GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איציק שמולי: יש לי הפרעות קשב וריכוז.
איציק שמולי: אני מבין שהסתדרות המורים שאני בדרך כלל בעמדתה, לא מסכימה אתי.
<לילי פוקמונסקי: יש דברים שצריך להגיד.
איציק שמולי: בסדר, אז תדברי בתורך.
איציק שמולי: אל תעשי לי את התנועות האלה, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי: תוכלי להגיב בהמשך.
איציק שמולי: הדבר הראשון זאת שאלה שבעיקר מופנית לממשלה, לפרקליטות, גם למשטרה, האם אתם סבורים שלנוכח העובדה שכמעט 88 אחוזים מהתיקים נסגרים מחוסר ראיות, יש צורך בהצבה של מצלמות?
איציק שמולי: אגב, אנחנו הלכנו ובדקנו, אדוני היושב ראש, עוד משהו והוא בכמה מהתיקים האלו מדובר באנשים שנפתח נגדם פעם שנייה ופעם שלישית ואתה לא מאמין.
איציק שמולי: יש שמונה אנשים בתוך כל הנתונים שנפתח נגדם תיק בפעם השנייה.
איציק שמולי: זאת אומרת שהייתה פעם אחת תלונה, כנראה שהיה סיפור של חוסר ראיות, ואחרי כמה חודשים הגיעה תלונה נוספת.
איציק שמולי: יש אפילו מקרה של אדם שנפתחו נגדו תיקים שלוש פעמים.
איציק שמולי: השאלה השלישית שצריכה להישאל כאן.
איציק שמולי: יש נתון שלשמחתי הוא נמוך, אבל כשלעצמו הוא מקומם, של עילה לסגירת תיק מחוסר עניין לציבור.
איציק שמולי: אני רוצה לשאול מישהו מהנוכחים כאן שיסביר לי באילו נסיבות כאשר נפתח תיק של התעללות כנגד קטינים, מתקיימת עילה של חוסר עניין לציבור.
איציק שמולי: לסיכום אדוני היושב ראש אני חושב שהשאלה האמיתית שצריכה להישאל כאן - ואנחנו מזכירים השבוע אדוני לא רק את יום אלימות נגד נשים אלא גם את יום זכויות הילד - האם מוסדות החינוך של הפעוטות במדינת ישראל הם בטוחים?
איציק שמולי: אני חושב שהתשובה היא כן אבל התשובה הזאת היא לא גורפת.
איציק שמולי: רק בשבועות האחרונות היה מקרה באשקלון, היה מקרה באילת, וזה גל כזה שעולה.
איציק שמולי: אנחנו צריכים להפסיק לרדוף אחרי הזנב של עצמנו ולטפל בכל מקרה לגופו ולשאול את עצמנו שאלה כללית והיא מה אנחנו עושים כדי להגביר את ההגנה על הילדים בתוך הפעוטונים.
איציק שמולי: אני אומר לך מילה אחרונה ואני מקווה שלא אסתבך בבית.
איציק שמולי: אימא שלי סייעת ותאמין לי, לא שאלתי אותה מה עמדתה לפני הדיון ואני מקווה שהיא לא תכעס.
חיים ילין: היא לא תכעס על הבן אלא תכעס על חבר הכנסת.
איציק שמולי: השאלה הזאת צריכה להישאל.
איציק שמולי: אם אחוז כל כך גבוה מהתיקים נסגר מחוסר ראיות, אולי הגיע הזמן, למרות הפגיעה הקשה בזכות לפרטיות, להציב מצלמות בתוך הגנים.
מירב בן ארי: תודה אדוני היושב ראש על הדיון החשוב הזה ותודה לחבר הכנסת איציק שמולי שיזם את הבקשה לדיון אליה הצטרפתי גם אני.
מירב בן ארי: ראשית, אני רוצה בשם ועדת החינוך להביע תנחומים למשפחת אלמו על ההתאבדות של מעיין אתמול.
מירב בן ארי: אני חושבת שזה אירוע נוראי.
מירב בן ארי: אני עדיין לא הצלחתי להבין איך בגלל שהאוטובוס ברח בטיול השנתי היא התאבדה.
מירב בן ארי: יש כאן משהו יותר מורכב.
יעקב מרגי: אני קראתי לחקור ולוודא מה המניעים.
יעקב מרגי: לא יתכן.
מירב בן ארי: זה מפתיע.
מירב בן ארי: אני שמחה לשמוע שאדוני היושב ראש חושב שיש לבחון את זה.
מירב בן ארי: אני חושבת שכוועדת חינוך אנחנו בהחלט חייבים גם להתערב וגם להבין איך קורה מצב שבגלל שהאוטובוס ברח לתלמידה היא תלתה את עצמה.
מירב בן ארי: זה נראה לי נורא והיה לי חשוב בשם הוועדה גם להביע תנחומים למשפחה וגם להזכיר את מעיין בדיון.
יעקב מרגי: הוצאנו הודעה.
מירב בן ארי: אפרופו זה שאמרת שאתה לא אומר יותר מגיל אפס עד שש, שמאוד חשוב שחברי כנסת מתייחסים לנושא של האלימות נגד נשים, לחדד שמדובר ביום המאבק באלימות נגד נשים ולא יום של אלימות נגד נשים.
מירב בן ארי: היום הוא יום המאבק.
יעקב מרגי: שיעשו אתנו חסד וינסחו את הכותרות.
מירב בן ארי: קצרות יותר.
יעקב מרגי: קצרות וקולעות.
מירב בן ארי: יש לנו השבוע גם את יום זכויות הילד וגם את יום המאבק באלימות נגד נשים ובאמת את הנושא הזה של אלימות בגני ילדים.
מירב בן ארי: חבר הכנסת איציק שמולי הציג את הנושא היטב.
מירב בן ארי: יש שני דברים שאני רוצה להבין.
מירב בן ארי: יש דבר שאני לא מצליחה להבין ואולי יאירו את עיני וזה איך אדם שכבר הוגש נגדו כתב אישום, לא הוגש נגדו כתב אישום, נחקר במשטרה, בוא נלך לרמה הכי נמוכה, איך אדם שנחקר במשטרה על אלימות נגד קטינים, האם יש סיכוי שהוא חוזר לעבוד אתם?
מירב בן ארי: עכשיו את מהנהנת ואני רואה את ההנהונים שלך ואני מסכימה אתך.
מירב בן ארי: האם יש סיכוי, כי לפי מה שחברי חבר הכנסת איציק שמולי הציג, הוא בעצם חוזר עוד פעם למסגרת חינוכית.
מירב בן ארי: את זה אני לא מצליחה להבין ואני רוצה לקבל על זה הסבר.
מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לכם כעורכת דין לשעבר שהנושא הזה של היעדר עניין לציבור, שאנחנו רואים אותו גם באלימות נגד נשים, הוא נושא שאני לא יודעת באיזו קונסטלציה אנחנו יכולים לעשות את זה, אבל איך אפשר למנוע שבנושא של אלימות נטו נגד נשים או נגד קטינים, או לצורך העניין מה שקורה בגני הילדים, איך אפשר למנוע את החיבור הזה לעניין לציבור כי בטוח שגם אם זה לא מעניין את כל עם ישראל, בטוח שאת המשפחה של אותו קטין ואת המשפחה המורחבת זה כן מעניין.
מירב בן ארי: זה העניין שלהם והם הציבור שאנחנו אמורים לדאוג לו.
יעקב מרגי: במשך שנים זה עולה בכיתות של סטודנטים למשפטים.
יעקב מרגי: לכאורה דין פרוטה כדין מאה.
יעקב מרגי: מה לעניין הציבור ולעבירה?
יעקב מרגי: נעשתה עבירה, צריף לאכוף אותה עד תומה, לבדוק ולחקור.
יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני אף פעם לא חייתי טוב עם הסוגיה הזאת של נסגר מחוסר עניין לציבור.
מירב בן ארי: אני הולכת אתך רק בנושאים של אלימות.
יעקב מרגי: השאלה תישאר מהדהדת באוויר כי אנחנו לא ועדת חוקה.
יעקב מרגי: חבר הכנסת עיסאווי פריג' לא נמצא.
עבדאללה אבו מערוף: תודה על הדיון החשוב ביותר לחברה.
עבדאללה אבו מערוף: אני לא אכנס לעניין של המשטרה ולנתונים שבפנינו.
עבדאללה אבו מערוף: אני מודה ליוזם הדיון.
עבדאללה אבו מערוף: כאן מדובר בערכי החברה ומההיבט הזה אני אדבר בצורה הנכונה והמתאימה ביותר.
עבדאללה אבו מערוף: נכון שצריך להתייחס לנתונים ולסטטיסטיקה של המשטרה ולדף שמונח בפנינו, אבל אפילו אם נטפל בזה, לא נטפל בשורש הבעיה.
עבדאללה אבו מערוף: אנחנו חייבים לבדוק מה הסיבות והנסיבות שאכן גנן, גננת, מחנך ומחנכת, יש לה את האומץ לבצע אלימות נגד ילד חסר אונים, בן שנה-שנתיים עד שש, במיוחד שיש הישנות מקרים.
עבדאללה אבו מערוף: אותה גננת או אותה מחנכת חוזרת על המקרים וזה מה שמדאיג יותר.
עבדאללה אבו מערוף: צריך לבדוק כי אולי מדובר במקצועיות, אולי במצב סוציאלי, אולי חוסר מקצועיות של אותו אדם.
עבדאללה אבו מערוף: צריך לבדוק את שורש הנושא.
עבדאללה אבו מערוף: לבדוק את העבר שלו או שלה, ההשכלה שלו או שלה, המקצועיות, המצב הנפשי, אולי היא חוותה אלימות לפני כן.
עבדאללה אבו מערוף: יש הרבה גורמים שאנחנו חייבים למצוא אותם ואפילו אם אלה מקרים בודדים.
עבדאללה אבו מערוף: חייבים לדעת מה הנסיבות.
עבדאללה אבו מערוף: ילד בן שש שחווה אלימות כשהוא בגן הילדים, מה מצבו הנפשי?
עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שזה יהווה גורם ותהיה לו תגובה נגדית כך שגם הוא יהיה אלים.
עבדאללה אבו מערוף: זה גורם מאוד חשוב מבחינה נפשית לילדים.
עבדאללה אבו מערוף: ההורים מפקידים את הילד בבוקר בצורה אמינה בידי המחנכת או הגננת והגננת מתנהגת באלימות.
עבדאללה אבו מערוף: זה דבר שהוא לא מתקבל על הדעת.
עבדאללה אבו מערוף: מדאיג אותי הנושא של חוסר עניין לציבור.
עבדאללה אבו מערוף: אם יש הוכחות, חוסר עניין לציבור?
עבדאללה אבו מערוף: זה פרדוכס.
עבדאללה אבו מערוף: ההורים שלו הם לא ציבור?
עבדאללה אבו מערוף: הם ילכו להפגין בגין האלימות שהופגנה כלפי הילד שלהם?
עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שכאן, בהקשר הזה, חוסר עניין לציבור, אין לו מקום.
יעקב מרגי: הרבה הורים כותבים בסטטוסים ואומרים לילד שהוא היהלום שלהם וכשאנחנו מוסרים טבעת יהלום לצורף, אנחנו חושבים עשרים פעם לאיזה צורף למסור אותה שמא יחליפו את היהלום.
יעקב מרגי: עולה הסוגיה היום, כאשר יש כבר את הסייעת השנייה, יש שלושה אנשי צוות בגן, בדרך כלל שלוש, האם לא הגיע הזמן במדינה מתוקנת – ואני שואל בקול ומי שמכיר אותי יודע שאני יודע להרהר בקול ואני מהרהר בקול – וחס ושלום אני לא מטיל דופי בשום סייעת או בשום גננת, אבל האם לא הגיע הזמן להגדיר את מקצוע הסייעת כמקצוע?
יעקב מרגי: האם לא הגיע הזמן לקבוע אמות מידה מי הסייעת, מעבר לקרבה לאיזה עסקן בעירייה, ברשות המקומית.
יעקב מרגי: אני מניח שהשאלה תעלה בהמשך הדיון וניגע בה.
חיים ילין: בוקר טוב.
חיים ילין: אני מאוד שמח על הדיון.
חיים ילין: לא שמח על נושא הדיון אבל שמח שדנים בו כי אנחנו מתמודדים עם אלימות לאורך כמעט כל חיינו.
חיים ילין: אני טוען שהאלימות מתחילה מבית.
חיים ילין: אנחנו לא מבינים עדיין, ואני אומר את זה עת אני מסתכל על מחוז דרום, שהאלימות המלחמתית שכולנו עוברים בדרום ועברנו בצפון, באותם רגעים אנחנו תופסים את עצמנו והאלימות יוצאת לאחר מכן, דווקא כאשר יש הפסקת אש או שתיקה או רגיעה.
חיים ילין: אז הדברים יוצאים החוצה.
חיים ילין: אני לא מתפלא, דרך אגב, לראות עלייה במחוז דרום בכמות התיקים ב-2014-2015 ואני גם יכול להוכיח את זה במחקרים שעשו באוניברסיטת באר-שבע וגם במכללת ספיר.
חיים ילין: המחקרים קושרים באופן ישיר בין האלימות של ילדים כלפי ילדים, של מורים כלפי ילדים, ואני אסביר גם למה בלי להגן על שום דבר אלא בצורה אובייקטיבית.
חיים ילין: מורה או גננת שצריכים להכיל מצב ביטחוני כלפי הילדים שלהם, כלפי הילדים שנמצאים בכיתה, מכילים אותם מאותה תקופה של חודש-חודשיים של אלימות שקיימת בסביבה.
חיים ילין: ברגע שהאלימות הזאת דועכת, באופן אוטומטי הם פורצים כל סכר מבחינה רגשית וזה יוצא כלפי הילדים.
חיים ילין: הצד השני של המפתח.
חיים ילין: תסלחו לי, יש תוכנה ששוויה עשרים מיליארד דולר, קוראים לא ווטסאפ.
חיים ילין: כשאנחנו רואים את ההורים – ואני אומר את זה כראש רשות לשעבר - שהגננת או המטפלת באותו גן או באותו מעון יום לא מוצאת חן בעיניהם, הם מנסים להזיז אותה גם אם היא האישה הטובה ביותר בעולם.
חיים ילין: אז אנחנו מוצאים את עצמנו שבגלל שיש חונטה של הורים שלא רוצים, הם מתחילים למצוא כל מיני תירוצים ואנחנו כרשות צריכים להתמודד עם זה.
יעקב מרגי: חונטה בא לך מדרום אמריקה.
חיים ילין: מכל מקום.
חיים ילין: לדעתי הפתרון הוא פתרון חינוכי.
חיים ילין: זאת אומרת, אין פתרון שיכול למנוע.
חיים ילין: מצד שני, אני חושב שדווקא בגלל התקופה הביטחונית שאנחנו עוברים ובגלל שלדעתי, תסלחו לי, אנחנו נראה גל של אלימות בבתי ספר וגם בגני הילדים, אני חושב שהפתרון נמצא במצלמות.
חיים ילין: זאת אומרת, יש פתרון טכני שנמצא במצלמות.
חיים ילין: כמו שבכל גן ובכל מעון יש כפתור מצוקה ואם הגננת מרגישה שמשהו קורה, היא לוחצת על כפתור מצוקה וכך היא מגיעה למוקד של המועצה או של העיר או למוקד הביטחוני שקיים באותה רשות.
חיים ילין: זה הפתרון גם כאן – יהיה גם כפתור ותהיה גם מצלמה.
חיים ילין: במצלמה נוכל להסתכל אנחנו כרשות וכמוקד ואני גם מעריך שזה ינמיך את הלהבות, זאת אומרת, אנשים יתאפקו יותר.
חיים ילין: עדיין זה לא עניין חינוכי.
חיים ילין: זה ירתיע אבל אי אפשר לחנך דרך הרתעה.
חיים ילין: זאת דעתי.
חיים ילין: אני חושב שחינוך הוא לטווח ארוך והוא בכלל תפיסה.
חיים ילין: התפיסה שצריך להחיל אותה, ובכנסת היא לא קיימת, זה שולחן עגול של רווחה וחינוך.
חיים ילין: לטווח ארוך, אם אנחנו נחוקק או אם נכריח כל רשות – אני אומר את זה בגלוי – לפתח שולחן עגול של חינוך ורווחה, כי הרי בסוף הילד הזה שבאמת חטף מהגננת, הוא מטופל על ידי הרווחה בבית שלו עם המשפחה שלו.
יעקב מרגי: ברשות זה לא מתקיים?
חיים ילין: לא בכל רשות זה מתקיים.
חיים ילין: היכן שיש מודעות לשולחן עגול, זה מתקיים.
חיים ילין: היכן שמבינים שהילד והמשפחה הם לא רק חינוך אלא גם רווחה.
חיים ילין: זה בכלל לא חותך מצב סוציו אקונומי.
חיים ילין: אנחנו יכולים לראות את זה בכל מקום.
חיים ילין: עזבו את הסוציו אקונומי.
חיים ילין: אני בכלל לא רוצה להיכנס לזה.
חיים ילין: זאת יכולה להיות משפחה מאוד עשירה שהאבא חטף כשהוא היה ילד קטן ועכשיו הוא מוציא את זה גם על אשתו.
חיים ילין: לכן ההצעה שלי היא טכנית ואומרת כן מצלמה.
חיים ילין: להכריח את כל הרשויות.
חיים ילין: זאת תהיה בעיה תקציבית.
חיים ילין: אני מציע, כמו שעשו את הכפתורים, לעשות את זה דרך המשרד לביטחון פנים ומשרד החינוך.
חיים ילין: זה צריך להיות גם יחד וגם עם משרד הכלכלה, כי יש כאן גם מעונות יום ואת מעונות היום עדיין לא העבירו למשרד החינוך למרות שאני מקווה שיעשו את זה במהרה.
חיים ילין: בנוסף לזה לנסות לקיים לטווח ארוך שולחן עגול בכל הרשויות של רווחה וחינוך.
חיים ילין: אם הייתה ועדה שמדברת על ילדים ברווחה ובחינוך ביחד, הרבה מאוד מהדברים היו נפתרים.
יעקב מרגי: מרכז המחקר והמידע של הכנסת הכין לנו מסמך מפורט ומתומצת וייתן לנו סקירה.
<אסף וינינגר: תודה רבה אדוני היושב ראש.
<אסף וינינגר: אני אתן כאן סקירה קצרה.
<אסף וינינגר: אני אציג כאן נתונים שהתקבלו מהמשטרה לתיקים שנפתחו בשש שנות הלימודים האחרונות בגין אלימות של בגירים כלפי ילדים בגני ילדים.
<אסף וינינגר: לפני שאני אציג את הנתונים, שתי הבהרות.
<אסף וינינגר: קודם כל, ההגדרה של גני ילדים כוללת גם מעונות ילדים, גם צהרונים, ומדובר הן בגנים פרטיים והן בגנים ציבוריים.
<אסף וינינגר: שנית, הנתונים שאנחנו קיבלנו מהמשטרה לא מאפשרים להבחין בין תיקים בהם החשוד הוא עובד של מוסד החינוך לבין תיקים בהם החשוד הוא לא עובד של מוסד החינוך, למעט מקרים שבתיאור העבירה עצמה מצוין שהיא נעשתה בידי גורם אחראי.
<אסף וינינגר: ראינו שרוב המקרים, רוב העבירות נעשו בידי גורם אחראי.
יעקב מרגי: שזה אחד מהצוות.
<אסף וינינגר: אכן אפשר לומר שברוב המקרים מדובר באנשי צוות.
איציק שמולי: אם כן, אין משמעות לאמירה הראשונה שלך.
יעקב מרגי: המשמעות היא שיכול להיות שבמקרה אחד או שניים נכנסה אימא שנפגעה מזה שמישהו אמר לבן שלה משהו אבל זה לא המקרה.
חיים ילין: הטיעון הוא שאלה אנשים לא מקצועיים.
חיים ילין: כנראה זה מה שאתה אומר.
<אסף וינינגר: רציתי לומר את הדברים כדי לדייק.
יעקב מרגי: ההבהרה שלך מתבקשת ונאמרה.
איציק שמולי: גני ילדים הם לא תחנת רכבת.
איציק שמולי: יש שם עובדים מאוד מאוד ספציפיים.
יעקב מרגי: זה בתשעים אחוזים מהזמן.
יעקב מרגי: אנחנו מכירים את ההוויה בתוך הגנים.
יעקב מרגי: הם נעולים.
יעקב מרגי: רק אנשי הצוות שם.
<אסף וינינגר: אם נסתכל על התרשים הראשון, מהנתונים בתרשים הזה עולה שבכל שנה נפתחים כמה עשרות תיקי חקירה בגין אלימות כלפי ילדים בגני ילדים.
<אסף וינינגר: אין מגמה ברורה של עלייה או ירידה במספר התיקים.
<אסף וינינגר: מה שרואים לרוב זה שיש שנה אחת עם מספר נמוך יותר ואחריה מספר גבוה ואז שוב יש ירידה.
<אסף וינינגר: יש מעין זיגזג.
<אסף וינינגר: בחלק קטן מאותם תיקים הוגש כתב אישום.
<אסף וינינגר: צריך לקחת בחשבון שחלק מהתיקים שנפתחו בארבע השנים האחרונות, במיוחד בשנה האחרונה, טרם נסגרו ולכן יכול להיות שמספר כתבי האישום יהיה בסופו של דבר גבוה יותר.
<אסף וינינגר: כמו שאמרתי, חלק גדול מתיקי החקירה נפתחו בשל עבירות תקיפה של קטין או חסר ישע על ידי גורם אחראי.
<אסף וינינגר: נסתכל על טבלה מספר 2.
<אסף וינינגר: אפשר לראות, כפי שאמר חבר הכנסת שמולי, שהסיבה המרכזית לסגירה של תיקים היא חוסר ראיות.
<אסף וינינגר: סיבה עיקרית נוספת היא היעדר עניין לציבור.
<אסף וינינגר: חלק קטן מהתיקים נסגרו לאחר שהעניין שלהם נדון בבית משפט.
<אסף וינינגר: בנוגע לתיקים הפתוחים, אפשר לראות שמרביתם נמצא עדיין בטיפול של פרקליטות המדינה ומיעוטם בחקירה משטרתית או בהמתנה.
<אסף וינינגר: חבר הכנסת שמולי התייחס גם למקרים חוזרים בהם חשודים מעורבים ביותר מתיק אחד.
<אסף וינינגר: הנתונים האלה לא מופיעים במסמך הזה.
<אסף וינינגר: הם התקבלו אצלנו הבוקר ממשטרת ישראל.
<אסף וינינגר: ראינו מהנתונים האלה שיש שמונה אנשים, שמונה עובדי ציבור – אנחנו מדברים על שש שנים עם 500 חשודים – היו מעורבים בשני תיקים, זאת אומרת, יש להם שני מופעים ועוד אדם אחד היה מעורב בשלושה תיקים.
<אסף וינינגר: בסך הכול מדובר ב-15 תיקי חקירה.
מירב בן ארי: תסביר איך שלושה תיקים עם אדם אחד?
מירב בן ארי: תיק נפתח ונסגר?
איציק שמולי: נפתח – חוסר ראיות, נפתח – חוסר ראיות, נפתח – חוסר ראיות.
יעקב מרגי: אולי באמצע היה חוסר עניין לציבור.
<אסף וינינגר: מדובר ב-15 תיקי חקירה.
<אסף וינינגר: עשרה מתוכם נסגרו מסיבה של חוסר ראיות וחמישה מהם עדיין פתוחים ונמצאים בפרקליטות.
מירב בן ארי: יש משהו שהסתיים באישום?
יעקב מרגי: עכשיו רשות הדיבור משטרת ישראל.
יעקב מרגי: תאירי את עינינו מעבר למה ששמענו כאן.
מירב בן ארי: מעבר למה שחשוך.
<דפנה רומן: מבחינת נתונים?
יעקב מרגי: נשאלו כאן שאלות לגבי תיקים שנסגרו, תיקים בלי ראיות, תיקים בחקירה.
<דפנה רומן: קודם כל אני רוצה להגיד שהתופעה הזאת היא תופעה שחשוב מאוד לטפל בה במישור הרב מערכתי.
<דפנה רומן: המשטרה, ברגע שהיא מקבלת תלונה, היא מטפלת בה מאוד מאוד מהר ובצורה הכי מקצועית.
<דפנה רומן: אני יכולה להביא כדוגמה את המקרה האחרון שהיה באילת, כאשר ביום חמישי בלילה הגיעה תלונה וביום שישי בבוקר כבר הגיעו שוטרים, ב-6:00 בבוקר, לגננות, עצרו אותן, לקחו אותן לחקירה ולבית משפט.
<דפנה רומן: הן שוחררו בתנאים.
<דפנה רומן: באמת החקירה בעיצומה.
<דפנה רומן: אספו את כל הקלטות.
<דפנה רומן: אנחנו באמת מתייחסים למקרים האלה מאוד מאוד בחומרה ובטיפול המקסימלי.
יעקב מרגי: אמרת קלטות.
יעקב מרגי: יש מקומות שזה מצולם?
<דפנה רומן: במקרה הזה ההורים הצליחו בדרך מסוימת להביא את הקלטות וזה כמובן מאוד מקל מבחינה ראייתית כי ברגע שאין קלטות, הרבה פעמים קשה לבסס את התיק ראייתית כיוון שיש ילד קטן ואולי הורה ששם לב שמשהו לא בסדר אבל לא תמיד קל לבסס ראייתית.
חיים ילין: זה כל כך פשוט.
חיים ילין: כל כך פשוט לשים היום מצלמות.
יעקב מרגי: יש לכם עמדה בנושא המצלמות?
<דפנה רומן: לעניין המצלמות, אני חושבת שזה מצריך חשיבה.
<דפנה רומן: יש לזה יתרונות, יש לזה גם היבטים בעייתיים מסוימים.
<דפנה רומן: לא תמיד אפשר בבתים פרטיים לשים מצלמות כאשר מדובר בילדים עד גיל שלוש.
<דפנה רומן: לא בהכרח תמיד זה יפתור את הבעיה.
<דפנה רומן: אני כן חושבת שצריך לעשות חשיבה בנושא ולראות איך מקדמים אותו גם מבחינת הפיקוח על הגננות וגם מבחינת היכן ומתי ראוי לשים מצלמות.
<דפנה רומן: כל הדברים האלה מצריכים חשיבה מערכתית עם כל הגורמים הרלוונטיים.
<דפנה רומן: מבחינת חוסר עניין לציבור.
<דפנה רומן: אני רוצה לציין שלמשטרה אין סמכות לסגור את התיקים האלה מחוסר עניין לציבור.
<דפנה רומן: כל התיקים האלה עוברים לפרקליטות.
<דפנה רומן: גם מבחינת חוסר ראיות.
<דפנה רומן: התיקים האלה הם תיקים שהמשטרה לא סוגרת אותם.
איציק שמולי: אני רוצה להגיד לך משהו אחד.
איציק שמולי: אם עמדת המשטרה מהוססת לגבי המצלמות ומצד שני את בעצמך אומרת שיש בעיה טבעית שילדים קטינים לא יכולים להגיע לבית משפט ולהעיד, לפעמים הם לא מבינים שהם עוברים התעללות, לנוכח הנתונים הכול כך גבוהים של מספר התיקים שנסגרים מחוסר ראיות, באחריות
איציק שמולי: כם להגיד לנו כמחוקקים מהי הדרך האלטרנטיבית שאתם רואים לנגד עיניכם, אם אתם לא מסכימים לפתרון המצלמות.
<דפנה רומן: לא אמרתי שאני לא מסכימה.
<דפנה רומן: אני אמרתי שזה מצריך חשיבה.
יעקב מרגי: מצריך חשיבה ואנחנו נפתח את החשיבה הזאת.
איציק שמולי: זה מצריך חשיבה כבר הרבה שנים.
<שבתי גרברציק: אתם אלה שמקבלים את ההחלטה בנושא הזה.
איציק שמולי: אנחנו מקבלים את ההחלטות בהתאם להמלצות של גורמי המקצוע בממשלה.
איציק שמולי: מה שאני אומר, זה דבר מאוד מאוד פשוט.
איציק שמולי: אם עמדתכם היא לא נחרצת ביחס למצלמות, אתם צריכים להציע לנו דרכים אחרות כדי לצמצם את מספר התיקים שנסגרים מחוסר ראיות.
<דפנה רומן: אני חושבת שזה באמת מצריך חשיבה קצת יותר עמוקה ביחד עם כל הגורמים.
<דפנה רומן: זה לא רק לפתחה של המשטרה.
<דפנה רומן: זה גם אבל צריכה להיעשות כאן חשיבה יחד עם הגורמים הנוספים.
יעקב מרגי: אני מבין.
יעקב מרגי: נגעת בסוגיית הגנים הפרטיים.
יעקב מרגי: אם מישהו רוצה לעשות גן פרטי בבית שלו, שיתכבד וישים מצלמה.
יעקב מרגי: מ-8:00 עד 1:00 או עד 3:00, זה כבר לא בית.
יעקב מרגי: זאת נקודה אחת.
יעקב מרגי: לעתים כדי לשמר ערכים וכדי להגן על הציבור, מה לעשות, מקריבים גם את צנעת הפרט.
יעקב מרגי: אדם שהחליט לעבוד בגן ילדים שהוא סגור, אדרבה, לפעמים זה גם לטובתו.
יעקב מרגי: בהרבה מקרים אני מכיר צוות של מעון וצוות של גן בו קרתה תקלה שלא באשמתו והם נאלצו לבלות שעות בחדרי החקירות ולהיות במשך שבועות תחת עננה כבדה עד כדי פיתוח תסביכים נפשיים ובסוף בסוף הובהר שידם לא הייתה בזה.
יעקב מרגי: לכן מצלמה היא לא הדבר רק כלפי צד אחד אלא המצלמה שופכת אור לטובת כל הצדדים.
יעקב מרגי: ברוב המקרים.
יעקב מרגי: ברוכה הבאה גברתי חברת הכנסת קארין אלהרר.
יעקב מרגי: אני מצדיע לך על שהגעת.
יעקב מרגי: אמרתי שהתקזזנו, אני לא באתי לדיון בוועדה שלך ואת לא באת לדיון כאן.
יעקב מרגי: אתמול קיבלתי התנצלות חמה מנציגי מרכז השלטון המקומי, כי נזפתי בה.
יעקב מרגי: אלימות בגני הילדים, למי אני אפנה?
יעקב מרגי: אם אני רוצה להתקין מצלמה, למי אני אפנה?
יעקב מרגי: מי הבעלות?
יעקב מרגי: לאחר מכן הם כותבים לי מכתבים שהם נפגעו מהנזיפה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני הפסקתי להיפגע מפגועים ואני אנזוף בהם כל פעם שהם לא יהיו בדיון ששייך לשלטון המקומי ושלא יבקשו את החסד מחברי הכנסת שיבואו וישיתו עליהם כל מיני מטלות.
יעקב מרגי: אני מבקש מחברי הכנסת, לא יתכן דבר כזה.
יעקב מרגי: רק אתמול הם התנצלו בכנס שדרות.
יעקב מרגי: סוגיה כזו והם לא נמצאים כאן.
יעקב מרגי: אני מעריך – אין לי את המספר – שיש עשרות ורבבות של ילדים בגנים ובמערכות של הגיל הרך והעבודה נעשית היטב.
יעקב מרגי: בסך הכול אנחנו מדברים – זאת כמות, זאת נורה אדומה מהבהבת – על 81 מקרים בשנה, בממוצע.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, רבותיי, המצלמה, להערכתי, סטטיסטית, ברוב המקרים יכול להיות שתשפוך אור ולא יהיו תיקים פתוחים והפרקליטות לא תהסס ותשאיר אצלה במגירות חומרים.
יעקב מרגי: למשטרה יהיו כלים כי הצדק צריך שייעשה ולא רק לצד אחד.
יעקב מרגי: יכול להיות שזה אפילו לטובת הצוות המקצועי ונושאי המשרה.
יעקב מרגי: לא כל דבר בא לאיים או להפריע.
יעקב מרגי: אני חושב שצריך לשקול זאת.
יעקב מרגי: אני אומר לך שאנחנו לא נחכה.
חיים ילין: זה מתחבר לזה שמי שיש לו את הכסף ישים את המצלמה כך שכל אחד יבוא ויסתכל בפלאפון ויראה מה קורה בתוך הגן.
קארין אלהרר: אבל זה לא הגיוני שיהיו מצלמות בכל גן.
קארין אלהרר: לאיפה הגענו?
חיים ילין: אבל אין לך ברירה.
חיים ילין: אמרתי, כמו שיש כפתור מצוקה, אין מנוס ממצלמה.
חיים ילין: חברי את המצלמה לכפתור מצוקה.
חיים ילין: אפילו מבחינה ביטחונית.
מירב בן ארי: אדם שנחקר במשטרה על התעללות בקטינים, איך יכול להיות שיש לו שלושה תיקים?
מירב בן ארי: שאלתי שאלה פשוטה.
יעקב מרגי: מקרה אחד כזה.
מירב בן ארי: מקרה אחד.
קארין אלהרר: זה עדיין לא הוסדר.
יעקב מרגי: עדיין לא הוסדר.
יעקב מרגי: אנחנו דנים בנושא שנים רבות בוועדה לזכויות הילד.
קארין אלהרר: דבר ראשון בואו נסדיר את זה בחקיקה.
מירב בן ארי: תגידי לנו אם זאת אחריות שלנו לחוקק חוק.
קארין אלהרר: יש דברים שההיגיון לא עובד בהם.
יעקב מרגי: אני רוצה להמשיך את הדיון.
מירב בן ארי: את יכולה להסביר לי איך זה קורה בפעם השלישית?
יעקב מרגי: אין לה הסבר.
איציק שמולי: ההסבר הוא מאוד פשוט.
איציק שמולי: הפרקליטות פעם אחת אומרת חוסר עניין לציבור, פעם שנייה אומרת חוסר ראיות ופעם שלישית אומרת חקירה.
איציק שמולי: נגמר הסיפור.
יעקב מרגי: אין חקיקה.
יעקב מרגי: אני רוצה לחזור לסדר הדיון ולקיים דיון מסודר.
יעקב מרגי: בהיעדר חקיקה, אתה לא יכול לצפות ואין גם נוהל, ונציגי השלטון המקומי לא כאן.
יעקב מרגי: לכן אתה לא יכול לצפות ממישהו שיגידו לו שהוא לא יכול לעבוד אצלי.
יעקב מרגי: אם אני חפץ ביקרו והוא עובד אצלי, גם עשרים תלונות לא ידליקו אצלי נורת אזהרה.
יעקב מרגי: כשאני אמרתי שצריך להסדיר את מקצוע הסייעות, אני יודע מה אני אומר.
יעקב מרגי: אני חושב שהגיע הזמן להגדיר את זה כמקצוע.
יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני יודע מעברי בשלטון המקומי איך מגייסים ואת מי מקבלים לעבודה כסייעות.
יעקב מרגי: אני יודע איך זה קורה.
יעקב מרגי: כדי לא לעשות עוול לציבור גדול ורחב של הגננות והסייעות ולהכתים אותן, כי בסך הכול הן עושות את עבודתן נאמנה, לגבי המקרים האלה הגיע הזמן לעשות.
יעקב מרגי: אנחנו שולחים את היהלומים שלנו.
יעקב מרגי: זאת לא רק אמירה בפייסבוק או כדי שהחברים שלי יראו שאני מתייחס לילד שלי כאל יהלום.
יעקב מרגי: אם אני מתייחס לילד שלי כאל יהלום, אני לא שם אותו בידי אדם שאני לא סומך עליו.
יעקב מרגי: לכן אני חושב שהגיע הזמן – וזאת קריאה לחברי הכנסת ולא לאנשי המקצוע – לחוקק ולהגדיר את מקצוע הסייעת כמקצוע ושם נקבע אמות מידה, כללים, רמת השכלה ואת מי מקבלים.
קארין אלהרר: ויפה שעה אחת קודם.
יעקב מרגי: ויפה שעה אחת קודם.
יעקב מרגי: מאחר שהתכבדנו בנוכחותה של חברת הכנסת קארין אלהרר והיא אחת המציעות, ניתן לה לומר את דבריה.
קארין אלהרר: אני מתנצלת על האיחור.
קארין אלהרר: אני אומר את הדבר המתבקש ובטח כבר אמרו אותו לפניי.
קארין אלהרר: זה דבר שאי אפשר לעבור עליו לסדר היום.
קארין אלהרר: דרך אגב, אני חושבת, אני בטוחה, שגם מערכת החינוך – עוד לפני שהגענו לדיונים האלה - לא גאה בנתונים האלה שהוצגו כאן.
קארין אלהרר: זה מתחבר להרבה מאוד דברים אחרים.
קארין אלהרר: זה מתחבר לנורמות חברתיות שלפעמים הן מקובלות אפילו שאין מקום לקבל אותן.
קארין אלהרר: ההיגיון אומר שצריך לעשות בדיקות מדוקדקות לפני שמעסיקים מי שזה לא יהיה ואם אין הגיון שעובד, אנחנו נפעיל אותו בחקיקה.
קארין אלהרר: אני באמת חושבת שזה לא עניין של מפלגה כזו או אחרת, זה לא עניין של קואליציה ואופוזיציה.
יעקב מרגי: יש מפלגה את, מפלגת הילדים.
קארין אלהרר: הילדים הם ילדים של כולנו ולכן אנחנו צריכים לדאוג להם בצורה הטובה ביותר.
קארין אלהרר: דרך אגב, עד היום לא הצלחתי להבין חקירות משטרתיות שנסגרות עקב חוסר עניין לציבור.
קארין אלהרר: אני לא מצליחה להבין את העילה הזאת.
קארין אלהרר: יסביר לי האדם מה זה חוסר עניין לציבור.
קארין אלהרר: בסוף הציבור מאוד מתעניין מקום שבו אדם נחקר ויש חשד לעבירה, ובמיוחד אם יש ראיות לדבר הזה.
קארין אלהרר: חוסר עניין לציבור הוא לא לגיטימי, בטח לא במקרים כאלה.
ענת ברקו: בטח לא כשזה אוסף של חוסר עניין לציבור.
קארין אלהרר: קל וחומר אוסף של חוסר עניין לציבור.
קארין אלהרר: הדבר היותר נורא.
קארין אלהרר: ילדים עם חסרי ישע, אז להביא אדם לתוך המערכת, אדם שנחקר והיה חוסר עניין לציבור?
קארין אלהרר: תנו לו עבודה אחרת.
יעקב מרגי: עבודה שתעניין את הציבור כי שם יהיו ראיות ויהיה עניין לציבור כי גם שם הוא יעשה שטויות.
חיים ילין: שאלה לגבי הנתונים.
חיים ילין: יש מגזר אחר שאתם חוקרים שמתוך 81 תיקים לגבי ארבעה מהם שהם מהווים חמישה אחוזים אתם מגישים כתבי אישום?
<דפנה רומן: במסמך נכתב שזה לא מספר סופי כי יש עדיין מקרים בפרקליטות ועדיין מעט בחקירה.
איציק שמולי: את יכולה להסתכל בשנים עברו.
איציק שמולי: גם אין במה להתגאות.
חיים ילין: תסתכלי.
חיים ילין: אחד מתוך 54, זה בדיוק חמישה אחוזים.
חיים ילין: שניים מתך 76, זה כמעט אותו הדבר.
חיים ילין: האחוזים הם דומים.
יעקב מרגי: משטרת ישראל, הבנתי.
יעקב מרגי: תציגי את עצמך ותני לנו את נקודת המבט שלך.
<הילה סגל: נמצאים כאן כמה אנשים מהמשרד.
<הילה סגל: אני מהשירות הפסיכולוגי הייעוצי.
<הילה סגל: אני מנהלת את היחידה לאקלים מיטבי וצמצום אלימות.
<הילה סגל: נמצאת כאן סופי אורטשקנזי מהייעוץ המשפטי של המשרד ויפית איצקוביץ' שהיא ממונה על המשמעת וטוהר המידות במשרד.
<הילה סגל: אני רוצה לומר כמה משפטים מקדימים לפני שנעבור לשאלה איך מתמודדים כי חשוב לנו לומר מילה על המניעה.
<הילה סגל: המשפט הראשון שחשוב לי לומר הוא שאנחנו מבקשים להביע צער עמוק גם על המקרה שתואר כאן של אותה נערה שהתאבדה.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שבכל מקרה כזה מתקיימת ועדת בדיקה בהנחיית המנכ"לית וכמובן גם המקרה הזה ייבדק.
<הילה סגל: אני רוצה לעשות הבחנה.
יעקב מרגי: לפני ההבחנה, יש לי שאלה.
<הילה סגל: אני מקווה שאני אוכל לענות לך.
יעקב מרגי: אם לא, זה לא אסון.
יעקב מרגי: כל תשובה אמיתית היא תשובה.
יעקב מרגי: בסוף אתם משרד החינוך הוא הריבון, הרגולטור.
יעקב מרגי: סייעות וגננות מתקבלות מכוח חוק החינוך שלנו.
יעקב מרגי: יש לכם הנחיות ספציפיות להעסקת סייעות?
יעקב מרגי: אני רוצה לאפשר לך לצלול לדיון.
יעקב מרגי: תני לי מענה לשאלה שלי.
<הילה סגל: אני לא יודעת להגיד לך.