GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: לפני אסף.
יעקב מרגי: אני רוצה שהדוברים הבאים יתייחסו קצת, כשהם מדברים על מעמד המורה, נכון, כל מה שדובר נכון וחשוב, אבל גם לגבי הצד של הכשרת המורה, עיצוב דמותו של המורה אם זה במסלולי ההכשרה שלו, במסלולי ההשתלמויות שלו.
יעקב מרגי: הכל.
יעקב מרגי: אמרתי, העצמת מעמדו של המורה זו לא פעולה אחת, זה שילוב מערכות, שילוב ידיים של הרבה הרבה גורמים במערכת הזאת.
<אסף קפלן: תודה רבה, שלום לכולם.
<אסף קפלן: חג שמח.
<אסף קפלן: באמת החג הוא חג - - -
יעקב מרגי: אסף, אתה לא אומר לנו מאיפה אתה ומה אתה עושה?
<אסף קפלן: רציתי להתחיל בלאחל חג שמח.
<אסף קפלן: קוראים לי אסף קפלן, אני מרכז השנה את היוזמה של יום המורה, את הפן של להפיץ את זה בקרב הרשויות, בתי הספר.
<אסף קפלן: במקור אני בפתח תקווה, אם זו השאלה.
יעקב מרגי: ומה אתה עושה?
<אסף קפלן: אני מתעסק ביוזמה.
<אסף קפלן: יש יוזמה פרטית של אנשים שבאמת - - -
יעקב מרגי: ומה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?
<אסף קפלן: וואו, זו שאלה גדולה.
<אסף קפלן: עשייה ציבורית, את זה אני יודע להגיד.
יעקב מרגי: לא מורה?
<אסף קפלן: לא יודע עוד.
<אסף קפלן: זה עוד מוקדם לי להגיד.
<אסף קפלן: מהצד שלנו אני יכול לספר שמצופות חגיגות בעשרות רשויות.
<אסף קפלן: אני כל היום מקבל טלפונים והודעות מאנשים עם תמונות באמת מרגשות ומשמחות.
<אסף קפלן: חגיגות במכללות להוראה הולכים להיות, מועצת התלמידים הארצית משתתפת איתנו, לוקחת איתנו חלק.
<אסף קפלן: באמת כל ארגון רלבנטי והיום זה גם פה בכנסת, בשדולה וגם פה בוועדה.
<אסף קפלן: אני לא מומחה לחינוך ואני לא יודע יותר פה מהנוכחים האחרים, אני רק יודע להגיד שבחודשים האחרונים דיברתי עם מאות אנשי חינוך מכל רחבי הארץ, מכל המגזרים, הדתות, העדות, הכל, ויש אנשים מעולים במערכת הזאת.
<אסף קפלן: יש המון המון אנשים טובים, המון אנשים ראויים, אנשים שבאו מהסיבות הנכונות שעושים את זה יום יום, את המלאכה הזאת שבעיני היא מאד מאד לא פשוטה, אבל הם עושים את זה בלב שלב וברצון להצליח.
<אסף קפלן: בעיני הדבר הנכון לעשות זה לתת להם את הסביבה הנכונה והראויה כדי שהם יעשו את זה.
<אסף קפלן: זאת אומרת בעיני המפתח למעמד המורה הוא סביבה תומכת וראויה וזה מההכשרות, מהשלב הכי ראשוני של ההכשרה ועד התנאים שבהם הם מגיעים לכיתה, המבנה של הכיתה, כמות האנשים, האמצעים שבהם הם מגיעים לכיתה ואיתם הם מלמדים, ההתאמה של זה לדור הנוכחי ויכולת הקשר והזמינות שלו כשהוא לא עם הסלולר צמוד אליו, וכהנה וכהנה.
<אסף קפלן: כמו שאמרתי, אני לא מומחה וזה לא מתפקידי להגיד, אבל בעיני זה הדגש שצריך לשים על החינוך.
יעקב מרגי: פרופסור זמירה מברך, בבקשה.
יעקב מרגי: תציגי את עצמך, רקורד.
יעקב מרגי: יש לך מה לומר בנושא.
<זמירה מברך: כן, בוקר טוב.
<זמירה מברך: פרופסור זמירה מברך, אני עכשיו הנשיאה של מכללת דוד ילין, עם ניסיון מאד עשיר במערכת החינוך.
<זמירה מברך: הייתי סגנית הרקטור בבר אילן, דיקנית של מדעי החברה בבר אילן, מדענית ראשית במשרד החינוך.
יעקב מרגי: אנחנו נסתפק בזה.
<זמירה מברך: וכו' וכו'.
<זמירה מברך: אני בהחלט רוצה להצטרף לקודמים, לדברים שאמרה תהל ואחרים אמרו.
<זמירה מברך: אם אנחנו במכללת דוד ילין עשינו סקר בקרב הציבור, במדגם מייצג של הציבור, לא בקרב המורים, על איך הם תופסים את המורים והנתונים מאד דומים לנתונים שמיכל כאן אמרה.
<זמירה מברך: כל אחד, לא יודעת אם כל אחד, אבל רוב הציבור, הרוב המוחלט של המשתתפים אמר שהיה לו מורה לחיים, שהתפקיד של המורה הוא מאד מאד חשוב, כל המילים המאד גדולות והמאד מפרגנות למורים.
<זמירה מברך: מבחינה זו עשינו את הסקר הזה באופן בלתי תלוי ואני לא ראיתי את הסקר של מיכל קודם.
<זמירה מברך: אני מניחה שגם לא ראיתם את הסקר שלנו, והתוצאות הן מאד מאד דומות.
<מיכל בלר: זה טיבם של מדגמים מייצגים.
<זמירה מברך: כן, כן, נכון.
<זמירה מברך: סימן שזה בסדר.
<זמירה מברך: אני רציתי להביא עוד שני מחקרים אחרים שעשיתי עם ד"ר ניצה משכית ממכללת גורדון בחיפה, אחד על רגשות מורים.
<זמירה מברך: שאלנו את המורים, כשאתה חושב על עצמך כמורה, כשאת חושבת על עצמך כמורה – מה את מרגישה?
<זמירה מברך: אני שמחה, אני מאותגרת, אני מרגישה אחריות וכו' וכו', וגם כמובן שאלות שליליות – אני מתוסכלת.
<זמירה מברך: רגשות חיוביים ורגשות שליליים, והתברר באמת שלרוב המוחלט של המורים יש רגשות חיוביים כלפי ההוראה.
<זמירה מברך: כמובן שיש כאלה שיש להם רגשות שליליים.
<זמירה מברך: אנחנו מדברים על 130,000 מורים בישראל, אז לא יעלה על הדעת שהכל יהיה נפלא.
<זמירה מברך: יש כאן איזו שהיא התפלגות של רגשות, אבל מה שעוד יותר מעניין, וזה עדיין לא פורסם, עשינו גם השוואה - וכל הזמן מדברים פה על הפרופסיה - בין רגשות של מורים לרגשות של עורכי דין.
<זמירה מברך: כשאני חושב על עצמי כעורך דין אני שמח, אני מרגיש אחריות, אני מרגיש מחויבות, אני מרגיש מאותגר, וכמובן גם רגשות שלישיים.
<זמירה מברך: ומתברר - עכשיו לכל היושבים כאן - שהרגשות של המורים הרבה יותר חיוביים, הם הרבה יותר מרגישים אחריות, הם הרבה יותר מרגישים מחויבות, הם הרבה יותר מרגישים שהם תורמים לחברה בהשוואה לעורכי דין.
<זמירה מברך: זה ממצה מאד מאד מעניין, שאני חושבת שצריך להיות דגל לרגלינו.
<זמירה מברך: עוד מילה אחת, או בעצם עוד שתי מילים.
<זמירה מברך: יושב הראש ביקש שנדבר קצת על הכשרת מורים, אז אני אדבר גם על הכשרת מורים ואני אתייחס גם לדברים שחברי הכנסת אמרו.
יעקב מרגי: אני רוצה שתסכמי.
<זמירה מברך: כן, שני משפטים.
<זמירה מברך: מילה אחת לגבי ארגון המורים, הסתדרות המורים, סליחה.
יעקב מרגי: כמעט עלית על מוקש, אבל לא משנה.
<זמירה מברך: כן, אני יודעת.
<זמירה מברך: הסתדרות המורים, ואני זורקת לכם כפפה להרמה.
<זמירה מברך: יכול להיות שה - - - הזאת, והעובדה שכל הזמן אתם אומרים מעמד המורה הוא כל כך נמוך, והכל - - - מורה, וחבל שלא כתבתי כאן את הציטטות של הדברים שהתחלתי לדבר ויושב הראש אמר, ואולי גם דברים אחרים.
<זמירה מברך: יכול להיות שזאת נבואה שמגשימה את עצמה בציבור.
<זמירה מברך: ותהל אמרה דברים נפלאים.
<זמירה מברך: אם הציבור היה הולך בכיוון הזה וחושב, והציבור הולך בכיוון הזה וחושב, והייתם הולכים בכיוון החיובי, מחשבה חיובית - - -
יעקב מרגי: פרופסור זמירה מברך, תודה.
יעקב מרגי: גברתי, תודה רבה.
יעקב מרגי: אני יודע שארגוני עובדים הם יותר קופצים וקריאות ביניים, אך לא כאן.
יעקב מרגי: במיוחד לא בוועדת כנסת.
<זמירה מברך: אני רוצה לומר עוד משפט אחד לגבי הכשרת מורים.
יעקב מרגי: אחרון, בבקשה.
<זמירה מברך: חברת הכנסת אמרה לגבי הכשרת מורים, לגבי הכשרת המורים הערבים ולגבי הכשרת המורים בכלל, ערכים.
<זמירה מברך: אנחנו במכללת דוד ילין מדגישים מאד מאד את הפן של הרב תרבותיות, איך חיים בחברה שיש בה קונפליקטים, מה אנחנו עושים עם הרב תרבותיות.
<זמירה מברך: יש לנו על זה - - -
<זמירה מברך: לא רק על ארגז הכלים - - -
חנין זועבי: תדברי עם הסטודנטים שלך.
<זמירה מברך: אני מדברת איתם המון.
<זמירה מברך: כל יום.
חנין זועבי: תקשיבי למשוב שלהם.
מסעוד גנאים: תודה רבה, אדוני יושב הראש.
מסעוד גנאים: תחילה אני מברך על כל היום הזה לציון המורה, מעמד המורה וחיזוקו.
מסעוד גנאים: אני מורה.
מסעוד גנאים: הייתי מורה להיסטוריה.
יפעת שאשא ביטון: כולנו מורים בסוף.
מסעוד גנאים: כן, הייתי מורה, אבל בחלום שלי לא ציפיתי שאהיה חבר כנסת.
מסעוד גנאים: כאשר הייתי בבית ספר יסודי היו מביאים את השאלה הזאת – מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול.
מסעוד גנאים: אני כתבתי שאני רוצה להיות מורה.
מסעוד גנאים: לא יותר מזה.
יעקב מרגי: השאלה אם היום היו שואלים אותך כשהיית קטן מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול, מה היית עונה?
מסעוד גנאים: האמת שעדיין המורה עודנו - - -
מסעוד גנאים: האמת.
מסעוד גנאים: אתה יודע, יש את ההרגשה הזאת, שאפילו אם אתה כותב משהו או אומר משהו, אומרים לך אתה היית מורה.
מסעוד גנאים: זה הטון.
מסעוד גנאים: זו הכתיבה.
מסעוד גנאים: זה הרוח של מורה.
מסעוד גנאים: אז המסע שלי להיות מורה הוא מסעו של כל מורה ערבי אולי, במיוחד היום.
מסעוד גנאים: עד שהפכתי למורה קבוע, עם התוספות, והתוספות זה ההשתלמויות שעשיתי, שהם היו מוסיפים בשנת 2007, 2006, 2005.
מסעוד גנאים: הייתי מורה בבית ספר תיכון.
מסעוד גנאים: עד שהם מוסיפים לשכר שלך איזה 10%-20%, לא יודע כמה – עד שעשיתי את כל זה – לכנסת.
מסעוד גנאים: לא נהנתי מכל ההשתלמויות האלה.
מסעוד גנאים: אז הכוונה שלי בהתחלה - - -
עבדאללה אבו מערוף: לא אתה לא נהנית, התלמידים לא נהנו.
מסעוד גנאים: אני מאד מתחבר למה שאמרה תהל.
מסעוד גנאים: האמת, המורה המצליח הוא המורה הלא רגיל, הלא שגרתי.
יעקב מרגי: מורה של החיים.
יעקב מרגי: מורה לחיים.
מסעוד גנאים: איך להיות מחוץ לטקסט, לספר.
מסעוד גנאים: הוא צריך לעורר את תשומת לב התלמידים, ובמיוחד כמורה להיסטוריה.
יפעת שאשא ביטון: צריך שתהיה לו תשוקה למקצוע.
יפעת שאשא ביטון: תגיד את זה.
מסעוד גנאים: שמעורר את התשוקה הזאת.
מסעוד גנאים: אומרים המורה הוא שמעורר את ההשראה בתלמידים שלו, לא רק זה שמסביר או שמדגים.
חנין זועבי: שהוא מודל לתלמידים.
מסעוד גנאים: כן, כן, הוא גם מודל לתלמידים שלו.
מסעוד גנאים: לצערי הרב, בימים האלה במשרד החינוך, המורה הטוב הוא המורה שמביא את ההישגים, משום שהוא המורה הטוב בפני המנהל שלו והמנהל טוב בפני המפקח שלו והמפקח בפני המנהל.
מסעוד גנאים: הוא שמביא את ההישגים, הציונים היותר גבוהים, אם זה בבגרות אם זה בדברים אחרים.
מסעוד גנאים: לצערי הרב זה מפריע לעבודתו, למשימה החשובה של המורה, שזה החינוך, שזה לחנך לערכים.
מסעוד גנאים: כי בסוף אנחנו לא רוצים שהאוניברסיטאות שלנו, בתי הספר, רק יהיו להם בוגרים שהם פקידים, שרוצים להיות רק פקידים.
מסעוד גנאים: אנחנו רוצים לבנות את הבן אדם, להכין אותו לחיים, לכל החיים.
מסעוד גנאים: אז בגלל זה, אני לא יודע מי אמר שהחינוך הוא כל מה שנשאר בנו, כאשר אנחנו שוכחים כל מה שלמדנו.
מסעוד גנאים: משום שבסוף מה שאנחנו לומדים אנחנו שוכחים, אבל הערכים, את הדברים שאמר המורה, אנחנו לא נשכח.
מסעוד גנאים: וזה חשוב מאד.
מסעוד גנאים: בקשר למורים הערבים, כדי שהמורה יהיה באמת מחנך לדוגמא, הוא צריך להיות עם עמוד שדרה.
מסעוד גנאים: הוא צריך להיות עם כבוד.
מסעוד גנאים: כבוד וגם שהוא יהיה דוגמא ויראה את העבודה שלו לפני השכר.
מסעוד גנאים: יש שליחות.
<קריאה: זה לא רק לגבי המורים הערבים.
מסעוד גנאים: לכולם.
יעקב מרגי: רבותי, אני רוצה לקצר.
מסעוד גנאים: זה לכולם.
מסעוד גנאים: משפט אחרון, מאחר שאני אהיה גם בשדולה ויש לנו גם הצעה לסדר במליאה.
מסעוד גנאים: אני חושב שאת הערכים של הכבוד לאחר, ההכרה בייחוד הלאומי והתרבותי שלו וגם לתת לתלמיד את החוויה הזו, משום ש - - - בית הספר, - - - שהיא לבד, שהיא מנותקת מהמציאות, אם זה ילד ערבי, אם זה ילד יהודי.
מסעוד גנאים: כל אחד לפי השייכות הלאומית והתרבותי שלו.
מסעוד גנאים: ילד ערבי, סטודנט ערבי ששייך לעולם ערבי פלסטיני ויש לו תרבות מיוחדת, הוא גם צריך לחוות את זה, ללמוד את זה ולכן בבית הספר הוא צריך לבוא לידי ביטוי בתכניות הלימוד האלה ולזה כוונתי עמוד שדרה למורה הערבי, שילמד את הדברים האלה בחופשיות, ולא כשכולם מפקחים עליו כאילו שהוא מהווה סכנה ביטחונית אם הוא אומר דברים שהם שייכים להיסטוריה של העם שלו.
יעקב מרגי: אני רוצה לעשות מחווה למורה לחיים שלי.
יעקב מרגי: תרשו לי בנימה אישית ורגשית.
יעקב מרגי: אני יליד שנת 60, אז תעריכו מתי הייתי בכיתה א'.
יעקב מרגי: הייתי בכיתה א' בבית ספר ממלכתי דתי, בית ספר סיני בבאר שבע.
יעקב מרגי: הייתה לנו המורה חיה.
יעקב מרגי: היא הייתה מורה, בעלה היה רופא.
יעקב מרגי: אם הזיכרון שלי לא מטעה אותי, לא היו להם ילדים, אבל המורה חיה הייתה אמא של הילדים.
יעקב מרגי: היינו מגיעים ביום חורף, היא הייתה קולטת תלמיד עם הופעה כלא כל כך מתאימה לעונת השנה, התלמיד היה נעלם לאיזה 40 דקות.
יעקב מרגי: היא הייתה יוצאת איתו בהפסקה לבית שלה, מלבישה אותו.
יעקב מרגי: ואם הילקוט היה ילקוט מרופט, הוא היה חוזר עם ילקוט אחר, ואף אחד לא הרגיש, ואף אחד לא ידע.
יעקב מרגי: זה כך היה.
יעקב מרגי: זו מורה שידעה כל ילד וכל ילדה, אפילו מה קורה אצלו בבית.
יעקב מרגי: היא ידעה להיכנס לנשמה של הילד, לתחושות, ואני מרגיש בנימה אישית שעשיתי לה מחווה.
יעקב מרגי: זהו המורה שלי חיה, בכיתה א'.
יפעת שאשא ביטון: דרך אגב, בשדולה אנחנו נוקיר מורים של חברי כנסת, אז נשמח אם תבוא לציין את זה.
יעקב מרגי: יעל קופל, בבקשה.
<יעל קופל: בוקר טוב.
<יעל קופל: שמי יעל קופל, אני מנהלת בית ספר במחוז הצפון הרבה מאד שנים.
<יעל קופל: אני מנהלת בתוך בית החולים בנהרייה, בעקבות חוק שעבר בכנסת שנותן שירותי חינוך לילדים מאושפזים כחוק.
<יעל קופל: אני מאד אוהבת את העבודה שלי ואני מאד מתרגשת להיות פה ולחבר רגע בין השטח לבין האנשים שהם קובעי המדיניות.
<יעל קופל: אני חושבת שיש לזה ערך כמעט כהוראה.
<יעל קופל: אני רואה את ההוראה כעשייה ציבורית.
<יעל קופל: כל מורה שנמצא בתוך הכיתה עושה עשייה ציבורית לטווח ארוך, כרץ למרחקים ארוכים.
יעקב מרגי: יעל, אם כבר הזכרת, תציגי לנו קצת את הדינאמיקה של העבודה בתוך בית החולים, כבית ספר .
<יעל קופל: בשמחה.
<יעל קופל: שירותי החינוך ניתנים לילדים שמאושפזים.
<יעל קופל: בית החולים הוא בית החולים שנותן שירות לגליל המערבי - חברת הכנסת זועבי, לילדים מהמגזר הערבי, הדרוזי.
<יעל קופל: מנהל בית החולים הוא מנהל בית חולים ערבי, ד"ר ברהום.
<יעל קופל: בתוך בית הספר שלי יש לי מורים מהמגזרים השונים.
<יעל קופל: אנחנו נותנים שירות לכל - - -
יעקב מרגי: זה בית ספר קבוע?
<יעל קופל: קבוע בתוך בית החולים.
<יעל קופל: 32 אנשי צוות.
ענת ברקו: כמה תלמידים?
<יעל קופל: כ-120 בממוצע, בהתאם לכמות הילדים המאושפזים, החל מילד דיאליזה, שמגיע 3 פעמים בשבוע, מתחבר למכונת הדיאליזה.
<יעל קופל: ופעם, בעבר הרחוק, בעולם החשוך, היה או נרדם או במקרה הטוב צופה בטלוויזיה, היום במהלך 6 שעות או 5 שעות של דיאליזה, הוא מקבל שירותי חינוך.
<יעל קופל: הוא ניגש לבגרויות.
<יעל קופל: הוא מקבל הוראה.
<יעל קופל: הוא מקבל מתמטיקה, הוא מקבל עולם עשיר של ספורט תוך כדי זה שהוא מחובר למכונת דיאליזה.
<יעל קופל: ילדי אונקולוגיה, ילדי כירורגיה, פסיכיאטריה של ילדים ונוער.
<יעל קופל: חברים, יש לנו ילדים ונוער מגיל 6 ועד גיל 21 במצוקות רגשיות קשות.
<יעל קופל: יש לנו ילדים ונוער בחברה כל כך נאורה, מדהימים, מדהימים, אבל כל כך רגישים וכל כך אבודים בדרכם.
<יעל קופל: ואני אחזור רגע למעמד המורה, ברשותך, כי המורים בבית הספר שלי מרגשים אותי.
<יעל קופל: הם מרגשים אותי ואני הרבה שנים שם.
<יעל קופל: אני מנהלת המון שנים וכל פעם מחדש אני בוחרת לבוא לבית הספר אותו אני מנהלת.
<יעל קופל: כל בוקר.
<יעל קופל: וגם המורים שלי.
<יעל קופל: המורים שלנו.
יעקב מרגי: ואת מרגישה שאין לך כשל במערכת, כפי שהוצג כאן?
<יעל קופל: רגע, רגע, אני מבטיחה להיות עקבית ומדודה.
יעקב מרגי: צריך להסתכל על השעון גם.
<יעל קופל: אנשים מחויבים.
<יעל קופל: אנשים ערכיים.
<יעל קופל: אנשים שעושים את עבודתם באהבה ובעצם זורעים זרע בערכים או בחברה העתידית שלנו.
<יעל קופל: כך אנחנו צריכים לתפוס את התפקיד שלנו בתוך המערכת.
<יעל קופל: מי יהיה המורה של הנכדים שלנו ואיזה מורים יהיו לנכדי נכדים שלנו ואיזו חברה אנחנו רוצים לראות בעוד שנים.
<יעל קופל: אני חייבת לציין במוקד הדברים שלי דילמה, שאני מוצאת אותה כקיימת היום והיא קיימת בכל המגזרים.
<יעל קופל: בין העולים האינדיבידואליסטי, העולם שעוסק בפרט, העולם שעוסק בערכים של תנועה מתמדת, שזה התלמידים שלנו, כולל את יושבת הראש המדהימה של התלמידים שדיברה.
<יעל קופל: היית מאד רהוטה ואת מייצג נעורים שיש להם עתיד ותודה לך.
<יעל קופל: וזה אומר גם מה אנחנו עשינו כמורים, אם את כזאת נפלאה.
<קריאה: וגם ההורים.
<יעל קופל: רגע, אני מגיעה למקום של ההורים ולנושא של המעורבות, וההכשרה ומה שכולכם דיברתם עליו.
<יעל קופל: אני מנסה להיות מאד ממוקדת ולא להיות מוסטת.
<יעל קופל: לעומת חברה שאנחנו מעוניינים שבאג'נדה שלה תהיה פרופסיה ציבורית, תהיה פרופסיה ערכית ותהיה פרופסיה חברתית.
<יעל קופל: קיימת סתירה בילד אין בתוך הדיאלקטיקה הזאת, ואני חושבת שלשם אנחנו צריכים לשאוף.
יעקב מרגי: אין ספק שבדיונים הרבים שאנחנו מקיימים בוועדת החינוך, בסוגית החינוך, בהתלבטויות בחינוך, ויושבות פה נציגות המכללות לחינוך ויושבים פה נציגי משרד החינוך, והמורים שהם פרי של אותן מערכות, ואנחנו תוהים פעם אחר פעם האם אנחנו רק ממשיכים באותה רכבת, או הגיע הזמן לעשות איזה שינוי תפיסתי לגבי כל שיטת החינוך וההוראה בישראל.
יעקב מרגי: אני זורק את זה באוויר, אבל אין ספק שזה נמצא פה.
יעקב מרגי: אנחנו מקיימים מספר דיונים.
יעקב מרגי: קיימנו כבר דיון ראשוני, סבב התייעצויות כזה בוועדה, למרות שאני לא שר החינוך, אבל אנחנו נקדם ונדחוף את זה לאתגר את משרד החינוך עם מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.
יעקב מרגי: כינסנו פה כעשרה מנהלים.
יעקב מרגי: כמו כן אנחנו מתכוננים להושיב פה סביב השולחן עשרה ראשי ועדות חינוך של הכנסת לדורותיהם, מהיום אחורה.
יעקב מרגי: גם לעשות סיעור מוחות ולאחר מכן המנכ"ל של הכנסת, שיצא כבר ופספסתי אותו, נאתגר את יושב ראש הכנסת לסייע בידינו להקים ועדה ציבורית שתשב על המדוכה.
יעקב מרגי: ועדה ציבורית עם אנשי עתירי ניסיון בתחום החינוך ובמערכת החינוך כדי לראות, כי המערכת נמצאת בשוטף.
יעקב מרגי: לפעמים כשאתה בשוטף אתה לא מפנה לך את כל תעצומות הנפש שלך לייצר משהו חדש.
יעקב מרגי: אמרתי את זה כהרהור.
יעקב מרגי: ואני מבקש לשמוע את חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו, בבקשה.
ענת ברקו: תודה רבה אדוני יושב הראש.
ענת ברקו: קודם כל זה היה מאד מרגש, הגברת קופל מה שאת אמרת.
ענת ברקו: אני באופן אישי לא ידעתי, וגם שאלתי את חבר הכנסת ד"ר אבו מערוף, לגבי המתכונת של לימוד ילדים בבתי החולים.
ענת ברקו: לא ידעתי שזה משהו כל כך מובנה ואני שמחה לשמוע.
יעקב מרגי: גם לא בבית החולים.
יעקב מרגי: גם אם צריך, המדינה מאפשרת גם אחד לאחד בבתים.
ענת ברקו: את זה ידעתי.
<יעל קופל: אנחנו מדברים על רצף שירותים.
ענת ברקו: זה פשוט מרגש לשמוע את זה וזה דבר מאד חשוב.
ענת ברקו: אני יכולה לספר מהניסיון שלי, קודם כל גם כמרצה בעבר גם באוניברסיטה וגם ביחס שלי למורים לחיים, מורות ומורים לחיים, אני יכולה להגיד שלגבי מורים, הדבר שהכי חשוב בראייה שלי זה סוג של מנהיגות, שהיא סוחפת, שהיא מודל לחיקוי.
ענת ברקו: זה הרעיון מאחורי נחשונים להוראה, שאני יזמתי באופן אישי לפני 5 שנים.
ענת ברקו: לחפש את אותם אנשים שישפיעו - - -
<קריאה: זה פרויקט נהדר.
ענת ברקו: הבאתי את הרעיון כשישבתי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ענת ברקו: הייתי פרופסור אורח ואמרתי לעצמי מה הדבר שיכול לחולל שינוי.
ענת ברקו: אני גם באה ממשפחה שיש בה הרבה מורות ומורים, ואני יכולה לומר שזה גם מאד חשוב מה שאמר חבר הכנסת גנאים.
ענת ברקו: חוט השדרה, היחס המכבד.
ענת ברקו: בעצם לגלות בכל ילד מה מיוחד בו, וגם בילד הכי פרוע של הכיתה, לדעת איפה אני לוחצת על הכפתור הזה שמוציא ממנו עוד רפרטואר של התנהגויות, שאנחנו בדרך כלל לפעמים דוחפים אותם לקצה.
ענת ברקו: יש נושא שאני לא יודעת, ואני מצטערת על האיחור, אבל אם דיברנו עליו, אני לא יודעת אם דובר בו, וזה האינטראקציה בין הורים למורים.
ענת ברקו: האינטראקציה בין הורים למורים לעומת הדור שלנו, היא פשוט בלתי אפשרית.
ענת ברקו: אנחנו רואים את זה דרך אגב גם בצבא.
ענת ברקו: ההורים מתערבים בכל דבר וחלק מהעניין שלנו, גם כהורים, אני מדברת גם כאמא - - -
יעקב מרגי: בדברי הפתיחה שלי.
יעקב מרגי: לא הספקת לשמוע.
ענת ברקו: אנחנו לא יכולים להניח לילדים האלה ולתת להם לריב לבד, להתמודד לבד, לעשות שיעורים לבד, להגיש עבודות לבד.
ענת ברקו: אנחנו כל הזמן נדרשים לעשות את מקצה השיפורים, או שיש מורים שחושבים שההורים מצופים להגיש את העבודות.
ענת ברקו: אני חושבת שזה נושא שצריך לדון בו.
ענת ברקו: לא לאפשר להורים באופן אינטנסיבי להיכנס תרתי משמע לחצר בית הספר לאיים לפעמים על מורים, על מנהלים.
ענת ברקו: לתת לאנשי החינוך לעשות את העבודה, עם גיבוי מההורים.
ענת ברקו: כפי שאתה זוכר, בדור שלנו אם מורה או מורה היו אומרים משהו לילד, הוא קודם כל צודק.
ענת ברקו: זה בכלל לא עניין.
ענת ברקו: אז אני לא אומרת לקחת את זה לקצה הזה, אבל בכל זאת, היה משהו ביחס המכבד שההורים נתנו למורים וגם העבירו את זה כמובן לדור שלנו, שהיה קם כשמורה או מורה נכנסו.
ענת ברקו: היינו קמים ולא היינו קוראים להם בשמות.
ענת ברקו: אף אחד לא היה חבר שלנו מהפלמ"ח.
ענת ברקו: והדבר הנוסף שאני רוצה להתייחס אליו, זה הנושא של ידע שהוא כבר לא מונופול של המורים.
ענת ברקו: אנחנו רואים סטודנטים וילדים שהם יודעים יותר טוב מהמורים - - -
יעקב מרגי: אמרה זאת תהל.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה כבר להיכנס לסוגית ההוראה בבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתרחבים.
יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת, אני כן רוצה שנישאר במקום של ההוראה.
ענת ברקו: אני רוצה לסיים עם זה ולומר שגם הפתיחות והתחושה שמורה לא מאוים מזה, שתלמיד או תלמידה יודעים יותר בתחום מסוים, אלא להזמין אותו לחלוק את הידע, לשתף, ללמוד ממנו, זה דבר שפותח בלמידה מכל אחד ואחת.
יעקב מרגי: לא נפקד מעמדם ומושבם כאן של ור"ה.
יעקב מרגי: יש כאן נציג של ועד ראשי האוניברסיטאות?
יפעת שאשא ביטון: הם יהיו בשדולה.
יעקב מרגי: בסדר, הם הוזמנו ואישרו.
יעקב מרגי: לא נמצאים?
יעקב מרגי: לא רציתי לקפח אותם מול המכללות לחינוך.
יעקב מרגי: ניבה קורן, בבקשה.
<ניבה קורן: שמי ניבה קורן ואני קודם כל נרגשת ומברכת שניתנה לי הזכות להשמיע את קולי.
<ניבה קורן: אני חושבת שאני הכי קרובה לשטח.
<ניבה קורן: אני מורה המון שנים בבית ספר שמונה שנתי ברמת גן.
<ניבה קורן: אני גם סגנית מנהלת בית ספר ואני חשה מדי יום את התחושות וממש את מה שקורה באמת בשטח.
<ניבה קורן: אני הילדה ששאלו אותי מה אני רוצה להיות כשאני אהיה גדולה ואמרתי שאני רוצה להיות מורה.
<ניבה קורן: ואני באמת באה לבית הספר מתוך שליחות ומתוך אהבה למקצוע.
<ניבה קורן: אני חושבת שאנחנו משרד הביטחון של מדינת ישראל ולא משהו אחר.
<ניבה קורן: בהחלט אני מתחברת שאנחנו מחזיקים את אזרחי המחר ואנחנו עושים את מלאכת הקודש, ובנו צריך הכי הרבה להשקיע, כדי שנוכל להישאר במערכת הזאת המון שנים ונוכל לתת את המיטב לתלמידים.
יעקב מרגי: ניבה, אני עוזר לך.
יעקב מרגי: אחרי משרד הביטחון, המשרד הראשון בגודלו בתקציב המדינה זה משרד החינוך.
<ניבה קורן: אז א' אני שמחה.
<ניבה קורן: אני באמת מברכת ואני מרגישה ומתחברת למה שאמרה תהל ואנחנו מרגישים.
<ניבה קורן: מכיוון שאני מבית ספר שמונה שנתי, הרבה פעמים תלמידים שלנו, כשעולים לכיתה ט', חוזרים אלינו ומביעים הערכה מאד גדולה לבית הספר היסודי ועל כוח ההשפעה שלנו על הילדים לטווח הארוך.
<ניבה קורן: אבל אני חייבת להגיד שמתוך קולות השטח אני מרגישה גם מצוקה מאד גדולה.
<ניבה קורן: אלף אני מרגישה שבשנים האחרונות הדור הצעיר שמגיע למערכת החינוך, לא מצליח לשרוד את השנים שאנחנו, הבוגרים במערכת, מחזיקים מעמד.
<ניבה קורן: ואני עובדת המון שנים - - -
יעקב מרגי: אולי בהסכמים דאגנו לוותיקים ולא דאגנו לחדשים.
יעקב מרגי: אולי ברפורמות דאגנו לוותיקים.
יפעת שאשא ביטון: הם באים עם החלום לתוך מציאות מאד מאתגרת.
<ניבה קורן: בערך תוך 5-10 שנים אחוז הפורשים ממערכת החינוך הרבה יותר גדול מהדור שלנו.
יפעת שאשא ביטון: נכון, 14%.
יעקב מרגי: אני שמח שנתתי לך לדבר לפני אייל רם.
יעקב מרגי: נגעת בנקודות.
<ניבה קורן: זה אחד.
<ניבה קורן: דבר שני, אני מתחברת מאד לנושא הזה של הגבולות וזה לא קלישאה.
<ניבה קורן: אני רואה שאין גבולות לגמרי, לא בין הורים למורים - - -
יעקב מרגי: יש נושא שיש בו גבולות?
<ניבה קורן: לא בין הורים לילדים.
<ניבה קורן: בגלל זה אני אומרת, לא בין הורים למורים ואני מרגישה שזה שאין גבולות זה הנתון.
<ניבה קורן: זה לא בסדר, אבל מצד שני גם אין לנו את הכוח ואין לנו את הכלים לשים את הגבולות, כי אנחנו לא יודעים מה מותר ומה אסור.
<ניבה קורן: אני מרגישה שלוקחים אותנו כמובן מאליו.
<ניבה קורן: אנחנו מין כזאת תבנית של 24/7.
<ניבה קורן: לקחו באמת אנשים שהם ראויים והם מנהיגים ויש להם כריזמה והם באים מתוך אהבה למקצוע והם באמת לא באים כי הם עברו לאופק חדש ומרוויחים עכשיו המון כסף ומשתלם להיות מורה.
<ניבה קורן: ודרך אגב, הסיפור של אופק חדש, אנחנו באמת תוגמלנו, אבל בל נשכח שעבור התיקון הזה אנחנו גם - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא שנוי במחלוקת.
יעקב מרגי: ניבה, ניבה, אל תפתחי את זה.
יעקב מרגי: תאמיני לי שאני מאופק.
יעקב מרגי: אם את רוצה אני אתן לך נתונים על ימי ההוראה השנתיים לעומת מדינות אחרות.
יעקב מרגי: את רוצה שאני אתן לך נתונים לגבי שעות הוראה?
יעקב מרגי: זה יום חג.
יעקב מרגי: למה לקלקל?
<ניבה קורן: אז בסדר, אלף אני התחלתי - - -
יעקב מרגי: ניבה, התחלת טוב, אל תקלקלי.
<ניבה קורן: לא, אנחנו רוצים להיות ריאליים.
<ניבה קורן: אני אומרת עוד פעם, 130,000 מורים במערכת החינוך, אני בטוחה שבאמת רובם עושים את עבודתם קודש.
<ניבה קורן: אני רואה מורים שנכנסים כל פעם בשער בית הספר ואיכפת להם וחשוב להם, והם באמת 24/7 לטוב ולרע.
<ניבה קורן: אבל עם כל זאת צריך לעזור למורה לא להישחק.
<ניבה קורן: אם רוצים אותנו איכותיים הרבה שנים במערכת, צריכים לתת לנו את הכלים - - -
יעקב מרגי: אוקיי, צודקת.
יעקב מרגי: לכן אחריך ידבר אייל רם, מנהל מינהל עובדי ההוראה, שאני אומר לכם, הוא לקח משימה מאד יומרנית ואנחנו מקווים שהוא יצליח.
יעקב מרגי: ספר לנו אייל עליה.
יפעת שאשא ביטון: הוא כבר מצליח.
יעקב מרגי: בבקשה, אייל.
<אייל רם: תודה ליושב ראש הוועדה, תודה ליפעת על היוזמה של היום הזה ולכל אנשי היוזמה של אסף, ספיר.
יעקב מרגי: סליחה, מי שרוצה להשתתף בדיון ולא נרשם, יכול להירשם או לבוא סביב השולחן וניתן לו אחרי זה את זכות הדיבור.
<אייל רם: תראו, זה מקצוע שאנשים אוהבים להיות פה.
<אייל רם: כל הסקרים מראים לנו את זה וזה מקצוע שיש איזה משהו אבסורד בחברה, כי אנשים אומרים המורים, המורים, וכשאתה שואל את ההורה אם המורה של הבת שלו היא טובה, רוב ההורים אומרים כן, מאד.
<אייל רם: אני חושב שאתה ציינת את זה בתחילת דבריך, שיש איזה שהוא שינוי בתקופה האחרונה, אנחנו עדים לזה.
<אייל רם: במכללות להוראה אני יכול להגיד שיש לנו עלייה של 25% בשנתיים האחרונות בכמות האנשים שפונים להוראה.
<אייל רם: 50% הם מוסבים, אנשים שבאים לקריירה שנייה להיות מורים.
חנין זועבי: אייל, אתה יודע שזה בגלל מחסור בתעסוקה, אתה יודע שזה לא אומר - - -
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל בואי ניתן לו להציג ואחר כך נפתח את זה.
יעקב מרגי: חנין, יש סדר בדיון.
<אייל רם: יש שלל של סיבות.
<אייל רם: בפועל היו יכולים להיות כל מיני דברים בחברה.
<אייל רם: בפועל אנחנו רואים נהירה לעולם החינוך.
חנין זועבי: צריך לדעת למה.
<אייל רם: שנייה.
יעקב מרגי: תני לו, הוא רק התחיל.
<אייל רם: זה נובע מהרבה סיבות, אבל בפועל יש לנו עלייה.
<אייל רם: אין לנו כיום מחסור במורים, מה שמאפשר לנו גם את הדיון שיבוא אחר כך בשדולה.
חנין זועבי: ויש אבטלה של 9,000 מורים ערבים.
חנין זועבי: תזכיר את הכל.
יפעת שאשא ביטון: חנין, בואי ניתן לו ואחר כך נוכל להתייחס.
<אייל רם: יש לנו תכניות ייחודיות, המון תכניות ייחודיות שמביאות את טובי האנשים וממיינות כבר היום ומצליחות להביא ממש את טובי האנשים להוראה.
<אייל רם: המספרים מעודדים.
<אייל רם: צריך להבין, יש 166,000 מורים בישראל.
<אייל רם: המספר הזה גדל כל שנה בצורה דרמטית.
<אייל רם: נגיד השנה יש צמצום מספר הילדים בכיתות א'.
<אייל רם: מקצוע מאד מאד מורכב.
<אייל רם: הוא מורכב, וגם חנין, שנפגשנו, ראית עד כמה הסוגיות מורכבות.
חנין זועבי: אבל אתה לא - - -
יעקב מרגי: חנין, סליחה.
יעקב מרגי: אייל, הכי קל להרחיב.
יעקב מרגי: יש לנו יום ממוקד נושא.
יעקב מרגי: אל תפתח לי תתי דיונים.
יעקב מרגי: תאמר את דבריך לאור האני מאמין שלך ולאור ההתייחסויות שעלו כאן.
חנין זועבי: אני רוצה להגיד - - -
<אייל רם: אני חושב שסוגית מעמד המורה צריכה את השותפות של כל האנשים כולם.
<אייל רם: זה עניין שהוא חברתי גם, עניין תקשורתי, הרבה מעבר גם למה שקורה בכיתה.
<אייל רם: ארבעה דברים בכל זאת קורים וחשוב שנדע.
<אייל רם: רמת האוטונומיה של המורה גדלה משמעותית עם הסיפור של הלמידה המשמעותית.
<אייל רם: עד הבגרות - צריך לרדת לשטח לראות את זה - המורים יכולים ללמד יותר את מה שהם מביאים לשטח וזה קורה בכל העולם וזאת הדרמה הגדולה של השנים הקרובות.
<אייל רם: שנית, הקשר שלנו עם המל"ג-ות"ת, חלק ממעבר המכללות, אנחנו עושים בפעם הראשונה תכנון מורים לחמש שנים קדימה.
<אייל רם: זה לא היה מעולם במדינת ישראל.