GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמירה חיים: זה יותר מאשר ברשויות – לא רוצה להגיד את השמות שלהן – במגזר היהודי.
<עמירה חיים: חמישים אחוזים מהילדים שלומדים היום במגזר הבדואי מגיעים לבגרות מלאה ולא סתם בגרות.
יעקב מרגי: חמישים אחוזים מהם ניגשים או חמישים אחוזים מצליחים?
<עמירה חיים: מהלומדים.
יעקב מרגי: אני חייב את ההדגשה.
באסל גטאס: כמה אחוזי נשירה?
<עמירה חיים: אני אגע גם באחוזי הנשירה.
יעקב מרגי: היא תיגע.
יעקב מרגי: היא התחילה את הסקירה.
<עמירה חיים: בסוגריים אני אומר שאחוז הנשירה השתנה בצורה דרסטית מכיוון שמושקעים בזה מיליוני שקלים.
<עמירה חיים: אני אפילו לוקחת חמישה ילדים מהגדר.
<עמירה חיים: אין נשירת בנות כמעט אלא יותר נשירת בנים שבכיתה י' רוצים לעשות רישיון נהיגה וללכת להביא פרנסה למשפחה ולעצמם.
<עמירה חיים: לא אמרתי כולם אבל כל הכיתות המדעיות היום מובלות על ידי בנות.
<עמירה חיים: זה עולם אחר לגמרי.
<עמירה חיים: ביקרתם בבית ספר אל פרדוס וראיתם את התשתית שלו.
<עמירה חיים: אלה התשתיות שאנחנו הולכים עליהן ברמה יותר ויותר גבוהה.
<עמירה חיים: התשתית של הסביבה החינוכית אבל התשתית הפדגוגית החזקה ומנהלים.
<עמירה חיים: אנחנו השנה עשינו 101 מכרזים של מכרזי ניהול.
<עמירה חיים: יש לי בסך הכול 400 מוסדות חינוך.
<עמירה חיים: בשנה שעברה שמונים, לפני שנה עוד שבעים.
<עמירה חיים: כמעט כל המנהלים במחוז דרום התחלפו ובמגזר הבדואי תשעים אחוזים מהמנהלים התחלפו.
<עמירה חיים: לא שובץ מנהל אחד היום שלא עבר הכשרה של קורס מנהלים.
<עמירה חיים: אלה מנהלים מעולם אחר, מכיוונים אחרים, ברמה אחרת לגמרי.
<עמירה חיים: צריך לתת להם את הזמן כדי שהדברים האלה יתבססו.
<עמירה חיים: אני רוצה ללכת הלאה כי לא הנושא המרכזי.
<עמירה חיים: מורים מהצפון.
<עמירה חיים: רוב המורים הגיעו מהצפון והיום מגיעים באחוזים בודדים.
<עמירה חיים: השנה שיבצנו 157 מורים מהצפון.
<עמירה חיים: כל שנה שיבצנו אלף ואלפיים מורים מהצפון והשנה שיבצנו 157 וקיבלתי התקפה רצינית מאוד בעניין הזה כי למה את לא משבצת מהצפון.
<עמירה חיים: אחד אחד עבר דרכי.
<עמירה חיים: אם אני לא חתמתי שזה מורה לאנגלית או מורה למתמטיקה או חינוך מיוחד פרה-רפואי בתחומים שאנחנו ממש צריכים.
<עמירה חיים: שיבצתי השנה בתוך המערכת לא מוסמכים שנה ד' ממכללת קיי ומכללת אחווה כי אמרתי שעדיף לי מקומי שבשנת ההכשרה האחרונה שלו כי אנחנו רוצים תשתית פדגוגית שלנו.
<עמירה חיים: זה שינוי מאוד מאוד משמעותי.
<עמירה חיים: התקיפו אותי אפילו בכנסת על שאני לא נותנת למורים מהצפון לבוא.
<עמירה חיים: נכון, יש עדיפות לדרום.
<עמירה חיים: חד משמעית.
באסל גטאס: אבל אתם מחזיקים אותם.
<עמירה חיים: מחזיקים ואומרים להם תודה.
<עמירה חיים: עושים עבודה טובה.
<עמירה חיים: רובם, אני כבר רוצה לומר, הם לא צפוניים.
<עמירה חיים: הם התחתנו וגרים בדרום עשרים ושלושים שנים.
<עמירה חיים: הם כבר לא צפוניים.
<עמירה חיים: יש להם קביעות, הם גרים בדרום.
באסל גטאס: רוצים לחזור ולא נותנים להם.
<עמירה חיים: הם מרוצים וטוב להם.
<עמירה חיים: אני לא אזרוק אותם, חלילה.
באסל גטאס: לא על זה אני מדבר.
<עמירה חיים: אני אסיים את הסקירה ואם יהיו שאלות, אני אשמח לענות.
<עמירה חיים: לגבי עברית.
<עמירה חיים: תראו, הבעיה הרצינית במגזר הבדואי היא ערבית.
<עמירה חיים: הילדים לומדים שפה זרה.
<עמירה חיים: ילד מגיע לגן הילדים והוא לא יודע ערבית.
<עמירה חיים: מאיפה הוא יודע ערבית?
<עמירה חיים: הוא יודע לדבר בערבית בדואית, מה שאימא שלו דיברה אתו בבית.
<עמירה חיים: הוא נכנס לגן והוא לא יודע ערבית אתה הוא גם יצטרך להיבחן בבחינת הבגרות.
<עמירה חיים: לפעמים זאת שפה זרה.
עודד פורר: למה לא ללמד אותו עברית?
<עמירה חיים: בעבר הגננות לא ידעו ערבית ודיברו בשפת אם, בשפה המדוברת.
יעקב מרגי: אנחנו לא נדע לגעת בנקודות אם לא נלמד את המורכבות של הנושא.
יעקב מרגי: בשבילי כיושב ראש ועדת חינוך שיודע הרבה דברים, בדואי מדבר בערבית, בשבילי זאת ערבית.
<עמירה חיים: זאת לא השפה בה הם נבחנים, לא במבחני המיצב ולא במבחני הבגרות.
<עמירה חיים: אנחנו רואים פער גדול בין ההצלחה שלהם במיצב לבין הבגרות.
<עמירה חיים: למה?
<עמירה חיים: כי ילד בכיתה ד'-ה' שמתמודד עם מבחן בשפה ערבית ספרותית, עדיין לא קלט אותה.
מאיר כהן: את בעצם אומרת שהם מתמודדים עם שלוש שפות זרות.
מירב בן ארי: ואפילו ארבע.
<עמירה חיים: הם מתמודדים עם ערבית כשפה כמעט זרה.
<עמירה חיים: אומרת לי מורה שאין קשה בין המלים.
<עמירה חיים: הם מתמודדים עם ערבית, אנגלית ועברית כשפה זרה נוספת שמתחילים ללמוד אותה בכיתה ג'.
<עמירה חיים: אני לא רוצה לומר לכם איזה מהלכים עשינו עם המורים להעביר את כל המורים בחינה על מהי השפה הערבית וללמד אותם ערבית.
<עמירה חיים: דיברתם על ה-ות"ת.
<עמירה חיים: שנים פניתי כדי לפתוח מחלקה לערבית באוניברסיטת בן גוריון.
<עמירה חיים: אין באוניברסיטת בן גוריון לימודי ערבית.
<עמירה חיים: אין.
<עמירה חיים: המורים שלומדים במכללת קיי, לומדים בערבית אבל מה עם לצאת עם תואר?
<עמירה חיים: אני רוצה אנשים עם תואר בערבית, בשפה הספרותית.
<עמירה חיים: אנחנו הכנסנו לכל גני הילדים ספרי ילדים בשפה הערבית.
<עמירה חיים: הגננת לא ידעה מה כתוב שם.
<עמירה חיים: קודם כל, לימדנו את הגננת מה כתוב שם ואחר כך היא מלמדת את הילדים ומתחילה להיפגש עם ההורים.
<עמירה חיים: התשתית מאוד מאוד לא יציבה בנושא הזה והמאבק הוא מאוד גדול להביא את הילדים האלה לבגרות.
<עמירה חיים: בחינת הבגרות היא בערבית וזה בחוק.
<עמירה חיים: רוצים לשנות את החוק שילמדו בעברית, אבל יש חוק שהשפה הערבית היא שפה רשמית והילדים לומדים בשפה הערבית.
מירב בן ארי: הבגרות היא בערבית ספרותית.
<עמירה חיים: בטח.
<עמירה חיים: ערבית ספרותית.
<עמירה חיים: בגיאוגרפיה, בהיסטוריה, במתמטיקה.
מירב בן ארי: ידעתי שזה בערבית אבל לא ידעתי אם זאת ערבית ספרותית.
<עמירה חיים: ילד צריך להבין במתמטיקה קודם כל ערבית ואחר כך לדעת מתמטיקה.
<עמירה חיים: בואו נניח רגע לערבית שזה סיפור בפני עצמו וניגע רגע בעברית.
<עמירה חיים: אנחנו עשינו תכנית שאני שמחה מאוד שגם שר החינוך היום לקח אותה ואמר מכיתה א'.
<עמירה חיים: זאת תכנית שיושבת במחוז דרום.
מאיר כהן: שעתיים עברית.
<עמירה חיים: אנחנו הכנסנו מכיתה א' לשמוע סיפורים, שירים, ולאט לאט להתקדם עם השפה.
<עמירה חיים: בתיכון הילדים כבר יודעים שפה עברית טובה יותר.
<עמירה חיים: אני אומר לכם משהו, הכול יושב על משהו לא כל כך פשוט אתו אנחנו מתמודדים כאן במדינת ישראל ובלי פוליטיקה.
<עמירה חיים: אני רוצה רגע אחד לבקש להישאר בגזרת החינוך.
<עמירה חיים: אני לא רוצה להרחיב את הגזרה שלי.
יעקב מרגי: אני לא מרשה לך ללכת למקום אחר.
<עמירה חיים: אני גם לא אלך.
<עמירה חיים: אני רוצה שכך ייתפסו הדברים.
יעקב מרגי: אני אמרתי את זה כדי שלא ישתמע שאנחנו רוצים ללכת לשם.
<עמירה חיים: חד משמעית אני רוצה לומר שזאת הגזרה שלנו ואני אגע בה עת אני אגע בתכנית של חורה שהיא תכנית מאוד רצינית שהכנו בעקבות מה שקרה עם המורים של דאעש.
<עמירה חיים: אני רוצה לדבר על משהו שאנחנו מתמודדים אתו כאן במדינת ישראל ובחינוך כי זאת בבואה.
<עמירה חיים: תחושת השייכות של הילדים שלנו במגזר הבדואי לכפר שלהם, לבית שלהם, למדינת ישראל.
<עמירה חיים: בנושא של תחושת השייכות, שם אנחנו עובדים מאוד מאוד קשה בתכניות רבות מאוד כדי לחזק את תחושת השייכות של הילדים למדינת ישראל.
<עמירה חיים: אני לא אגיד שלא קרה משבר.
<עמירה חיים: בלי פוליטיקה.
<עמירה חיים: אני שמה עובדות על השולחן.
<עמירה חיים: ברגע שהתחילה ההסדרה שלה קרקעות, חלה איזושהי נסיגה בתחושת הילדים.
<עמירה חיים: הרגשנו את זה בתגובות שהמורים הביאו אלינו והיינו צריכים לבנות תכניות בהתאם.
<עמירה חיים: אני שמה ליד זה את תכנית 546, החלטת ממשלה.
<עמירה חיים: החלטת ממשלה לפני שלוש שנים, לחמש שנים 125 מיליון שקלים למחוז דרום בנושא חינוך.
<עמירה חיים: שמנו את זה על שולחננו, מה אתם רוצים.
<עמירה חיים: הגשנו תכנית.
<עמירה חיים: אני לא שמתי את כל הכסף בגזרה הטבעית של החינוך.
<עמירה חיים: ארבעים מיליון שקלים מתוך זה שמתי בחינוך הבלתי פורמלי שלא בודקים אותו.
<עמירה חיים: אתם לא בודקים אותי מה עשיתי בחינוך הבלתי פורמלי.
<עמירה חיים: אתם בודקים לי הישגים לימודיים, כמה ילדים עברו בגרות.
<עמירה חיים: זה לא מעניין אותי, זאת לא חזות הכול.
<עמירה חיים: ארבעים מיליון שקלים.
יעקב מרגי: כמה כמוך יש במשרד החינוך שיכולים להצהיר את ההצהרה הזאת?
<עמירה חיים: אני הצהרתי אותה תמיד ואין לי בעיה עם זה.
<עמירה חיים: למה הכסף הלך לשם?
<עמירה חיים: בגלל תחושת השייכות של הילדים למדינת ישראל, בגלל תחושת המשילות שהיא לא מספיק חזקה ושם שמנו כסף.
<עמירה חיים: למשל, מה עשינו בכסף הזה?
<עמירה חיים: אני לא אפרט את הכול אבל רק דבר אחד.
<עמירה חיים: לפני שנתיים פתחנו 12 סניפים של תנועות נוער במגזר הבדואי.
<עמירה חיים: מאז קום מדינת ישראל, בפעם הראשונה נפתחו 12 סניפים של תנועות נוער כמו הנוער העובד, הצופים וכולי במגזר הבדואי.
<עמירה חיים: צופי בוקר היו תמיד, אבל זה לא משהו.
<עמירה חיים: זה בא יחד עם פיתוח של מנהיגות צעירה, לפתח מנהיגות אחרת שבאה ואומרת שאנחנו רוצים לטפח את האוכלוסייה שלנו כאן
<עמירה חיים: במדינת ישראל ולא רק לחשוב על כל מה שקורה במקומות אחרים.
מירב בן ארי: ראינו גם את הפעילות של אחריי במגזר הבדואי עם מוחמד כבייה.
מירב בן ארי: הוא הציג לנו את זה בוועדת חוץ וביטחון.
מירב בן ארי: ראינו גם את הפעילות של ה-ג'יפ.
<עמירה חיים: לקחתי את תנועות הנוער.
<עמירה חיים: אם ישאלו אותי פעם מה עשיתי בחיי, אני אגיד שפתחתי 12 סניפים של תנועות נוער במגזר הבדואי כי זה משהו שיש לו פוטנציאל לעשות שינוי במסה קריטית בתוך החברה הזאת.
<עמירה חיים: לקחנו נושא של חינוך לקריירה.
<עמירה חיים: כל ילד בכיתה י"א-י"ב עובר הכשרה לחינוך לקריירה, מה אני הו לך לעשות בחיי כאן במדינת ישראל.
<עמירה חיים: זה גם כן לא טבעי לתוך הישגים לימודיים והרבה כסף הושקע שם.
<עמירה חיים: תחום נוסף הוא חינוך מבוגרים.
<עמירה חיים: מישהו סופר כמה אימהות יודעות קרוא וכתוב?
<עמירה חיים: אבל בחינוך מבוגרים החלטנו להשקיע בתכנית הזאת כדי לתמוך.
<עמירה חיים: האימא באה לתוך בית הספר או האבא בא והם לומדים יותר מה קורה בתוך המערכת וגם זה מחזק בהחלט את המשילות.
<עמירה חיים: תחום נוסף הוא הנושא של הטכנולוגיה בו הכנסנו הרבה כדי לתמוך בתעסוקה.
<עמירה חיים: כל הנושא של החלטת הממשלה, ראינו אותו בהיבט הכלכלי של החיזוק של האוכלוסייה.
<עמירה חיים: אני לא רואה את עצמי כמנהלת מחוז דרום של החינוך בגזרת החינוך.
<עמירה חיים: הגזרה אני רואה אותה היא גזרה הרבה יותר רחבה.
<עמירה חיים: היא גזרה של מיתוג הנגב, היא גזרה של לשבור את הקשר בין מצב סוציו אקונומי להישגים לימודיים, היא גזרה של שייכות כל התושבים למדינת ישראל כולל האוכלוסייה הבדואית.
<עמירה חיים: אני עוזבת את תכנית 546, החלטת ממשלה.
<עמירה חיים: נשאלתי שאלה לגבי הפיקוח.
<עמירה חיים: אצלנו אין בתי ספר פרטיים.
מירב בן ארי: אין מוכר שאינו רשמי.
<עמירה חיים: יש לנו גנים מוכרים שאינם רשמיים שהיום הם נמצאים בשוליים והם מעטים מאוד.
עודד פורר: לא דיברתי על מוכר שאינו רשמי.
עודד פורר: דיברתי על רשתות החינוך העצמאיות שזוכות במכרז של הרשות המקומית שמנהלות עבורה.
עודד פורר: זה לא קיים?
<עמירה חיים: יש עמל, יש אורט.
עודד פורר: על אלה אני מדבר.
מירב בן ארי: אבל הם כפופים למשרד החינוך.
<קריאה: יש תיכון סחנין.
<עמירה חיים: סחנין זאת בעלות שזכתה במכרז לאחרונה אבל זאת רשת מוכרת ומפוקחת על ידי משרד החינוך.
<עמירה חיים: אנחנו עכשיו הוספנו מפקח נוסף לעל יסודי וקיבלנו תקן כדי להגביר את הפיקוח.
<עמירה חיים: אנחנו מפקחים על התכנים.
<עמירה חיים: אנחנו מאוד מפקחים על התכנים.
<עמירה חיים: כל מי שסוטה מהתוכן מגיע לשימוע.
<עמירה חיים: אני לא מוותרת על זה.
<עמירה חיים: אנחנו בקטע הזה מאוד מאוד קשים.
<עמירה חיים: אני אומרת את האמת, יש לנו גם קשר עם שירותי הביטחון, מקבלים פרה פראזות.
<עמירה חיים: אני לא אומרת שלא.
<עמירה חיים: כן, אנחנו עם יד על הדופק בהרבה דברים.
באסל גטאס: שירות הביטחון מתערב במינוי מנהלים?
<עמירה חיים: ממש לא.
<עמירה חיים: כל מנהל שעובר קורס מנהלים, ניגש למכרז.
<עמירה חיים: אני בוחרת בטוב ביותר אבל הוא צריך לדעת שמחובתו ללמד את הילדים, לפתח אצל הילדים ולתת להם תחושה של שייכות כי אדם שגדל ללא תחושת שייכות למדינתו, הוא אומלל.
<עמירה חיים: זה מה שקורה עם ילדים שמחפשים דברים במקומות אחרים.
<עמירה חיים: כל התכנית שבנינו על חורה, גם היא בנויה על העניין הזה.
<עמירה חיים: אם כן, פיקוח על התכניות ממש ממש קיים.
<עמירה חיים: אני לא אומר שאין דברים בשוליים אבל אנחנו הרחקנו מורה – אני לא רוצה להגיד שמות ולא רוצה להגיד רשויות – לפני שנתיים, אז היה סיפור דומה.
<עמירה חיים: לא דאעש אלא משהו אחר.
<עמירה חיים: השעינו את המורה והוא לא חזר לעבודה.
<עמירה חיים: אם אתה מורה, אתה לא יכול לנצל את המצב.
ענת ברקו: השעיתם או פיטרתם?
<עמירה חיים: בסופו של דבר הרשות פיטרה מכיוון שהוא עבד בבעלות.
<עמירה חיים: אני לא רוצה עכשיו להיכנס למושגים המשפטיים אבל בסופו של דבר הוא לא חזר למערכת.
<עמירה חיים: אתה לא יכול להיות מורה ולנצל את המערכת והילדים הרכים שנמצאים מולך לדברים שליליים.
<עמירה חיים: בסך הכול אנחנו נוגעים בנפש האדם ויש בזה סכנה.
<עמירה חיים: לגבי חורה.
<עמירה חיים: אנחנו קיבלנו הודעה שנעצרו מורים.
<עמירה חיים: המורים עצורים.
<עמירה חיים: הם צמחו בתוך בתי הספר והם הסתובבו בחדר מורים ופגשו ילדים.
<עמירה חיים: אנחנו קראנו לאל נבארי ולכל המנהלים וישבנו אתם בשולחן עגול.
<עמירה חיים: בנינו תכנית יוצאת מן הכלל שקיבלה המון שבחים וכבר התחילה להיות מופעלת כאשר הסוגיה המרכזית שמנחה את צוותי החינוך ביישום תכנית ההתערבות, מעגלי השייכות שלי כאזרח מדינת ישראל.
<עמירה חיים: כל בית ספר יודע.
<עמירה חיים: יש לי כאן סטטוס לגבי כל בית ספר, מה הוא הספיק לעשות עם תאריכים.
<עמירה חיים: ב-22 לחודש יש לי עוד פעם פגישה עם כל מנהלי חורה וכל אחד צריך לעשות מפגש.
<עמירה חיים: כבר היה מפגש מורים, מפגש יועצים והחומר כבר נמצא בשיעורי חברה מול התלמידים יחד עם הרשות המקומית.
<עמירה חיים: אני חייבת להגיד שיש כאן שיתוף פעולה.
<עמירה חיים: לא אלאה אתכם בתכנית מפורטת.
<עמירה חיים: לתכנית קוראים "לוקחים אחריות".
<עמירה חיים: כולנו יחד לוקחים אחריות, כולל הרשות המקומית.
<עמירה חיים: לנו מאוד מאוד חשובה האמירה של ראש הרשות, האמירה של מנהל אגף החינוך, האמירה של המנהלים.
<עמירה חיים: תכנית התערבות להתמודדות של מערכת החינוך עם התופעה של השתייכות אנשי צוות חינוכי לארגונים קיצוניים ביישוב חורה, ממש ספציפי לעניין הזה שכמובן יש לה השלכות.
באסל גטאס: כל מה שאמרת מכסה גם את הפזורה או רק את הכפרים המוכרים?
<עמירה חיים: תמיד יחד.
<עמירה חיים: אין אצלי מילה פזורה.
<עמירה חיים: יש לנו שתי מועצות אזוריות, אל קאסום ונווה מדבר, הן למעשה פעילות בכל בתי הספר של הפזורה והן מטפלות בבתי הספר באזורים שכבר מוכרים.
<עמירה חיים: מי שלא מוכר באזור שלהן, משרד החינוך קונה מהרשות שירותים כדי לטפל בהם וגם הם מטופלים דרך כל מה שצריך.
<עמירה חיים: אין לנו הבחנה.
<עמירה חיים: עבורי ילד הוא ילד הוא ילד.
באסל גטאס: אבל יש לכם שם בתי ספר.
יעקב מרגי: מחמוד, אתה רוצה להוסיף?
<מחמוד אלהיב: ברשותך.
<מחמוד אלהיב: אני ממונה ארצי על החינוך הבדואי במשרד החינוך.
<עמירה חיים: סליחה.
<עמירה חיים: זאת החלטת הממשלה מספר 3708.
יעקב מרגי: מה כותרתה?
<עמירה חיים: הטיפול במגזר הבדואי.
<עמירה חיים: אני אמרתי 546 אבל זאת טעות.
<עמירה חיים: דיברתי על החלטה מספר 3707.
<מחמוד אלהיב: כאשר הגעתי לוועדה, הייתי בשוק כי למה להגיע לכאן?
<מחמוד אלהיב: זאת אומרת, למה לא להתעסק בפן אחר, בפן הפדגוגי, החינוכי?
יעקב מרגי: חשבת שאני הולך להתעסק עם דאעש?
<מחמוד אלהיב: למה דאעש?
<מחמוד אלהיב: למה אנחנו כחברה בדואית או ערבית צריכים להתעסק בדברים כאלה?
<מחמוד אלהיב: אני מבין.
יעקב מרגי: אתה לא מבין.
יעקב מרגי: יש כללי עבודה של הכנסת.
יעקב מרגי: חברי כנסת ביקשו דיון מהיר בעקבות תופעה עליה קראו ושמעו והובאה לידיעתם.
יעקב מרגי: לכן זאת הכותרת.
יעקב מרגי: אתה שמת לב שנתנו את הבמה המתאימה לערך הפדגוגי.
<מחמוד אלהיב: מצוין.
<מחמוד אלהיב: אני אומר למה הבעיה הזאת נוצרה בכלל על מנת לדון בה.
<מחמוד אלהיב: זה מה שמפריע לי.
<מחמוד אלהיב: זה מה שמציק לי.
<מחמוד אלהיב: אני אומר את זה גם כבדואי וגם כאיש משרד החינוך.
<מחמוד אלהיב: החברה הבדואית סולדת ומתנערת מכל התנהגות בלתי הולמת ובלתי נורמטיבית.
<מחמוד אלהיב: אנחנו כחברה בדואית במדינת ישראל, אנחנו חשים כאזרחים מן השורה, על אף שיש תקלות, על אף מה שהציגו כאן חברי הכנסת המכובדים ובאמת, בכנות, אני מאוד מכבד כל מילה שאמרתם, חשפתם ודיברתם כמו בדואים ואפילו קצת יותר, על המצוקות שחשה בהן החברה הבדואית וכל הישובים הלא מוכרים וכל התהליך ההכרה.
<מחמוד אלהיב: גם אתה הזכרת בפתח דבריך, מערכת החינוך - מחוז דרום - ומשרד החינוך הוא אולי המשרד היחידי שנותן היום את המענה הכי יעיל ביחס לכל המשרדים האחרים וזה מגן הילדים ועד כיתה י"ב.
<מחמוד אלהיב: אנחנו היום אוכפים את כל נושא הפדגוגיה, את כל נושא החינוך בזכות תכניות החומש שממשלת ישראל ניתנה לנו.
<מחמוד אלהיב: בתכנית החומש החדשה של הכשרת מורים, אנחנו מתכוונים עכשיו להכפיל את מספר המתקשרים להוראה מ-350 מתקשרים בכל מוסדות החינוך האקדמיים בדרום – אחווה, קיי, באר שבע – ל-700 מתקשרים.
<מחמוד אלהיב: כמובן אנחנו חייבים לחזק את כל התשתית הפדגוגית במערכת החינוך שלנו העל יסודית והיסודית.
<מחמוד אלהיב: יש לנו כבר תקציבים לכך ואנחנו בשיח חזק מאוד עם מוסדות החינוך וזה גם על מנת למזער את מספר האקדמאים שלומדים בחברון.
<מחמוד אלהיב: למה הלכו לחברון?
<מחמוד אלהיב: ראשית, הנתונים שאתם קיבלתם והצגתם, לא נכונים.
<מחמוד אלהיב: לא מדובר על 3,000 אנשים אלא מדובר בפחות מ-1,200 אבל זה המון.
<מחמוד אלהיב: זה מספר גדול.
<מחמוד אלהיב: הייתי מעדיף שכל הסטודנטים שלנו ילמדו במוסדות חינוך מוכרים במערכת החינוך הישראלית ולא בחברון כי אנחנו לא יודעים מה הם לומדים שם, מעבר לתוכן ומעבר למסרים.
מאיר כהן: נאמר לנו על ידי ראשי הרשויות כולם, אלא אם כן כולם הטעו אותנו, שסך כל הסטודנטים שלא לומדים במוסדות הישראלים מהפזורה הבדואית בדרום הוא 3,000.
יעקב מרגי: יש נטייה לנפח.
<מחמוד אלהיב: זה כולל את ירדן, מזרח אירופה, גרמניה.
<מחמוד אלהיב: ברור שיש בעיה.
<מחמוד אלהיב: לכן יש עכשיו החלטת ממשלה, יש תכנית חומש שמשרד החינוך עכשיו מוביל ומקדם.
מאיר כהן: לדעתך יש מקום למכללה?
<מחמוד אלהיב: לדעתי, לא.
<מחמוד אלהיב: צריך לחזק את המכללות הקיימות.
<מחמוד אלהיב: יש תשתית פדגוגית מצוינת.
<מחמוד אלהיב: לא צריך משהו נבדל.
<מחמוד אלהיב: אני אזרח מדינת ישראל ואני רוצה להיות חלק אינטגרלי מהחברה הישראלית.
<מחמוד אלהיב: אני לא רוצה לבוא וללמוד גיאוגרפיה בערבית אלא אני רוצה ללמוד גיאוגרפיה בעברית.
<מחמוד אלהיב: שוב, לא נחזור לגלגל בקדמותו ונאמר שהמורים לא יודעים עברית.
<מחמוד אלהיב: לכן היום גם בתשתית הפדגוגית אנחנו מגן הילדים - - -
מאיר כהן: איך מביאים את ה-1,200 – נלך לשיטתך – סטודנטים שלומדים ?
יעקב מרגי: ישבת כאן בדיון הקודם.
יעקב מרגי: לצערי הרב ב-ות"ת וב-מל"ג אנשים מנותקים מהמציאות הישראלית.
יעקב מרגי: הקשיים שהם מערימים בשנים האחרונות על המכללות לחינוך, הם בניתוק מוחלט מהמציאות.
יעקב מרגי: אני אחזור על הפתגם שאמר נציג עיריית אילת כי הוא כל הכך מוצלח.
יעקב מרגי: הוא אמר שאין יותר דבר לא שוויוני מאשר לתקצב באופן שוויוני אנשים לא שוויוניים.
יעקב מרגי: אני אומר לך שאם לא יבינו – כדי להגיע לנתון מסוים וליישר קו - מישהו צריך לעשות מעבר למשבצת, ואני חוזר על זה, לא יהיה.
יעקב מרגי: הם ילכו.
יעקב מרגי: הם ילכו לרשות הפלשתינית.
יעקב מרגי: אתה יודע למה הם ילכו לרשות?
יעקב מרגי: כי הוא לא צריך עכשיו לעבור מבחן באנגלית ברמה של שמונה יחידות, לא חמש יחידות, וללכת לקורס מיוחד של ה-ות"ת שיכשיר אותו.
יעקב מרגי: תיעוש של כל תנאי הקבלה.
יעקב מרגי: אם יותר קל לו, הוא ילך למקום שיותר קל לו.
<מחמוד אלהיב: אדוני, אתה צודק, החסם המרכזי הוא לא איכות תעודת הבגרות.
<מחמוד אלהיב: אנחנו נוכל להציג לכם בפן אחר, עת תקיימו דיון - - -
מאיר כהן: מה החסם המרכזי?
<מחמוד אלהיב: החסם המרכזי הוא הפסיכומטרי.
יעקב מרגי: מה אתה מצפה מתלמיד במגזר הבדואי שיתכן שלא מדבר עברית כי הוא מכונס בתוך קהילה מסוימת?
יעקב מרגי: שיעבור את עולם המושגים שיש בפסיכומטרי?
<מחמוד אלהיב: הפסיכומטרי הוא תרבות אחרת לחלוטין.
יעקב מרגי: אנחנו כחרדים שחיים בתוך החברה היהודית צריכים להתאמץ לעבור קורס של שנה כדי להתחיל להגיע לעולם המושגים של החברה הישראלית.
<מחמוד אלהיב: נכון.
יעקב מרגי: מערכות צריכות להבין, צריכות להתייחס לשוני, צריכות לתת העדפה, צריכות לתת דחיפה.
יעקב מרגי: אנחנו רק בולמים ובולמים.
<מחמוד אלהיב: אדוני, מבחינת הניקוד, הרי ממוצע של פסיכומטרי במגזר היהודי ובמגזר הערבי.
<מחמוד אלהיב: יש פער של מאה נקודות.
<מחמוד אלהיב: מאה נקודות בין הילד הערבי לבין הילד היהודי.
ענת ברקו: גם עם הקהילה האתיופית יש בעיה.
<מחמוד אלהיב: ברור.
<מחמוד אלהיב: אני מדבר מבחינת תרבות הבחינה שהיא מדברת במושגים שונים לחלוטין.
<מחמוד אלהיב: מבחינת הפוטנציאל, האם הפוטנציאל של התלמיד הבדואי שונה מהפוטנציאל של התלמיד היהודי?
<מחמוד אלהיב: אני אומר לכם בוודאות לא.
<מחמוד אלהיב: יש לו פוטנציאל, יש לו יכולות, יש לו אינטליגנציה רגשית, יש לו את כל האינטליגנציה שבעולם, אבל מבחינת המימוש שלהם, האם אנחנו כמורים, כאנשי חינוך, מצליחים לממש באופן אופטימלי?
<מחמוד אלהיב: אני אומר לכם לא.
באסל גטאס: מאיפה להתחיל?
יעקב מרגי: מהפדגוגיה.
מאיר כהן: תגיד פעם מילה טובה למשרד החינוך.
באסל גטאס: תתפלא כמה שנים אני עבדתי עם רשויות הממשלה.
באסל גטאס: בשנת 1992 התחלנו תכנית בריאות בכל הפזורה הבדואית לכיסוי חיסונים.
באסל גטאס: הפכנו אותה למרפאה ניידת יחידה בעולם כדי להגיע ל-15-20 שבטים באזור ערד ודימונה.
באסל גטאס: לא יודע אם אתה זוכר את המרפאה הניידת.
באסל גטאס: מיקמנו את המרפאה הניידת, ואחר כך דרך בג"ץ, תשע תחנות קבועות, איפה?
באסל גטאס: במבנים של משרד החינוך כי לא היה מקום אחר בו יש חשמל.
יעקב מרגי: גם במגזר היהודי טיפות החלב נמצאות בבניינים של העיריות.
באסל גטאס: אני יודע שמשרד החינוך, היכן שיש ילדים, כפי שאמרה עמירה, צריך ללמד.
באסל גטאס: שם שמנו אלת המרפאות אבל היה צריך את התערבות בג"ץ כי בג"ץ אמר שכאשר יש ילד, לא באשמתו הוא יושב שם וצריך לתת לו את הטיפול.
באסל גטאס: לפני שנה עשיתי סיור ויש הידרדרות בתשתית הבריאות המונעת בכפרים הבלתי מוכרים.
באסל גטאס: יש הידרדרות.
באסל גטאס: לפני כמה שנים, כאשר המרפאה הניידת פעלה, המצב היה יותר טוב ולצערי הרב המרפאה הניידת לא עובדת יותר.
באסל גטאס: זה היה בסיוע משרד הבריאות.
מאיר כהן: בזמנו קניתי ארבע משאיות ארבע על ארבע והן מסתובבות בתוך הכפרים הלא מוכרים.
מאיר כהן: יש ניידות בריאות.
באסל גטאס: יש הבדל.
באסל גטאס: זאת הייתה מרפאה.
באסל גטאס: אני חושב שעניין השייכות הוא לא דבר שאפשר ללמד.
באסל גטאס: את לא יכולה ללמד מישהו להשתייך.
באסל גטאס: אם אתה בונה על כך שהתכנית שאת עושה בחורה תעבוד, תעשי לתלמידים שטיפת מוח?
ענת ברקו: התנועה האיסלאמית תעשה.
באסל גטאס: תלמדי מה שאת רוצה והילד הזה יוצא ורואה שהבית של המשפחה שלו נהרס למחרת או מעבירים כפרים בלתי מוכרים – לפי החוק כארבעים אלף עומדים להיות מועברים - - -
עודד פורר: חלקם יושבים על קרקעות פרטיות של יהודים.
עודד פורר: יש גם כפרים שיושבים על קרקע פרטית.
באסל גטאס: זה לא נכון.
באסל גטאס: אני אומר לך שזה לא נכון.
יעקב מרגי: אל תענה לו.
יעקב מרגי: אני לא פותח דיון.
באסל גטאס: העניין של השייכות לדעתי לא רלוונטי, אם יש תופעות של קיצוניות שמביאה מורים או ילדים מתבגרים לחיק ארגונים כמו דאעש וכולי.
באסל גטאס: זה לא העניין.
<קריאה: יש ניכור.
באסל גטאס: הניכור נובע ממדיניות, נובע ממציאות.
באסל גטאס: אני לא מרגיש שייכות.
באסל גטאס: כל הגליל, תשעים אחוזים לא מרגישים שייכים אבל הם לא הולכים לדאעש.
באסל גטאס: הם יודעים מה זאת אזרחות, וכאן החשיבות.
באסל גטאס: להכיר בגבולות של האזרחות.
באסל גטאס: יש אזרחות משותפת, מה זה להיות אזרח, מה זה להיות שוויוני, מה זה להיאבק על הזכויות שלך, גם בדרכים הכי קיצוניות במסגרת הדמוקרטית ובמסגרת החוקית.
באסל גטאס: זה מה שצריך לעשות.
באסל גטאס: צריך לדעת מה בדואי שגר בתנאים המחפירים ביותר, ולא אני אומר אלא הדוחות הרשמיים אומרים זאת.
באסל גטאס: אני חושבת שמערכת החינוך, עם כל המאמצים שאתם עושים לשדרג אותה, ואני רואה שיש הישגים, יש שינוי ויש דור חדש במיוחד בקרב הבנות שבאמת שובר תקרות של זכוכית ולא תקרה אחת, צריכים לפעול יותר בכיוון של דמוקרטיזציה של הנחלת ערכים, זכויות האישה.
באסל גטאס: אלה דברים שבסופו של דבר מביאים לעמוד על קרקע אמיתית של ערכים ושל מחשבה.
ענת ברקו: אתה אומר ששייכות זה בכלל לא רלוונטי.
באסל גטאס: לא שייך.
יעקב מרגי: אין דיון משנה.
יעקב מרגי: זאת דעתו ודעתך היא שונה.
יעקב מרגי: אנחנו לא נגשר על הדעות כאן בוועדת החינוך.
יעקב מרגי: ד"ר שלי אלקיים.
<שלי רחל שנדור אלקיים: תודה.
<שלי רחל שנדור אלקיים: אני רוצה לומר בצד המקצועי של הייעוץ החינוכי מה פני הדברים.
<שלי רחל שנדור אלקיים: צודק חבר הכנסת.
<שלי רחל שנדור אלקיים: נושא השייכות הוא באמת לא שייך.
<שלי רחל שנדור אלקיים: זאת אומרת, זה שמישהו לא חש שייך, זה לא נותן לגיטימציה להרוג את הזולת אליו הוא לא שייך או להסית נגד הזולת.
<שלי רחל שנדור אלקיים: התופעה של חינוך לאלימות או חינוך לאי אלימות, היא הדבר שצריך לתת עליו את הדעת.
<שלי רחל שנדור אלקיים: מדובר על אלימות, וכאן הוא צודק, גם נגד נשים בבית, מדובר על בולינג, על בריונות שיש בבית הספר או במסגרות אחרות ועל הדברים האלה צריך לעבוד בתוך מערכת החינוך.
<שלי רחל שנדור אלקיים: כמו שהיושב ראש אמר, גם במגזר החרדי, גם במגזר הבדואי, גם במגזר היהודי החילוני, גם בגזר הערבי הלא בדואי.
<שלי רחל שנדור אלקיים: כל המגזרים לעבור בתוך מדינת ישראל וזה לא משנה מה הסיטואציה הגלובלית ושום תירוץ לא צריך להיות כאן.
<שלי רחל שנדור אלקיים: צריך בכל כיתה לעבוד על חינוך למניעת אלימות.
<שלי רחל שנדור אלקיים: יש תכניות כאלה ופשוט צריך ליישם אותן.
<שלי רחל שנדור אלקיים: אגב, בחוק הליבה יש תכנית שכל הכיתה צריכה לעבור ואין שום סיבה שהיא לא תיושם גם בבתי הספר במגזר הבדואי.
יעקב מרגי: אחרונת הדוברים, חנה חורי.
<חנה חורי: אני מתנועת אם תרצו, מרכזת את המשמר הציוני דמוקרטי.
<חנה חורי: כתנועה אנחנו עובדים עם המגזר הבדואי בצפון.
<חנה חורי: הם מתגייסים לצבא.
<חנה חורי: אלה חבר'ה ציונים, נלהבים שבאמת חוברים לתנועה ויוצאים משם דברים נהדרים.
<חנה חורי: מלבד זה אנחנו רוצים לדבר על האקדמיה.
<חנה חורי: אני כסטודנטית בבר אילן, זה פחות קורץ לנו, אבל בבאר שבע מגיעים סטודנטים בדואים.
<חנה חורי: כאשר יש תסיסה ויש בלגן במדינה ומתחים, כן יוצאים קולות של ציונים החוצה ושלא תהיה מדינת ישראל מנהר הירדן ועד הים.
יעקב מרגי: חופש הביטוי.
<חנה חורי: חופש הביטוי עם קצת הסתה מוגזמת.
<חנה חורי: כמו שנאמר כאן, דאעש זאת קרקע פורייה לאקדמיה.
<חנה חורי: כשיש סטודנט שמתחיל להסית ומתחיל להשמיע קולות כאלה, האקדמיה לא מטפלת בזה ואנחנו חושבים שמן הראוי שמערכת החינוך והמועצה להשכלה גבוהה כן תיתן על זה את הדעת כי זה ממש אש בשדה קוצים.
מאיר כהן: ברשותך אדוני, משפט אחד.
מאיר כהן: אני מלא הערכה ואמרתי את זה מראש, לא הייתי צריך לשמוע את עמירה ואת האנשים שלה.
מאיר כהן: אדוני היושב ראש, הלוואי מה שמנחילים בדרום היה נחלתם של כל המחוזות בארץ כי גם בצפון יש שאלות של זהות מאוד חדות במגזר הערבי ובמגזר הבדואי.
מאיר כהן: ובכל זאת, אני חייב להגיד שאם אני מבודד אם הפעילות היוצאת דופן של משרד החינוך ואת ההצלחות הכבירות של המשרד, אני מאוד פסימי.
מאיר כהן: שלרגע לא נשלה את עצמנו.
מאיר כהן: אמרה הגברת מ"אם תרצו", השתמשה במושג של אש בשדה קוצים.
מאיר כהן: אני לא יושב בבתי הספר התיכוניים - ניקח בחשבון שיש עוד ארבעים אחוזים או שלושים אחוזים שלא מגיעים למערכת החינוך – אבל אני יושב בבית קפה.
מאיר כהן: אני יושב בבית קפה בערוער, אני יושב בבית קפה ברהט, אני יושב בבית קפה ובבתים של אנשים בכפרים הלא מוכרים ואני שומע מוזיקה אחרת לגמרי ממה שנשמעת כאן.