המהירות שבה אתה מגיב לבקשות.
מאיר כהן: תראו, אני הייתי מנהל בית ספר עשרים וחמש שנה, הייתי מנהל בית ספר בתחילת שנות התשעים, כשגלי העלייה הגיעו, 25% מתושבי דימונה 'מהיום למחר' הם עולים, במערכת שלא מצליחה להתמודד עם העושר הגדול הזה שמגיע – ואני בכוונה אומר העושר הגדול.
מאיר כהן: אני לרגע שם בצד את המחלוקות בין הוותיקים לבין החדשים, מקומות עבודה וכהנה, אבל, אתם לא יודעים מה קורה לבית הספר כשעוד 25% מתווספים כשהם עולים חדשים.
מאיר כהן: אז עלו כמיליון עולים חדשים, המערכת התארגנה לקלוט עולים חדשים.
מאיר כהן: למשל, מנהלי בתי ספר שרצו, שהיו להם שמונה תלמידים, יכלו לפתוח אולפן.
מאיר כהן: יתרה מכך, יכולנו לפתוח אולפן אחרי הצהרים להורים, כי הבנו שגם ההורים צריכים לדבר והמערכת, לאט לאט, בנתה את עצמה ולימדה את העולים.
מאיר כהן: לא שלא היו בעיות, היו הרבה בעיות, אבל תוך שנתיים שלוש מנהלים חכמים וראשי רשויות חכמים, הבינו את הפוטנציאל האדיר.