GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<איתי אחון זאדה: אני עברתי לדמוקרטי בעקבות אלימות פיזית ומילולית של תלמידים.
<איתי אחון זאדה: אפילו פעם אחת שברתי את היד, הלכתי לבית חולים, אמרתי שנפלתי מהאופניים.
<איתי אחון זאדה: שלום.
<איתי אחון זאדה: שמי איתי אחון זאדה.
<איתי אחון זאדה: יצאתי מהארון בגיל 13.
<איתי אחון זאדה: היום באתי לדבר עם מיכל מטעם איגי, כדי לייצג את הנוער הגאה בארץ.
<איתי אחון זאדה: היום ברצוני לדבר על נער טרנס ג'נדר שישתמש בשמו הבדוי אמיר, מכיוון שאני לא קיבלתי אישור להשתמש בשמו.
<איתי אחון זאדה: אמיר הוא נער טרנס ג'נדר מאזור צפון מרכז הארץ, שפנה למורתו המועדפת וביקש ממנה לפנות אליו בלשון גבר, מאשר מתבקש לפי המגדר שלו.
<איתי אחון זאדה: המורה נענתה בשלילה ואמרה לו שהוא חולה.
<איתי אחון זאדה: בעקבות התקרית מצבו הנפשי של אמיר התדרדר ואמיר עבר לפגיעה עצמית.
<איתי אחון זאדה: אני שואל פה בעצם, אם אותה מורה הייתה עוברת הכשרה והייתה יודעת מה להגיד, להפריד בין האישי למקצועי, אולי באותו הרגע, במצב הרגיש הזה של אמיר, אולי המצב היה אחר.
<איתי אחון זאדה: אולי אמיר היום היה נער שמח ובלי חתכים על הידיים ובלי צלקות.
<איתי אחון זאדה: זאת השאלה שאני רוצה היום להשאיר על השולחן.
<איתי אחון זאדה: תודה.
<מיכל דיוקמן: שלום לכולם.
<מיכל דיוקמן: קוראים לי מיכל, אני בת 17.5 ואני תלמידת תיכון מנתניה.
<מיכל דיוקמן: הייתי רוצה להציג עוד נקודת מבט.
<מיכל דיוקמן: את האמון שלי במערכת החינוך אני איבדתי כשהייתי בכיתה ט'.
<מיכל דיוקמן: באותם הימים הייתי במצב די רגיש, כי רק התחלתי לגלות את המיניות שלי והבנתי שפשוט אין לי למי לפנות והייתי צריכה את האוזן הקשבת הזאת.
<מיכל דיוקמן: לא מצאתי מורה אחד באותם הימים, שיכול לבוא ולהקשיב לי ולהיות שם בשבילי.
<מיכל דיוקמן: כשהגעתי לתיכון, אני בעצם הבנתי שאם אני רוצה להשיג תמיכה ראויה או להביא תכנית הסברה, אני אאלץ לרדוף אחרי גורמים בבית הספר שלי.
<מיכל דיוקמן: שנתי הראשונה בתיכון בוזבזה על תחנונים שהיו ממילא חסרי סיכוי.
<מיכל דיוקמן: למה אני, בתור תלמידת תיכון, צריכה לדאוג לזה שיביאו תמיכה רגשית לכל החברים שלי, ויש לי 20 להט"בים שאני יודעת עליהם בבית הספר שלי.
<מיכל דיוקמן: למה אני צריכה לדואג לזה?
<מיכל דיוקמן: למה אני, כשהייתי בכיתה י', הייתי צריכה להתעסק בזה ולרדוף אחרי אנשים?
<מיכל דיוקמן: מערכת החינוך מתעלמת מאיתנו והמצרכים שלנו בבוטות, כי הכי קל זה להשתיק את מי שפשוט לא מסוגל לדבר.
<מיכל דיוקמן: את כל אותם הנערים שנמצאים עמוק בארון ומפחדים לדבר או לשתף.
<מיכל דיוקמן: אחרי הרצח במצעד הגאווה בירושלים, הנוער הלהט"בי חזר לספסל הלימודים שבור וכאוב.
<מיכל דיוקמן: רבים מאיתנו היו זקוקים לסיוע נפשי.
<מיכל דיוקמן: אף אחד לא טרח לעסוק במה שעבר עלינו, ועובדה שחלק מאיתנו עדיין מלקקים את הפצעים.
<מיכל דיוקמן: על חברים שלי, בעיקר אלה שהיו במצעד, עברה עליהם תקופה מזעזעת.
<מיכל דיוקמן: יש לי חברים שהגיעו למצבים של אובדנות.
<מיכל דיוקמן: יש לי חברים שעדיין יש להם התקפי חרדה בגלל זה וזה לא נראה לי הגיוני שלא קיבלנו תמיכה רגשית בבית הספר.
<מיכל דיוקמן: במקום זה התקיימה, לפחות בכיתה שלי, שיחה שלא הייתה רלבנטית.
<מיכל דיוקמן: אף אחד לא התעסק באיך הרגשנו, במה קרה לנו.
<מיכל דיוקמן: אף אחד לא התעסק במה זה אומר עלינו כחברה בכלל.
<מיכל דיוקמן: הגיע הזמן שמערכת החינוך תיתן מענה ראוי לכלל בני הנוער על ידי הכשרת הצוות החינוכי.
<מיכל דיוקמן: זה נראה לי בסיסי.
<מיכל דיוקמן: זה לא הגיוני שאני וחברים שלי נצטרך להתמודד לבד.
<מיכל דיוקמן: לא משנה אם זה מישהו שמתמודד עם הנטייה המינית שלו, עם הזהות המגדרית, לכולם מגיעה תמיכה וזה לא נראה לי הגיוני.
<איתי אחון זאדה: אם אפשר להוסיף משהו?
מירב בן ארי: כן, איתי.
<איתי אחון זאדה: אני רוצה להגיד ששנה שלמה הייתי בחטיבת בן צבי בקריית אונו וכל השנה הזאת, גם בשבוע הגאווה וגם אחרי זה, כשעזבתי את בית הספר וגיליתי אחרי הרצח של שירה, שכל השנה וחצי האלה, בכל בית הספר לא הוזכרה פעם אחת המילה הומו, חוץ מבאקט של קללה.
<איתי אחון זאדה: וזה משהו שצריך לעבוד עליו.
<איתי אחון זאדה: ואני רוצה להגיד גם, שכשיצאתי מהארון מול המורה שלי, זכיתי לזלזול ולא מקצועיות, וזה במצב הכי רגיש שלי בתור נער שיוצא עכשיו מהארון וצריך להתמודד עם הפגיעה של החברה בי, ולבוא למורה ולקבל ממנו את הזלזול הזה, זה הדבר הכי קשה שיש לנער כמוני.
<מיכל דיוקמן: יש אפשרות להוסיף?
מירב בן ארי: לא, זהו.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את יאיר מארגון מעברים, בבקשה.
<יאיר: היי, שמי יאיר.
<יאיר: אני לומד בבית ספר בית אקשטיין לחינוך מיוחד ורציתי לחלוק אתכם את החוויות שלי עם הקונפליקט התמידי שלי אל מול המגדר והזהות המינית שלי.
<יאיר: רציתי שתתארו לעצמכם מצב בו הבן שלכם מרגיש לראשונה חלק מהחברה רק בגיל 14.
<יאיר: תארו לכם כמה שנים בבוקר, כשנפרדתי מההורים, הלכתי למקום שבו הרגשתי לא רצוי, לא מובן.
<יאיר: תתארו את הילד שלכם במשך 10 שנים, תשע שעות ביום, צריך לספוג עלבונות ולהתפלל שהסיוט ייגמר ויוכל לחזור למקום היחיד שבו הוא מרגיש מוגן ובטוח – הבית שלו.
<יאיר: מאז שאני זוכרת את עצמי, מצאתי את עצמי שונה מהסביבה הנורמטיבית שהקיפה אותי, עד כדי תחושות ניכור קשות ודחייה אשר עלו מהסביבה הבית ספרית שבה הייתי.
<יאיר: למרות זאת, מעולם לא זכיתי לתמיכה והכלה מערכתית חינוכית.
<יאיר: ויותר מכך, גם המערכת החינוכית בבית הספר לא הכילה את קשיי.
<יאיר: רק חבר שהכרתי דרך פייסבוק היה רגיש מספיק בשביל לראות נער במצוקה ולשלוח אותו לאיגי.
<יאיר: כמה שנים הייתי בודד ומנוכר עד שחבר אחד אמר מה שבית ספר או מערכת חינוך שלמה לא ידעו להגיד במשך 10 שנים שלמות.
<יאיר: אחרי שנתיים באיגי יצא לי לזכות ולהכיר את ארגון מעברים, מקום בו אני מרגיש שייך, מקובל ואהוב.
<יאיר: בארגון מעברים דואגים לתמיכה רגשית לנוער במצבי, תומכים בדירות מעבר לאלה שנזרקו מהבית בגלל נטייתם המגדרית.
<יאיר: - - - על מנת להרגיש חלק מהחברה הזאת, חלק ממדינת ישראל.
<יאיר: לצערי כיום הארגון בנוי כיום בעיקר על תרומות ומתנדבים ולא מקבל את המשאבים הדרושים לו כדי לתת מענה.
<יאיר: בגלל מה שעברתי במערכת החינוך, אני חושב שזה חשוב ואפילו מאד, ואפילו חובה, להכשיר גננות, מורים, למען תלמידים להט"בים כדי שכל אחד או אחת, יוכלו להיות הם עצמם בגלל מי שהם.
<יאיר: תודה.
<יאיר: 15.5.
מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ?
<יאיר: מהשרון.
מירב בן ארי: תודה ששיתפת אותנו.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע גם את מיקי, ממעברים, בבקשה.
מירב בן ארי: חשוב לי לשמוע את כל הארגונים.
מירב בן ארי: גם מי שמהארגונים שעוד רשום, הוא ידבר.
מירב בן ארי: פשוט אני לקחתי קצת נציגות.
<מיכאל רייך: טוב, אז אני אספר קצת על החוויה האישית שלי.
<מיכאל רייך: שלום, קוראים לי מיכאל רייך.
<מיכאל רייך: אני בן 18 ומתנדב כרגע בשנת שירות.
<מיכאל רייך: עד לפני כחצי שנה למדתי בתיכון למדעים ואומניות בירושלים, ולמרות שזה נחשב לבית ספר מוצלח ופתוח, את שלוש שנות התיכון שלי העברי בקושי רב.
<מיכאל רייך: אמנם רוב חברי הגיבו בהבנה לתהליך שעברתי, אך ההנהלה וצוות בית הספר גילו חוסר הבנה והציבו מכשולים פעם אחר פעם, כאשר ניסיתי לספר להם שאני גבר.
<מיכאל רייך: השיא הגיע כאשר רוב המגמה דאז קיבל התקף חרדה כאשר סיפרתי לו.
<מיכאל רייך: אחריו - סליחה, קצת קשה לי.
<מיכאל רייך: כאשר לאחריו ניסיתי להתאבד מתוך בלבול, כעס וייאוש.
<מיכאל רייך: ניסיון שכמעט ולא קיבל התייחסות מצד הצוות.
<מיכאל רייך: אני מאמין שאם צוות המורים היה עובר הדרכה בנושא והיו יודעים בפני מי או מה הם עומדים, החוויה שלי ושל רבים אחרים הייתה טובה בהרבה.
<מיכאל רייך: הצורך בהעלאת המודעות אצל הצוות החינוכי, בין אם בבתי הספר ובין אם בגנים, הוא חשוב מאין כמוהו.
<מיכאל רייך: אני מבקש מכם, עזרו לאנשי החינוך שלנו, כדי שאף אחד לא יצטרך לעבור את מה שאני עברתי.
מירב בן ארי: תודה רבה, מיכאל, מיקי, תודה רבה.
מירב בן ארי: את רוצה להתייחס לדברים?
מאיר כהן: גברתי.
מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת מאיר כהן.
מאיר כהן: לפני שאנשי משרד החינוך יתייחסו.
מאיר כהן: שלום לכולם, גברתי יושבת הראש, חברות הכנסת, חברי הכנסת.
מאיר כהן: אני עוצם עיניים ואני חושב שאני נמצא לפני 20 שנה כמנהל בית ספר במשרד החינוך.
מאיר כהן: שום דבר לא השתנה.
מאיר כהן: זה מוציא אותי מכלים.
מאיר כהן: עכשיו שוב, אני לא-.
מאיר כהן: תמיד מגיעה הגברת משפ"י והיא הופכת להיות לשק האגרוף בכמה ועדות.
מאיר כהן: אז זה לא אישי נגדי, חס ושלום.
מאיר כהן: אני משער שאת עושה כמיטב יכולתך, אבל שום דבר לא השתנה במשרד החינוך.
מאיר כהן: אנחנו יושבים כל שנה ושומעים את אותם הדברים.
מאיר כהן: זה המקום היחיד שבו כל הקהילה נמצאת ושם צריך לעשות הכשרות אמיתיות.
מאיר כהן: אי אפשר.
מאיר כהן: לפני שבאתי לכאן אני בדקתי בסמינר קיי, בדקתי במכללות בדרום.
מאיר כהן: אין שום דבר משמעותי שמכשיר את המורים.
מאיר כהן: הייתי מנהל בית ספר בדימונה.
מאיר כהן: הקושי הוא כפול ומכופל בתוך מערכת החינוך.
מאיר כהן: הקושי הוא כפול ומכופל בתוך משפחות מסורתיות.
מאיר כהן: וכבר אז, ואמר כאן מישהו, שהכל תלוי בפרסונה.
מאיר כהן: במקום שיש מנהלת בית ספר עם רגישות, אז יש שיח.
מאיר כהן: במקום שיש מורה או מורה רגישות, יש שיח.
מאיר כהן: לצערי הגדול, משרד החינוך עדיין לא מבין את - - -
מירב בן ארי: סליחה אדוני, תמשיך.
מאיר כהן: לצערי הגדול משרד החינוך עדיין לא הבין את הקושי של חלק מהתלמידים והתלמידות.
מאיר כהן: ויש תופעות מחרידות שלא מגיעות לתקשורת.
מאיר כהן: יש אמירות חסרות תקדים של מורים.
מאיר כהן: אנחנו שומעים את זה מהבנים שלנו, מהילדים שלנו, אנחנו שומעים את זה כחברי כנסת.
מאיר כהן: מגיעים אלינו מכתבים על התבטאויות קשות מאד, כולל של מנהלי בתי ספר, של לחפש איזו דרך לשלוח אותם מבית הספר, שחס וחלילה לא יצטרכו להתמודד.
מאיר כהן: ולכן, כשאנחנו באים לעיר הגדולה, גברתי יושבת הראש, לא פלא שבמטרופולין מתנקזים כולם.
מאיר כהן: כי שם לפחות אפשר למצוא את הארגונים.
מאיר כהן: כי שם לפחות אפשר למצוא פעילות הרבה יותר לעומק ואפשר למצוא אנשים שיקשיבו לך.
מאיר כהן: אז בראש ובראשונה אני פונה למשרד החינוך ולשפ"י ולשר החינוך שהיה צריך להיות כאן.
מאיר כהן: כאן.
מאיר כהן: הוא היה צריך לשבת בראש השולחן הזה ולשמוע את הילדים, כי זאת המערכת שלו.
מאיר כהן: הוא לא יצליח, מה שלא נעשה, זאת מערכת החינוך האמיתית על כל רבדיה, על כל השונות שלה.
מאיר כהן: ולכן אני אומר – ובזה אני מסיים – משרד החינוך תתעוררו.
מאיר כהן: תמסרי את המסר הזה לאנשים.
מאיר כהן: תמסרי את המסר הזה לשר, למנהלי המחוזות, למנהלי בתי הספר.
מאיר כהן: עושים ארבעה ימים על אחדות ירושלים ושישה ימים על מלחמות ישראל ואפילו לא שעה אחת על השונות בתוך החברה, ועל הצורך להחזיק את הילדים האלה ולא להתייחס אליהם כאל ילדים חורגים של אלוהים ולחפש לדחוף אותם.
מאיר כהן: היום אני אומר לך גברתי יושבת הראש, מנהלי בתי ספר שאני מכיר והם טובים ומצוינים, מודדים אותם בכמה אחוזי בגרות יש, לא מודדים אותם כיצד הם מתמודדים עם השונות בתוך בית הספר שלהם ומה הרמה הערכית ומה ההתייחסות ומה הכבוד.
מאיר כהן: בין אם יש להם ילדים מהקהילה הגאה ובין אם יש להם ילדים ערבים או ילדים שלא נראים וחושבים אחרת כמו מה שבית הספר משדר.
מאיר כהן: ותודה רבה לכם על היום הזה.
מירב בן ארי: תודה, חבר הכנסת מאיר כהן.
מירב בן ארי: אני רק כן אוסיף, כי התייחסת לעניין של שר החינוך.
מירב בן ארי: לצערי זה כבר 20 שנה.
מירב בן ארי: דיברת על זה.
מירב בן ארי: אז נכון ששר החינוך היה צריך לשבת פה, אבל מצד שני, נקראה שלצידו היו צריכים לשבת עוד עשרה לפחות מה-10-20 שנה - - -
מאיר כהן: אין חשוב יותר ממשרד החינוך.
מירב בן ארי: זו תופעה ולפני שהם יתייחסו, אני רוצה לשמוע את זהורית שורק, פעילה בשב"ל – הסברה של הארגונים הדתיים, בבקשה.
<זהורית שורק: שלום לכם.
<זהורית שורק: תודה רבה רבה רבה על היום המדהים הזה לכל המארגנים, ואם היו מחיאות כפיים, אז הייתי שמחה שהן יהיו דווקא כאן לאנשים שטרחו ועמלו על היום הזה.
<זהורית שורק: קוראים לי זהורית שורק, אני פעילה בשב"ל – ראשי תיבות של – שהכל ברא לכבודו.
<זהורית שורק: אני מרצה למורים במקצועי ואני גם יושבת ראש המטה הגאה של יש עתיד.
<זהורית שורק: חשוב לי לספר על הפעילות של שב"ל.
<זהורית שורק: כל מה ששמעתם כאן, כל מה ששמעתם כאן מכל האנשים והילדים ובני הנוער, עכשיו תיקחו את הדבר הזה, את כל הסיפורים האלה, ותעצימו אותם לתוך חברה דתית, שמרנית, שיש לה פסוק שמהדהד ועל הקיר בגדול שמדבר על משכב זכר.
<זהורית שורק: זו הסיטואציה של החברה שבה אני חיה, של החברה שהילדים אצלנו מתמודדים איתה.
<זהורית שורק: הפעילות שלנו בתוך ארגון שב"ל נעשית מאחורי הקלעים.
<זהורית שורק: בעברי, כשהייתי בחוש"ן והעברתי פעילויות חוש"ן ואז נפגשנו עם תלמידים, בציבור הדתי אנחנו לא מצליחים להגיע לבני הנוער.
<זהורית שורק: לא מצליחים לדבר איתם.
<זהורית שורק: אנחנו מדי פעם מדברים עם צוותים חינוכיים, עם רבנים, עם מכינות, עם שש"נ, אבל לא מצליחים להגיע לבני הנוער.
<זהורית שורק: כשאני יצאתי מהארון הייתי בת 29.
<זהורית שורק: הייתי כבר נשואה עם שני ילדים, בת 29, כשגיליתי על עצמי שאני לסבית.
<זהורית שורק: לא ידעתי את מי לשאול.
<זהורית שורק: אצלנו בציבור הדתי הולכים ושואלים רב, אבל לא חשבתי ללכת לשאול רב, כי זה היה נשמע לי לא הגיוני, אז שאלתי את הרב הכי קרוב שאני מכירה, וזה רב גוגל וכשהקלדתי בגוגל לסביות דתיות, הייתי בטוחה שגוגל יעשה לי כזה פחחח, נראה לך?
<זהורית שורק: אין דבר כזה בכלל.
<זהורית שורק: לשמחתי, גוגל ענה שיש דבר כזה.
<זהורית שורק: היה ארגון שהגעתי אליו לראשונה, ארגון בת קול, וזה הארגון שבתוכו צמחתי למה שאני היום.
<זהורית שורק: זה ארגון שנתן לי המון המון כוח וזה ארגון שבזכותו יכולתי להיות הרבה יותר חזקה, הרבה יותר במקום שבו אני נמצאת.
<זהורית שורק: ולכן הארגונים שלא נמצאים כאן ומדברים על חינוך, הם הארגונים שמעצימים את המקום שלנו.
<זהורית שורק: ואחר כך, לפני שמונה שנים הגעתי לשב"ל.
<זהורית שורק: אני אספר סיפור אחד על שב"ל, שבו נפגשתי.
<זהורית שורק: אני מעבירה המון המון פעילויות.
<זהורית שורק: בערך יוצא לי להעביר פעילות פעם בשבוע במשך שמונה שנים, תחשבו כמה פעילויות העברתי, כולל צוותים חינוכיים.
<זהורית שורק: הגעתי פעם אחת לפעילות, סיפרתי כמו תמיד את הסיפור שלי ואני רואה מישהי שזזה ככה בכיסא בחוסר נוחות, ממש.
<זהורית שורק: לקראת סוף הסיפור היא מתחילה לבכות.
<זהורית שורק: הבנתי.
<זהורית שורק: היום אני מבינה, הסיפור מרגש ובאמת ההתמודדות היא לא פשוטה.
<זהורית שורק: בסוף הפעילות היא ניגשת אלי ואומרת לי תגידי לי, את לא זוכרת אותי?
<זהורית שורק: אמרתי לה אני ממש מתנצלת, אבל לא.
<זהורית שורק: היא אומרת לי הייתי מורה שלך בבית הספר.
<זהורית שורק: אמרתי לה אני ממש מתנצלת, היא אומרת לי כן, הייתי מורה לאחד המקצועות, לא המחנכת.
<זהורית שורק: לא זכרתי אותה.
<זהורית שורק: ואז היא אמרה לי – אני כל כך מצטערת שנאלצת לעבור את כל הדרך חתחתים הזאת כדי להגיע ולהיות מי שאת.