GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: תרשו לי, בדרך כלל אני לא מדבר מהכתב, אבל מאחר שזה יום ציון ואני רוצה להתמקד, אז אני אקריא מהכתב.
יעקב מרגי: בעשור האחרון מעמד המורה והשיח סביב מעמד המורה השתנה והביא את מקצוע ההוראה למקום יותר טוב לאחר כשני עשורים אבודים, אך אנחנו עדיין רחוקים מהמצב בו היינו רוצים להיות.
יעקב מרגי: המצב הרצוי הוא, כשנשאל את הילד מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול והתשובה תהיה מורה או רופא.
יעקב מרגי: כשבתשובה ילכו ביחד מורה ורופא, נבין שהצלחנו להניע את התהליך הרצוי והנכון.
יעקב מרגי: מקצוע המורה כפרופסיה.
יעקב מרגי: אכן, דברי הפתיחה שלי נגעו בכך בעקיפין, ובכדי להגיע לאותה משאלת לב, לאותה כמיהה לדמותו ומעמדו של המורה בחברה הישראלית, כדמות מרכזית, מושא להערצה, לחיקוי, אנחנו צריכים שילוב מערכות ושילוב ידיים.
יעקב מרגי: הכשרת המורים על ידי המכללות לחינוך והאוניברסיטאות, צריכה להיות מותאמת לצורכי השעה והזמן.
יעקב מרגי: המורים וארגוני המורים חייבים לחזור לתקופת השליחות והרגשת המחויבות האישית לא רק כארגון עובדים ותו לא ולא רק כמקום עבודה ותו לא.
יעקב מרגי: ההורים והחברה בישראל יצטרכו לתת למורה את מעמדו ואת מרחב המחיה, התמרון וחופש הפעולה שלו.
יעקב מרגי: העצמת המורה בעיני הילדים, הבנים והבנות, חייבת להיות חלק מתכנית העבודה של ההורים.
יעקב מרגי: והממשלה חייבת לשים את המורה, את התלמיד, את מערכת החינוך – במרכז.
יעקב מרגי: אצלנו חינוך זו תכלית הכל.
יעקב מרגי: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד יושב הראש.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה לראות את מי שנוכח ואני מקווה שמשנה לשנה אנחנו נצליח במשימה שלנו להעלות ולקדם את מעמד המורה וההוראה בישראל, כך שאנחנו נראה את האולמות הולכים ומתמלאים, מתוך החשיבות שיתנו לנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני ביקשתי שבמסגרת ועדת החינוך אנחנו נדון בהוראה כפרופסיה, כי אני חושבת שזה חלק מתהליך של קידום מעמד ההוראה בישראל.
יפעת שאשא ביטון: ומה מבחין בעצם את הפרופסיה ממקצוע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על תחום התמחות, אנחנו מדברים על היבטים ערכיים שיש בתחום ההוראה, אנחנו מדברים על ידע שהולך ומצטבר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מורה שלא מקבל מתכון של איך מתנהלים נכון ומה צריך לעשות ואיך מעבירים כל שיעור בצורה שיטתית ויבשה, אלא באמת על הצורך של מורה לעשות את האדפטציות השונות, אם זה בתהליך ההוראה שלו, אם זה בתהליך ההתפתחות המקצועית שלו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שמורים נכנסים לכיתות שונות, בכל כיתה יש קבוצה אחרת, לכל קבוצה יש מאפיינים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: נכנס לגילאים שונים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה מקצוע שמכיל בתוכו כל כך הרבה אלמנטים ומרכיבים ואי אפשר להתייחס אליו רק כמקצוע, אלא אנחנו חייבים להביא אותו למצב שבו ציבורית הוא נתפס כפרופסיה, כמקצוע בעל מעמד מאד גבוה וכמובן כתחום התמחות ייחודי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבעניין ההתמחות, ככל שעוברות השנים, אנחנו מזהים יותר ויותר מורים שנכנסים ועוסקים בדיוק בתחום ההכשרה שלהם, בדיוק בתחום הפרופסיונאלי שאליו הם הוכשרו, מה ששונה בעצם משנים עברו, שבהן למדו חינוך או הוראה כוללת, נכנסו לכיתה, לימדו בעצם את מגוון המקצועות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שיש גם בהיבט הזה תהליך של התמקצעות.
יפעת שאשא ביטון: על פניו אנחנו נמצאים בכיוונים הנכונים, ועדין, ציבורית משהו לא תופס שם אלא להיפך.
יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי היא שמעמד המורה הולך ונשחק, מעמד החינוך הולך ונשחק, ההוראה הולכת ונשחקת, ואני חושבת שיש לנו משימה אמיתית, לראות איך אנחנו מחזירים עטרה ליושנה.
יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו תמיד מדברים על זה שהילדים הם דור העתיד שלנו והם החברה האזרחית לעתיד ואנחנו רוצים שתהיה לנו פה חברה טובה יותר ואזרחים טובים יותר ואנחנו מפקידים אותם בידי מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיחד עם הבית ועם החברה בכלל הם עוברים איזה שהוא תהליך חינוכי ותהליך של חברות, אבל הגורם המרכזי שאיתו הם נפגשים זה מערכת החינוך, ודווקא למערכת החינוך אנחנו לא נותנים את המשקל הערכי והמעמדי כפי שנכון שיהיה לה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני שמחה לפתוח את היום.
יפעת שאשא ביטון: כבוד יושב הראש, אתה ממשיך בישיבה?
יעקב מרגי: נמצאים איתנו וזה המקום להודות למכללת לוינסקי שטורחים ושולחים תמיד את נציגיהם לוועדה ותורמים את חלקם.
יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו סמנכ"ל משרד החינוך אייל רם, שהוא שותף ליום הזה.
יפעת שאשא ביטון: וספיר, שגם היא שותפה ליום הזה, סטודנטית שעושה את זה כחלק מתרומה חברתית או מעורבות חברתית.
חנין זועבי: אדוני יושב הראש, את מי הזמנתם?
יעקב מרגי: את משרד החינוך בכמה פונקציות של מורים ומנהלים, יש את משרד הכלכלה, משרד האוצר.
יעקב מרגי: יש נציגת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, משרד המשפטים, מל"ג, ור"ה.
חנין זועבי: נציגי מורים עצמם?
יעקב מרגי: יש כאן.
יעקב מרגי: עוד מעט ניתן להם את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: את לא חדשה בדיון.
יעקב מרגי: פרופסור מיכל בלר, נשיאת מכללת לוינסקי לחינוך, בבקשה.
<מיכל בלר: שלום, בוקר טוב.
יעקב מרגי: שמעת את דברי הפתיחה שלי.
<מיכל בלר: בוודאי ואני גם מסכימה איתם.
יעקב מרגי: שמעת את הפתיחה של חברתי.
<מיכל בלר: לגמרי.
<מיכל בלר: קודם כל אני מברכת על המפגש הזה, אני מברכת על הקמת השדולה.
<מיכל בלר: אני חושבת שזה דבר מאד מאד נכון, כיוון שהמקצוע של ההוראה, ואני אגב עשיתי הרבה תפקידים בחיי ולאחרונה נבחרתי להיות נשיאת מכללת לוינסקי, ובעיני זה התפקיד המשמעותי ביותר שאני עושה, כי אני רואה בנושא של המורים, בהכשרה שלהם ובקידום שלהם, ערך מרכזי.
<מיכל בלר: כולנו מכירים את דו"ח מקינזי, שאמר שבעצם המורים הם אבני היסוד של מערכת החינוך ואני חושבת שזה נכון.
<מיכל בלר: במכללת לוינסקי אנחנו עושים הרבה מאד כדי להכשיר את המורים, אבל מה שפה רציתי וחשבתי שזה רלבנטי לדיון, זה להציג לכם מדד של מכללת לוינסקי, שהתחלנו אותו בשנת 2014 וכבר סיימנו אותו פעמיים, בשני מחזורים, על מדגם מייצג של האוכלוסייה בישראל, לשאול אותם מה דעתם על מורים מבחינת המעמד שלהם בחברה.
<מיכל בלר: לא שמנו את זה על מצגת, אז אני אגיד ככה רק בראשי תיבות על הממצאים, כי הם מאד מאד רלבנטיים.
<מיכל בלר: מה ששאלנו אותם זה מה היא רמת המקצוענות שדרושה במקצוע הזה, דיברתם על מקצוענות.
<מיכל בלר: האם המקצוע מאפשר התפתחות אישית?
<מיכל בלר: מה מידת התרומה של המקצוע לחברה?
<מיכל בלר: מה היא מידת היוקרה של המקצוע בחברה, באיזו מידה השכר ראוי, באיזו מידה הייתי רוצה שילדי או ילדיי יעסקו במקצוע.
<מיכל בלר: אלה השאלות ששאלנו כבר פעם שנייה, מדגם מייצג של ההורים, המבוגרים במדינת ישראל.
<מיכל בלר: התוצאות הן לא נורא מפתיעות, אבל הן מעניינות.
<מיכל בלר: השוונו את התוצאות של המורים למספר מקצועות אחרים.
<מיכל בלר: אתה הזכרת לרופא, לאיש הייטק, לעורך דין, לאיש צבא קבע ולעובד סוציאלי.
<מיכל בלר: יש כמובן מקצועות רבים נוספים.
<מיכל בלר: אז הקטע הלא מפתיע - ולדאבוננו בדיוק בשביל זה צריך שדולה שתשנה את המצב – המורה, מבין כל המקצועות שהזכרתי, הוא האחד לפני האחרון.
<מיכל בלר: אחריו יש את העובד הסוציאלי, שזה גם מאד מצער שזה כך, אבל זה המצב.
<מיכל בלר: אז כן, הרופא, לא מפתיע, נמצא הרבה למעלה, אבל גם מקצועות אחרים.
יעקב מרגי: זה לא בשמיים.
יעקב מרגי: פעם הם הלכו יחד – הרופא והמורה.
<מיכל בלר: אוקיי, אז אנחנו צריכים לעבוד על זה שזה יתקרב לכיוון של מה שאמרת.
<מיכל בלר: מצד שני, כששאלנו מה אתם מייחסים למורים מבחינת ממדים של תרומה לחברה, מקצוענות, התפתחות אישית.
<מיכל בלר: האם אתה רוצה שהילד שלך יהיה מורה?
<מיכל בלר: האם השכר ראוי והאם היוקרה גבוהה בחברה, אז יש שני דברים שיצאו מאד גבוה על המורים.
<מיכל בלר: התרומה שלהם לחברה מוכרת על ידי משתתפי הסקר והמקצוענות שלהם מוכרת.
<מיכל בלר: ואף על פי כן אנחנו יודעים, לפי הסקר הזה וגם אתם יודעים גם בלי הסקר, שהורים לא ממליצים כל כך לילדיהם לצערנו להיות מורים.
יעקב מרגי: כנראה.
יעקב מרגי: הסקר מוכיח את זה ואנחנו אנשי מספרים, שאין מורה לגובה ההשקעה של המורה.
<מיכל בלר: יפה.
<מיכל בלר: אז באמת גם הנושא של השכר הראוי, זה יוצא הדבר הנמוך - - -
יעקב מרגי: אני ידעתי שכשנדבר על השכר ארגוני המורים - - -
<מיכל בלר: אבל אני מוכרחה להגיד מכיוון אחר, לא מהסקר שלנו.
<מיכל בלר: התפרסם לפני כשבוע דו"ח Education at glance – שהוא שנה שנה נותן דיווחים על הרבה מאד משתנים, בין היתר על שכר מורים במדינות שונות ואודות לרפורמת אופק חדש ועוז לתמורה, השתפר באופן משמעותי, וחשוב להגיד את זה, שאנשים יידעו ששכר המורים הוא כבר לא איזו בעיה.
יעקב מרגי: משנת 2014 התקציב גדל, תקציב החינוך, ב-14%, שחלקו הארי, חלקו המשמעותי לשכר המורים.
<מיכל בלר: אז זה מאד חשוב שהציבור יידע, כי הוא עוד חי בתחושה ששכר מורים זה דבר מאד מאד נמוך.
<מיכל בלר: הז כבר לא כך.
<מיכל בלר: אולי הוא צריך להיות עוד יותר גבוה, אני לא אומרת שלא, אבל יש שיפור וזה מאד מאד משמעותי.
<מיכל בלר: וזה כן, לצערנו זה קובע בין היתר את המעמד.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא הפקטור היחידי לקביעת מעמד המורה, ואני חושבת שהיום אנחנו יכולים להתמקד בדברים אחרים שיסייעו לנו בקידום מעמד המורה ולא השכר.
<מיכל בלר: נכון.
<מיכל בלר: אז אני אומרת שהראיה היא שהציבור חושב שהמורים תורמים הרבה מאד לחברה ושהם מאד מקצועיים.
<מיכל בלר: זה דבר שמאד חשוב לדעת אותו.
<מיכל בלר: אגב, כששואלים מורים מדוע הם רוצים להיות בהוראה, הם לא אומרים את השכר בתור דבר - - -
יעקב מרגי: לכן אני אמרתי שילוב ידיים גם של ההורים, גם של - - -
<מיכל בלר: תחושת הסיפוק המקצועי ותרומה לילדים ולחברה היא זאת שמניעה היום את המורים קדימה, להתקדם ולעשות את עבודת הקודש בעיני.
<מיכל בלר: תודה.
יעקב מרגי: משרד החינוך, אני אתן לכם את זכות הדיבור מאוחר יותר.
יעקב מרגי: נשמע את הסתדרות המורים.
יעקב מרגי: זה היום שלכם.
<דורית חגי: כן, שמי דורית חגי, אני מייצגת את הסתדרות המורים.
<דורית חגי: בשיטוטים שלי בבתי הספר אני באמת בודקת דרך מה שאני רואה ופוגשת את מעמד המורה.
<דורית חגי: אז כשאני שואלת את עצמי מה הוא מעמד המורה, אני נתקלת ב: המורה משמש כברירת מחדל.
<דורית חגי: אם הוא כבר בבית ספר, שיעשה גם תורנות.
<דורית חגי: שגם יהיה תורן להסעות.
<דורית חגי: האם זה שייך למעמד של פרופסיה?
יעקב מרגי: סליחה, אני לא זוכר את השם.
<דורית חגי: דורי חגי.
יעקב מרגי: דורית חגי, אני אתן לך עצמה.
יעקב מרגי: את מה שפתחת תשאירי לסוף.
יעקב מרגי: תדברי על השליחות.
יעקב מרגי: אני אגיד לך, זה יום חגיגי.
יעקב מרגי: ברגע שאת כמורה באה ושמה לי עכשיו כרגע - - -
<דורית חגי: לא, לא.
יעקב מרגי: אמרתי ובדברי עקצתי קצת.
<דורית חגי: אתה יכול לעקוץ חופשי.
יעקב מרגי: בסדר, עקצתי ואמרתי עקיצונת קטנה.
יעקב מרגי: זה לא מקום עבודה ותו לא.
יעקב מרגי: מה לעשות, אני כנראה מתרפק על העבר וכמו כולנו אני זוכר את המורים ואני לא רוצה שתוותרו על שום זכות.
יעקב מרגי: אני כן רוצה את הניחוח הזה, להרגיש את התחושה של השליחות.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים לשים אתכם במכרז.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים אתכם ביחד, אז לכן הערה לסדר, תשאירי את זה לסוף.
<דורית חגי: לא, אני אשלב.
<דורית חגי: אני לא יכולה.
יעקב מרגי: אוקיי, אני נתתי עצה.
<דורית חגי: אז באמת אתמול באתי לבית ספר, לחדר המורים.
<דורית חגי: אף אחד לא שם לב אלי, כי המורים באמת עסוקים בלדבר על הילד ולדבר על ההישגים ולדבר על השליחות ולדבר על המסירות ולדבר על כל מה שהחינוך אומר, חוץ מאשר על עצמם.
<דורית חגי: כולם באמת חדורי אמונה, מסירות, אוהבים את העבודה, באים חולים לעבודה.
<דורית חגי: דואגים למוישל'ה ודואגים לזיוהל'ה ודואגים לאמא שלה, שהייתה חולה, הכל בסדר.
<דורית חגי: אבל כשאני באה לפרוט לפעמים את הברק בעיניים ולפעמים את חוסר הברק בעיניים, הם אומרים לי דורית, אנחנו כל כך אוהבים את העבודה, וגם אני מורה, אנחנו נעשה הכל בשביל הילדים, אבל מנצלים אותנו ומזלזלים בנו ובחיים לא נרגיש בעלי שייכות שרוצים אותנו למקצוע כעובדי הוראה.
<דורית חגי: משרד החינוך לא שם עלינו.
<דורית חגי: מתנכר לנו.
<דורית חגי: לא עונים לטלפונים.
<דורית חגי: דוחפים את היד לכיס שלנו, לוקחים כספים, לא מודיעים לנו מראש.
<דורית חגי: טלפונים – אין עם מי לדבר.
<דורית חגי: זכויות שלנו, חוקים שלנו, חוזר מנכ"ל - אין עם מי לדבר.
יעקב מרגי: מה, המחוזות שובתים?
<דורית חגי: המחוזות - - -
יעקב מרגי: המנהלים לא עושים לכם את העבודה כמו שצריך?
<דורית חגי: לא.
<קריאה: סליחה?
יעקב מרגי: גברתי, רגע, אני לא אוהב הערות ביניים.
יעקב מרגי: אם יש לך מה לומר תבקשי רשות דיבור, תקבלי.
<דורית חגי: אף אחד לא מכין את עובדי ההוראה המסורים והטובים ובעלי השליחות לאלימות היומיומית שהם נתקלים בה.
<דורית חגי: אני נתקלתי, אני הייתי חסרת מנגנונים נגד רוע.
<דורית חגי: וכשנתקלתי בזה פשוט נשברתי, עם כל האהבה שלי לתלמידים, פשוט נשברתי ולא ידעתי איך להתמודד, כי באמת כולי וכולנו אנחנו בשביל התלמידים, שאנחנו עובדים בשבילם.
<דורית חגי: מזלזלים בחוק הפרטיות של המורה: תביא את המחשב מהבית, תביא את הטלפון שלך, תשתמש במייל שלך.
<דורית חגי: מזלזלים בחוק ימי חופשה ומנוחה.
<דורית חגי: תבוא בחופש ללמוד, תבוא להשתלמות.
<דורית חגי: גם כותבים לו חובה, מסכן, אין לו חופש.
<דורית חגי: זאת אומרת אם מדברים על מעמד, אל תנצלו את האהבה שלנו.
<דורית חגי: אל תנצלו את המוסר שלנו.
<דורית חגי: אל תנצלו את זה שאנחנו באים בכל מקרה, בכל תנאי, ניקח בייבי סיטר על חשבוננו.
<דורית חגי: אבל אם אנחנו רוצים שיכירו בנו כמעמד, תתייחסו אלינו כאל בעלי מעמד.
<דורית חגי: את מדברת על אוטונומיה בכיתה?
<דורית חגי: תשכחי מזה.
<דורית חגי: תבוא המדריכה ותגיד איך מלמדים ובאיזה שיטות ואם את תעיזי ללמד איך שאת רוצה, ואולי זה יצליח אולי זה לא, את גם תחטפי נזיפות.
<דורית חגי: אז באמת, אני רוצה לומר שיש פער אדיר בין מה שהמורה בא איתו, עם השליחות ועם הרצון, והרבה גם עושים הסבה לטובת העניין, ובין מה שהם נתקלים בשטח.
<דורית חגי: תודה.
יעקב מרגי: אייל, אני בכוונה משאיר אותך לסוף.
חנין זועבי: בוקר טוב אדוני יושב הראש.
חנין זועבי: אני חושבת שהנושא הזה מאד מאד חשוב.
חנין זועבי: אני מודה לכל מי שהגיע.
חנין זועבי: אני חושבת שגם היינו אמורים לראות פה יותר נציגים מכל המגזרים.
חנין זועבי: בכל מקרה, אני חושבת קודם כל שמיקומו ומעמדו של המורה תלוי במעמד האדם בחברה, כי הם מייצרים, וזה ביטוי קצת מלאכותי, אבל הם מייצרים בני אדם.
חנין זועבי: אמורים לייצר בני אדם.
חנין זועבי: ככל שמעמדו של האדם בחברה ושל הערכים בחברה הוא יותר גבוה, מעמדו של המורה הוא יותר גבוה.
חנין זועבי: ככל שמעמדו של האדם, ככל שמעמדו של הקולקטיב עולה ומעמדו של הפרט יורד, אז מעמדו של המורה יורד, כי הערך הערכי של מה זאת אומרת ערכים, מערכת ערכים – איזה סוג של בן אדם אנחנו רוצים, איזה סוג של חברה אנחנו רוצים.
חנין זועבי: אם השאלה הזאת לא מעסיקה אותנו ומעסיקה אותנו פרספקטיבה ביטחונית, אז בטח שהמעמד, זה פקטור שצריכים להזכיר לפני השכר, לפני ארגז הכלים, לפני ההכשרה.
חנין זועבי: מעמד של ערכים.
חנין זועבי: אני חושבת שזה הפקטור הראשון.
חנין זועבי: אחר כך ארגז הכלים, ההכשרה, השכר, אבל צריכים קודם כל לשאול את השאלה אם יש לנו סטטיסטיקה של עמדות נוער, שהן עמדות אנטי דמוקרטיות, נגד זכויות אדם, אז אין משמעות לתהליך החינוכי.
חנין זועבי: אז אנחנו באמת לא רוצים מהמורה שיחנך וייצר חשיבה ביקורתית.
חנין זועבי: אז אם אנחנו לא מצפים שהמורה ייצר מחשבה ביקורתית, מחשבה עצמאית, שיהיה בן אדם עצמאי, אז אנחנו לא כל כך גם רוצים אוטונומיה והעצמה - את הזכרת את הביטוי העצמה ועצמאות למורה - כי ממילא אנחנו לא רוצים בן אדם עצמאי.
חנין זועבי: אז אני חושבת שזו ההקדמה התיאורטית.
חנין זועבי: עכשיו אנחנו צריכים לתאר מה יש לנו, חוץ מאשר מערכת חינוך שלא נותנת חשיבות לשאלה של הסטטיסטיקה ששנה שנה אנחנו מקבלים מהמכון הישראלי לדמוקרטיה וממקורות אחרים.
חנין זועבי: אנחנו לא נותנים חשיבות לשאלה איזה עמדות יש לתלמידים, לפחות כמו החשיבות של השאלה איזה תעודת בגרות יש לנו ואיזה ציונים.
חנין זועבי: הדבר השני שאני חושבת, מה אנחנו מצפים מהמורה?
חנין זועבי: מהמורה הערבי?
חנין זועבי: אני אתן לכם את הדילמה הכי קשה.
חנין זועבי: הוא עומד מול שתי מערכות ציפיות מנוגדות לחלוטין: הצפייה של המדינה לשלוט, לפקח על המחשבה של התלמידים, אפילו לייצר ניכור בין התלמיד לבין ההיסטוריה שלו.
חנין זועבי: אפילו לייצר ניכור בין התלמיד לבין העם שלו.
חנין זועבי: זו הציפייה של מערכת ה - - -
יפעת שאשא ביטון: זאת אינטרפרטציה שלך.
חנין זועבי: זו חוויה.
חנין זועבי: יש לך גם שלושה חברי כנסת.
חנין זועבי: אל תפחדו מהמציאות.
חנין זועבי: בוא לא נפחד.
חנין זועבי: אתם יודעים מה אנחנו צריכים גם בתור מורים?
חנין זועבי: התקופה הכי משמעותית בחיים שלי הייתה כאשר הייתי מורה במשך 9 שנים.
חנין זועבי: זו התקופה שאני גם הרגשתי שאני משפיעה.
<קריאה: מה לימדת?
חנין זועבי: תקשורת ועיתונאות.
חנין זועבי: אני חושבת שצריכים לדון בסוגיית המורה הערבי, כי יש לו דילמה משל עצמו.
חנין זועבי: יש לו דילמה שהמורה היהודי לא נתקל בה.
חנין זועבי: יש מערכת צנזורה מלאה, אדוני יושב הראש, שמתחילה ממפקחת המחוז, שהיא אפילו בימים של הפגנות, של שביתות, היא מצפה מהמנהל להתנהג כמו שוער ולסגור את השער של בית הספר וכאשר יש למשל החלטה של ועדת המעקב לשבות, אז המפקחת צריכה להוריד שרשרת הוראות למפקח הכללי, למנהל המורים, תפתחו את השערים, תכריחו את המורים לבוא, ומי שלא בא מהמורים, מי שרוצה להיות חלק מהחברה – נענש בכסף במשכורת.
חנין זועבי: אז אתם יכולים לקחת אינדיקציה באיזו דילמה נמצא המורה הערבי מבחינת הזהות, לפני ארגז הכלים, לפני ההכשרה.
חנין זועבי: הקרע שהוא נמצא בו.
חנין זועבי: ואם הוא לא רוצה להיות בקרע ואם יש לו קצת קצת אומץ וקצת מצפון, אז אולי יקראו לו, ואני לא מדברת על תיאוריה, אני מדברת על חוויה אישית, יקראו לו מטעם המנהל או מטעם המפקח.
חנין זועבי: אנחנו מגיעים לנקודה בה המורה מצנזר עצמית את הדעות שלו.
חנין זועבי: תראו איזה שחיקה במעמד שלו.
חנין זועבי: אני בתור מורה, וזה מה שאתם יכולים לשמוע מהמורים: כשאנחנו נכנסים לכיתה אנחנו מצנזרים את עצמנו.
יעקב מרגי: תכנסי לסיכום, חנין.
חנין זועבי: אני אכנס לסיכום.
חנין זועבי: אנחנו לא יודעים מה לדבר כאשר כל פלסטיני מרגיש מאוים ואנחנו צריכים ללמד על הטרוריסטים האלה.
חנין זועבי: המורים להיסטוריה אומרים לכם, אנחנו מלמדים חומר ואנחנו אומרים לתלמיד זה חומר למבחן, אבל - - -
יעקב מרגי: חנין, הנושא הוא מעמד המורה.
חנין זועבי: אז הכבוד העצמי, אתם לא נותנים לעובדות לבלבל אתכם.
חנין זועבי: הכבוד העצמי של המורה בתור בן אדם, שהוא שייך, ואת דיברת, יפעת, על שייכות.
חנין זועבי: אז יש שייכות.
חנין זועבי: יש שייכות לחברה, יש שייכות לעם ואחר כך שייכות לבית הספר.
חנין זועבי: אז זו הנקודה הראשונה.
חנין זועבי: סיכום, משפט אחרון, נקודה שנייה.
חנין זועבי: לפעמים מצפים מהמורה לתפוקה, תפוקה, תפוקה ואומרים לו הציונים והציונים ובאים דין וחשבון על מפעל של ציונים ולא נותנים לו ארגז כלים.
חנין זועבי: הכשרות.
חנין זועבי: העצמה על ידי סדנאות, ואני מסכימה לכל מילה שדורית חגי אמרה.
חנין זועבי: הוא לא יודע מה - - -
יפעת שאשא ביטון: היא דווקא מתלוננת על זה שמוציאים אותם להכשרה.
חנין זועבי: מה?
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שהיא דווקא דיברה על זה שמכריחים אותם לבוא ולקבל הכשרה, אבל בסדר.
חנין זועבי: גם להכריח אותם - - -
יעקב מרגי: אני לא חושב שיש עובד שהכריחו אותו - - -
חנין זועבי: אז גם אם מכריחים אותו, אם זה כבר הכשרה, הוא לא מתייחס להכשרה בתור העצמה, אז זה גם לא ההכשרה המתאימה כנראה.
חנין זועבי: אני חושבת שהזהות, האוטונומיה, חופש ה - - - שדיברתם עליהם, חופש הביטוי, השליחות, שאנחנו מייצגים בני אדם.
יעקב מרגי: אין ספק שהמורה הערבי מתמודד גם עם סוגיות אחרות.
יעקב מרגי: העובדות לא מבלבלות אותנו, רק שהדיון היום ממוקד במעמדו של המורה.
יעקב מרגי: אנחנו ניתן את רשות הדיבור לתהל שטובר, נציגת מועצת התלמידים הארצית.
<תהל שטובר: בוקר טוב יושב ראש הוועדה, תודה רבה לכולם.
<תהל שטובר: דבר ראשון אני מברכת בכלל על ציון של יום כזה, שבעיני הוא מאד חשוב.
<תהל שטובר: אני אציג את עצמי.
<תהל שטובר: שמי תהל שטובר, אני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית, לומדת בכיתה י"א כאן בירושלים.
<תהל שטובר: בלי שום ספר, אני רוצה להגיד כאן באופן חד וברור, המורים עושים לנו עבודת קודש.
<תהל שטובר: אני לא יכולה לחשוב על מקצוע אחר שעושה עבודת קודש יותר מההוראה.
<תהל שטובר: אני רוצה להגיד כאן, בוועדת החינוך של הכנסת, בשמי ובשם כל התלמידים במדינת ישראל, דבר ראשון פשוט תודה.
<תהל שטובר: תודה לכל המורים ולכל המחנכים שמשקיעים מזמנם ועובדים מעל ומעבר ומרגישים שליחות עצומה כדי לבוא לעזור ולתרום ולחנך אותנו, התלמידים.
<תהל שטובר: זה לא מובן מאליו בעינינו בכלל.
<תהל שטובר: תעבירו ותשאלו תלמיד תלמיד במדינת ישראל, האם יש לך מורה שהשקיע בך, מורה שאתה רואה בו דמות לחיקוי, דמות להערצה – לכל תלמיד במדינה תהיה את הדמות החינוכית הזאת.
<תהל שטובר: לכל תלמיד במדינה יהיה את המורה שעבד בשבילו שעות נוספות ושהוא מרגיש קרוב אליו וחיבור אליו, ואנחנו ממש רואים את זה גם ביום המורה, אפילו בסרטונים שעולים, אם ראייתם בפייסבוק.
<תהל שטובר: אני חושבת שזה מרגש ויוצא דופן.
<תהל שטובר: אין עוד מקצוע בכלל בעולם, שיש קשר כל כך קרוב לבני אדם, כמו במקצוע ההוראה.
<תהל שטובר: דבר ראשון, שיהיה ברור מאליו, אנחנו מודים בלב הכי גדול והכי פתוח וזה באמת מאד מאד לא מובן מאליו.
<תהל שטובר: אנחנו מאד מאד רוצים לבקש לקחת חלק גם כן בהעצמה של המורים.
<תהל שטובר: אין לנו ספק שחינוך טוב מתחיל במורים טובים ומורים טובים מתחילים בתנאים טובים ובמקום טוב להיות מוכשרים בו, בחברה טובה יותר.
<תהל שטובר: אין לנו ספק שככל שישקיעו יותר במורים, ונכון שתקציב החינוך עלה ונכון שזה לא רק מדובר בכסף, אבל ככל שישקיעו יותר במורים, ככל שיתנו למורים אוטונומיה בבתי הספר, ככל שהמורים בעצמם יוכלו ללמד הרבה מעבר למה שכתוב להם ללמד אותנו לבגרות, ככה אנחנו יוצרים תלמידים טובים יותר וחברה טובה יותר.
<תהל שטובר: היום אנחנו חיים בעידן שאת רוב הידע אנחנו יכולים ללמוד בעצמנו.
<תהל שטובר: זאת אומרת בחיפוש קצר בגוגל, אני כנראה יכולה ללמוד הרבה יותר ביולוגיה ומחקרים הרבה יותר רלבנטיים מאשר המחקרים שהמורה שלי למדה כשהיא למדה באוניברסיטה בכל מקצוע שהוא.
<תהל שטובר: ועדיין, התפקיד של המורה נשאר והינו חזק הרבה תמיד.
<תהל שטובר: כיוון שהתפקיד של המורה הוא לא להעביר לנו ידע.
<תהל שטובר: להעביר ידע יש לנו עוד דרכים למצוא.
<תהל שטובר: התפקיד של המורה הוא לחנך.
<תהל שטובר: התפקיד של המורה הוא ליצור חברה ישראלית טובה יותר, חברה איכותית יותר, חברה בה כל האזרחים ובני הנוער שעומדים להיות חלק משמעותי בחברה, הם אזרחים מעורבים ותורמים.
יעקב מרגי: אין ספק לגבי נאום הפתיחה שלך, וזה משמח לראות שהתלמידים באמת יודעים להכיר, להוקיר ולהעריך את המורים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: היא נגעה בדיוק בנקודות.
יעקב מרגי: השאלה היא באמת ברף המטלות האלה של ציונים וסוגי המדידה שהמערכת דורשת ומציבה, את מרגישה שאנחנו במערכת החינוך מחנכים?
<תהל שטובר: אני מרגישה שזה מתחלק למורים שעובדים לפי הספר והמורים שמגיעים להביע את מה שהם - - -
יעקב מרגי: מהנשמה.
יעקב מרגי: אני שמח על התשובה.
עבדאללה אבו מערוף: כבוד יושב הראש, זה יום מבורך.
עבדאללה אבו מערוף: אני מברך את המורים ובקיצור אני מצטרף לדבריה של תהל.
עבדאללה אבו מערוף: וכן, המורה מדבר באופן כללי ומעמד המורה, אבל אי אפשר שלא לדבר על הרבה היבטים.
עבדאללה אבו מערוף: זה לא מקצוע.
עבדאללה אבו מערוף: זה מסר, זה שליחות לחברה תרבותית, חינוכית ממדרגה ראשונה.
עבדאללה אבו מערוף: חברה בלי זה לא יכולה להתקיים.
עבדאללה אבו מערוף: זה אפילו יותר חשוב לפעמים מהרופא וכל אחד ואחד ממרכיבי החברה שחייבים להיות.
עבדאללה אבו מערוף: לא במקרה אנחנו - - - מציינים את חמשת המ' שישנם, שכל החברה צריכה לדגול בהם, והלוואי שאפשר יהיה לקיים אותם בכלל.
<קריאה: ז'בוטינסקי.
עבדאללה אבו מערוף: אני גדלתי עליהם עוד לפני ז'בוטינסקי, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי: אני התאפקתי.
עבדאללה אבו מערוף: לכן היום הזה הוא יום מבורך ואני מברך את כולם, אבל אני ציפיתי וסליחה על הביקורת, קודם כל הלכתי לחדר שם וראיתי שהחדר ריק וציפיתי שהוא יהיה מלא.
יפעת שאשא ביטון: הוא יהיה בשדולה מלא.
יפעת שאשא ביטון: צפויים להגיע כ-120 מורים.
עבדאללה אבו מערוף: זה גם טוב, אני מברך.
עבדאללה אבו מערוף: זה טוב.
עבדאללה אבו מערוף: שנית - - -
יעקב מרגי: עבדאללה, האם היית פעם מורה?
עבדאללה אבו מערוף: אני לא הייתי מורה.
יעקב מרגי: לא היית מורה, אבל עשית מעשה של מורה.
יעקב מרגי: הוא בא לכיתה ויש מאחרים ובמי הוא נוזף?
יעקב מרגי: באלה שנמצאים בכיתה.
עבדאללה אבו מערוף: דרך אגב, במקצוע שלי אני גם לימדתי תלמידים בפקולטה לרפואה.
יעקב מרגי: כולנו בצומת מסוים מורים.
עבדאללה אבו מערוף: גם לימדתי רפואה, גם לימדתי את השפה הרוסית.
עבדאללה אבו מערוף: עניין מקצוע המורה מוכר לי.
עבדאללה אבו מערוף: אני רוצה להיות קצת ביקורתי, לא רק אופטימי, אלא קצת ביקורתי.
עבדאללה אבו מערוף: אם אנחנו נסתכל על המעמד ועל המורה כשליחות, אני זוכר את עצמי ובטח גם יושב הראש זוכר, כשהיינו תלמידים, לא היינו רק מכבדים וזה לא היה עניין של פחד, זה היה כבוד.
יעקב מרגי: אני אומר לכם בכנות, אני הייתי רואה את המורה, הוא היה חוצה את הרחוב שלי בדרכו לבית שלו, אני הייתי רואה אותו במדרכה מצד שמאל, מרוב בושה הייתי עובר לצד השני.
עבדאללה אבו מערוף: זה בדיוק מה שרציתי להגיד.
יעקב מרגי: אני אומר לכם.
יעקב מרגי: תקשיבו, ידעתי שזה לחיוב.
יעקב מרגי: מתוך כבוד, לא מורא.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, לפעמים אני הולך לבית הספר של הילד שלי, ותהל, את זה כדאי שתקלו את המלאכה.
יעקב מרגי: לפעמים אני מובך בשביל המורה.
יעקב מרגי: צריך למצוא היום את המקום הנכון.
יעקב מרגי: את הקו, למתוח את הקו במקום הנכון.
יעקב מרגי: אני לא יודע אם בתקופה שלי זה היה האופטימום.
יעקב מרגי: בדרך כלל אדם נוטה להתרפק על העבר, אני לא מנתח את זה, אבל צריך למתוח את זה בקו הנכון, במקום הנכון.
עבדאללה אבו מערוף: ולכן אם מדברים על מעמד, זה צריך להיות בשני הכיוונים.
עבדאללה אבו מערוף: מה שאומרים בשיח, גם המורה כמהות.
עבדאללה אבו מערוף: למשל מורה שנכנס לכיתה עם פלאפון, לדוגמא.
עבדאללה אבו מערוף: סליחה, זה דוגמאות מעטות, אבל יש לא מעט לצערי הרבה.
עבדאללה אבו מערוף: או מעשן בחצר בית הספר.
עבדאללה אבו מערוף: או בשיעור חינוך המורה לא יודע מה לעשות.
עבדאללה אבו מערוף: יש מקרים כאלה, לצערי הרב לא בודדים.
עבדאללה אבו מערוף: סליחה שאני ביקורתי כאן, אבל אני אומר שאני בעד מה שאמרה תהל ושהיום הזה מבורך.
עבדאללה אבו מערוף: לעניין ימי העיון ומבחינה סוציאלית, אולי צריך לחשוב על דרכים מבחינה פסיכולוגית-סוציאלית מה חסר למורים.
עבדאללה אבו מערוף: איזה כלים לתת להם, שהמעמד שלהם אכן יתחזק.
עבדאללה אבו מערוף: אני מנצל את היום הזה, אולי כאן לא המקום, אבל בכל זאת אני מנצל את ההזדמנות הזאת.
עבדאללה אבו מערוף: אנחנו נמצאים בוועדת החינוך, נמצאים כאן משרד החינוך, וזה חייב להיות מובן.
עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שכאזרח וגם כמורה, והאנשים הם אזרחים, שצריך לחשוב בכלל על מערכת החינוך בישראל, בכלל על מה מתרחש.
עבדאללה אבו מערוף: אם באמת נמשיך ככה שלוש חטיבות או לא, אולי מספיק שתי חטיבות.
עבדאללה אבו מערוף: מישהו חשב על זה פעם?
עבדאללה אבו מערוף: והדבר האחרון, יש מוזמנים, אז אני מדבר עכשיו בכלל.
עבדאללה אבו מערוף: כחברה כללית – ערבית-יהודית, יהודית-ערבית, אני לא מדבר עכשיו מבחינה חינוכית וערכים של החברה, אני לא מפריד, אבל מוזמנים רק שלושה אנשים.
עבדאללה אבו מערוף: מנהל בית ספר, מישהו מהעמותה – מוחמד יונס, ועוד מישהי.
עבדאללה אבו מערוף: אני לא רואה אף אחד כאן.
עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שהם הסיבה, אבל אם היו מזמינים יותר, אולי היו יותר.
יפעת שאשא ביטון: לא חברים, זו ועדה מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: תעשו הבחנה.
יעקב מרגי: ההערה שלך במקום, אבל בגלל שיש לך חוסר ידיעה בתהליך העבודה של הוועדה בכנסת, יש רשימת תפוצה גדולה מאד, ששם הם מככבים באחוזים - - -
עבדאללה אבו מערוף: אז בסדר.
יעקב מרגי: מי שנרשם פה אלה הם אנשים שאישרו את הגעתם.
עבדאללה אבו מערוף: בסדר גמור.
יעקב מרגי: עכשיו אני רוצה לתת את זכות הדיבור לאסף, שהוא חלק מהמארגנים של היום הזה.
יעקב מרגי: בקצרה, תן לנו את נקודת המבט שלך, לפני שנעביר את רשות הדיבור למשרד החינוך.