GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ישראל אליסף: היא לא עובדת ניקיון – לא שאני מזלזל בעובדות ניקיון, אבל עובדת ניקיון לא מטפלת בחינוך של הילדים שלי, היא מנקה את הגן, מנקה את מקום העבודה – סייעת צריכה להיות מוגדרת כעובדת חינוך, והגיע הזמן כמו שאמרת, שיהיו כולן.
<ישראל אליסף: לגבי ההכשרה, ניסינו לעשות איזה מהלך בתקופה האחרונה אל מול השלטון המקומי ואל מול משרד החינוך, וקורה פה משהו מצחיק.
<ישראל אליסף: משרד החינוך מגדיר מה שצריך בהכשרה, משרד הפנים אחראי על הרשויות, ובתווך הכול נופל בין הכיסאות, יש כל מיני מכונים של הכשרות וכל מיני סדנאות.
<ישראל אליסף: אני לא יודע אם ראיתם כל מיני כתבות על כל מיני הכשרות מצחיקות לסייעות.
<ישראל אליסף: זה פשוט בדיחה.
<ישראל אליסף: צריך שמישהו ייקח אחריות על ההכשרה של הסייעות מההתחלה ועד הסוף.
יעקב מרגי: כהגדרת מקצוע ותהיה גם תוכנית השתלמות והכשרה מתאימה.
יעקב מרגי: עד לרגע זה, זה בשלוף, ואנשים רוצים להתפרנס בדרך, מה אכפת לך.
<ישראל אליסף: אמרה נשיאת מכללת בית ברל בדיון של השדולה לגיל הרך שהם מוכנים לעשות התחלה של הכשרה סמי-אקדמית, עם קרדיטציה לכיוון של תואר ראשון.
<ישראל אליסף: יש כיוון.
<זאב גולדבלט: אין ספק שאם משרד החינוך ייקח אותן תחת חסותו, אז הוא גם יגדיר את המקצוע ויגדיר גם את ההכשרה, ובזה נפתור את כל הסוגיות ביחד.
<ישראל אליסף: וגם יפקח על זה.
יעקב מרגי: עו"ד נטע לוי.
<נטע לוי: אני מאיתך-מעכי, משפטניות למען צדק חברתי, ואנחנו באמת מלוות התארגנות סייעות ארצית כבר כמה שנים טובות, והיינו כאן גם אתך וגם בוועדות הקודמות יחד עם הרבה מאוד סייעות.
<נטע לוי: היום נמצאות כאן שתיים, היו עוד די הרבה שרצו להגיע ובגלל מזג האוויר התקשו.
<נטע לוי: הסייעות – נייר העמדה אומר את רוב הדברים העיקריים, אבל באמת הדבר המרכזי הוא שאנחנו רואות כיעד סופי, כיעד שאליו אנחנו שואפות, זה העברת אחריות מלאה למשרד החינוך, אבל בדרך לשם, כשמבחינתי זה היעד – בדרך יש את הפעולות שאפשר לעשות צעד אחר צעד, וזה באמת הכרה בתנאים שלהן.
<נטע לוי: תמיד מנסים לפצל ביניהן ולהגיד: אתן רוצות להיות כמו גננות, אתן לא גננות.
<נטע לוי: זה בכלל לא העניין.
<נטע לוי: הניסיון הזה להגיד "אתן לא גננות" וכביכול ליצור עימותים ביניהן זה חלק מהבעיה.
<נטע לוי: האכסניה צריכה להיות משרד החינוך שרואה את הסייעת ואת הגננת בגן או את המורה והמשלבת או המורה והסייעת בכיתת החינוך המיוחד כמכלול אחד, וצריכה להיות אחריות אחת, ומכאן התנאים צריכים להיות זהים לתנאים של עובדות חינוך מקבילות להן מבחינת שעות העבודה, זה דבר קריטי, ומבחינת תנאים של עבודה בחופשות.
<נטע לוי: אחד הדברים שדיברת עליהם זה על ההסכם הזמני של הסייעות המשלבות והסייעות הרפואיות, ואחרי שנים שבהן משרד החינוך העביר 12 חודשים, אבל הן קיבלו רק 10 חודשים, והיו מפוטרות מדי קיץ, אז באמת בזכות המהלכים שלכם הצלחנו להוביל לשינוי ההסכם הקיבוצי, אבל בהסכם הזמני הזה נוצרו הרבה מאוד לקונות, ובין היתר הסייעות האלה צריכות בחופש ובקיץ, וגם בחופשות חנוכה ובחופשות הנוספות, ללכת ולעשות עבודות משרדיות ועוד.
<נטע לוי: העמדה, וזה נאמר כאן על-ידי מרכז השלטון המקומי בזמנו, הן צריכות לעבוד כל הזמן.
<נטע לוי: תיכף תדבר גם ענת.
<נטע לוי: ענת, לפני שהיא היתה סייעת היא היתה עובדת כפקידה בעירייה.
<נטע לוי: יש הבדל בין עובדת שעובדת כפקידה בעירייה לסייעת.
<נטע לוי: אין לנו חצי זלזול כמובן בפקידה בעירייה, אבל אופי העבודה הוא אופי שונה בשחיקה של עובדת חינוך, החל מיום העבודה, האורך של יום העבודה, האורך של שבוע העבודה, ובוודאי הצורך בחופשות בימי חופשות הלימודים, ולא לעשות עבודות ניירת בשאר ימות השנה.
<נטע לוי: מבחינתנו אלה הדברים שהעלינו בנקודות.
יעקב מרגי: ענת זדה, בבקשה.
<ענת רחים זדה: אני עובדת כבר 17 שנה בחינוך מיוחד, הייתי פקידה בעירייה, כמו שנטע אמרה.
<ענת רחים זדה: אני מצטרפת לכל מה שאמרה חברת הכנסת זהבה גלאון וכל החברים פה.
<ענת רחים זדה: אני חושבת שהגיע הזמן, אבל באמת, להפוך אותנו להיות עובדות של משרד החינוך.
יעקב מרגי: מטעם מי את עובדת היום?
<ענת רחים זדה: רשות מקומית.
<ענת רחים זדה: בעיריית בת ים אני עובדת.
יעקב מרגי: כל הסייעות בבת ים הן עובדות הרשות המקומית?
<ענת רחים זדה: עכשיו, כן, בעקבות הרפורמה החדשה, אבל יש גם סייעות שעובדות מכוח-אדם.
<קריאה: מחליפות.
<ענת רחים זדה: השלטון המקומי מתנהל בצורה מאוד מחפירה, כל אחד עושה מה שהוא רוצה.
<ענת רחים זדה: בקטע של הסייעות אני מדברת.
יעקב מרגי: אין אחידות בין עירייה לעירייה.
<ענת רחים זדה: אין אחידות.
<ענת רחים זדה: תמיד אני אומרת שמאחורי כל גננת טובה עומדת סייעת טובה.
<ענת רחים זדה: סייעת זה לא ספונג'ה, שירותים, לשחק עם הילדים, להכין להם כריכים ולכו הביתה.
<ענת רחים זדה: ממש לא.
<ענת רחים זדה: אנחנו לומדות, מוציאים אותנו לקורסים פה ושם, אנחנו דוחפות את זה ורוצות ללמוד, אבל די, באמת.
<ענת רחים זדה: וגם להכשיר כל סייעת שנקלטת לעבוד בעירייה – 12 שנות לימוד ובמהלך העבודה להוציא אותה לריענון.
<ענת רחים זדה: תמיד אני אומרת: למה לגננות יש שנת שבתון ולנו לא?
<ענת רחים זדה: מה ההבדל?
<ענת רחים זדה: שהיא למדה ויש לה תעודת הוראה?
<ענת רחים זדה: אז גם אנחנו נלמד ותהיה לנו תעודת הוראה.
יעקב מרגי: אני אגיד לך מה ההבדל.
<ענת רחים זדה: למה אנחנו לא צריכות שנה לשבת וללמוד?
יעקב מרגי: ענת, אני רוצה לעזור לך.
יעקב מרגי: ענת, כל מה שאמרת זה פרטים נלווים.
יעקב מרגי: את יודעת מה ההבדל?
יעקב מרגי: שאין לכם ארגון יציג.
<ענת רחים זדה: יש.
<רותי לוי: אני לא חושבת.
<רותי לוי: אני מוחה.
יעקב מרגי: אני הולך לתת לך את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: מותר לך למחות, ומותר לי לומר מה אני חושב.
<רותי לוי: בוודאי.
יעקב מרגי: סיימת, ענת?
<ענת רחים זדה: לא.
<ענת רחים זדה: לא סיימתי.
<ענת רחים זדה: כמו שחברת הכנסת זהבה גלאון וכל החברים אמרו, לאפשר לנו לצאת לפנסיה מוקדמת בגלל שחיקה מהעבודה.
<ענת רחים זדה: הברכיים, הגב התחתון - -
יעקב מרגי: או ניידות עובדים.
<ענת רחים זדה: - - אני בת 47, אני רואה את עצמי בגיל 67 כמו אימא שלי, שהיא בת 82, היתה סייעת בירושלים והיא גרה היום בבת ים, עם גב שבור, עם ניתוחי גב.
<ענת רחים זדה: לא רוצה את זה.
<ענת רחים זדה: אני רוצה לצאת בריאה לפנסיה.
<ענת רחים זדה: אם אני רואה שבגיל 60 וקצת, די כבר, יש שחיקה, לאפשר לנו הסייעות גם לצאת בתנאים טובים.
יעקב מרגי: נציגת ההסתדרות.
<רותי לוי: אני ראש חטיבת החינוך בהסתדרות.
<רותי לוי: אני עובדת כשנה, ובשנה הזאת זיהיתי שההסתדרות שמה יד מאוד חזקה בנושא של הסייעות, עם הרבה לב ועם הרבה אהבה.
יעקב מרגי: במה זה מתבטא בשנה האחרונה?
<רותי לוי: רגע.
<רותי לוי: א', זה התבטא בכך - -
יעקב מרגי: אני מסייע לך.
<רותי לוי: - - ששמענו את ועדת הכנסת ורצנו קדימה, זה שאבי ניסנקורן וכחלון חתמו על הסכם שבו אנחנו דואגים ועמלים יומיום להחזיר את עובדות הקבלן חזרה לעיריות, שזה לא דבר פשוט ולא דבר קל, ואנחנו מסתייעים בעורכי-דין.
<רותי לוי: אנחנו עובדים, וזה נעשה.
<רותי לוי: ישבתי ודיברתי עם הבנות וזה נעשה.
<רותי לוי: זה לא קסם, אבל זה נעשה.
<רותי לוי: צעד אחר צעד והם יחזרו בעזרת השם.
יעקב מרגי: האם זה דלת מסתובבת או שזה נעשה וזהו?
<רותי לוי: זה נעשה.
<רותי לוי: לא.
<רותי לוי: לא באתי עם נתונים, אבל זה נעשה.
<רותי לוי: אנחנו עמלים על כך ועושים על כך ישיבות.
יעקב מרגי: הייתי שמח לקבל נתונים גם אחרי הדיון, תשלחי לוועדה.
<רותי לוי: אני אשמח להעביר.
<רותי לוי: עם דחיפה שלך זה יכול להיות עוד יותר טוב לנער את העיריות ושיקבלו אותן בזרועות פתוחות.
<רותי לוי: האדון פה אמר – הוא הלך – שיש העסקה שעתית.
<רותי לוי: 99% מהסייעות לא עובדות בהעסקה שעתית, זה לא נכון.
<רותי לוי: יש להן ביטחון בעבודה, יש להן חופשות כדין.
<רותי לוי: אני מקבלת טלפונים גם מוועדים וגם מסייעות יומיום, והבנתי שיש בעיה לא בהסתדרות, אלא בעיריות, שלא כל-כך יודעים את התנאים שלהן.
<רותי לוי: פתחנו לפני כחודשיים וחצי מוקד בדיקת תלושי שכר.
<רותי לוי: המוקד הזה נותן מענה לא רק לסייעות.
<רותי לוי: ביקשתי שהוא ייפתח לסייעות, אבל הוא נפתח לכל עובדי הרשויות המקומיות.
<רותי לוי: ללא תמורה הם מקבלים אצלנו בדיקה מדוקדקת של תלוש השכר.
<רותי לוי: מצאתי כמה דברים שאני מתכוונת לשים עליהם את היד, ודובר על זה כאן, וזה הלימודים.
<רותי לוי: אני רואה שסייעות לא יוצאות ללימודים.
<רותי לוי: יש לנו גמול א' וגמול ב'.
<רותי לוי: אנחנו דוחפים לצאת, כנראה שצריך לדחוף יותר.
<רותי לוי: אני מעודדת קודם כול את כולם ללמוד, בעיקר נשים, כאישה.
<רותי לוי: אני בגיל 40 התחלתי ללמוד משפטים.
<רותי לוי: אף פעם לא מאוחר מדי.
<רותי לוי: אני מדברת עם סייעת-סייעת, ואני חושבת שזה משהו מאוד-מאוד חשוב, והלוואי שכולן יצאו וילמדו תואר ראשון, וקדימה.
<רותי לוי: חברת הבת שלנו, "שחר-און".
<רותי לוי: שחר-און נותנת מענה לכל מי שרוצה ללמוד תואר באוניברסיטת בר-אילן, פעם בשבוע, ללא צורך בבגרות, ללא צורך בפסיכומטרי.
זהבה גלאון: איך הן יודעות על זה?
<רותי לוי: הן יודעות.
<רותי לוי: כמו שאני יודעת ללכת ולקנות עם התלושים של שחר-און קפה ומאפה אני גם יודעת על כל הלימודים ששחר-און נותנים.
<רותי לוי: זה מפורסם, זה נשלח לבתים של כל עובדי - - -
<אלי יריב: זה מופץ.
<רותי לוי: זה מופץ.
<רותי לוי: לא שומרים את זה בכיס.
<רותי לוי: אנחנו רוצים שאנשים יצאו ללמוד, זה חשוב לנו ואנחנו מממנים את זה.
<רותי לוי: זה לגיטימי שהן ילמדו ולגיטימי - - -
זהבה גלאון: על חשבון מה זה?
זהבה גלאון: האם זה על חשבון יום עבודה?
<רותי לוי: יש יום חופשי.
זהבה גלאון: אני ממש לא מקבלת את זה.
זהבה גלאון: כשעובדות הוראה הולכות ללמוד זה מתוגמל, זה לא על חשבון יום החופשה שלהן.
זהבה גלאון: אני רוצה שכאשר סייעת יודעת שיש לה אופציה כזאת ללכת ללמוד, גם לסייעת יהיה יום חופשה, היא צריכה לנשום.
<רותי לוי: יש ימי השתלמות.
<מנחם לפידור: זה אחרי שעות העבודה, לא על חשבון העבודה.
יעקב מרגי: בואו נמשיך את הדיון.
<רותי לוי: יש ימי השתלמות שמשלמים עליהם, שהמעסיק משלם - - -
יעקב מרגי: בואו נמשיך.
עבדאללה אבו מערוף: זה פרטים שאפשר אחר-כך - - -
זהבה גלאון: זה לא מוסדר.
זהבה גלאון: זה חלק מאותה תפיסה.
<רותי לוי: סייעת היא עובדת הרשות המקומית.
<רותי לוי: כעובדת הרשות המקומית היא זכאית לימי חופשה בהתאם לחוקת העבודה, שזה 22 יום בשנה.
<רותי לוי: היא לא יכולה לצבור אותם - - -
יעקב מרגי: מי הוועד שלהן?
<רותי לוי: מי הוועד שלהן - - -
יעקב מרגי: ועד העובדים.
<רותי לוי: אין ועד עובדים ספציפי.
<רותי לוי: הבנתי את השאלה, אני רצה אתה קדימה.
יעקב מרגי: אני מקווה שהבנת את השאלה.
<רותי לוי: אני רצה אתה קדימה.
יעקב מרגי: לצורך העניין ענת בבת-ים – מי ועד העובדים שלה?
<קריאה: אם היא עובדת עירייה - - -
יעקב מרגי: אל תענו לי.
יעקב מרגי: אני שואל את נציגת ההסתדרות.
<רותי לוי: ועד העובדים של כל העירייה הוא ועד העובדים.
<רותי לוי: אני יודעת שיש כמעט בכל רשות נציגה של סייעות.
<רותי לוי: כמעט בכל רשות, ואני יכולה ללכת רשות-רשות.
<אלי יריב: יותר מנציגה אחת לפעמים.
<רותי לוי: אני מדברת על נציגה אחת, וזה חשוב, ואני דוחפת אותן ואני עושה מפגשים.
<רותי לוי: אני דוחפת את הסייעות קדימה.
<רותי לוי: גילוי נאות, הייתי בעברי מורה לחינוך מיוחד, והיתה לי - - -
יעקב מרגי: תזכירי לי את השם שלך.
<רותי לוי: רותי לוי.
יעקב מרגי: מאחר שמחית קודם על האמירה שלי, כשאני מתכוון שאין להן ארגון יציג, ודאי שהן מיוצגות, הן לא שקופות - - -
<רותי לוי: ודאי שלא.
יעקב מרגי: אתם יושבים כאן מסביב השולחן, נציגי ההסתדרות, בגלל שהם מאורגנים.
יעקב מרגי: אם הם היו מוגדרים כמקצוע, הרי מורה בבית הספר התיכון, מי הארגון היציג שלו?
<רותי לוי: הסתדרות המורים - - -
יעקב מרגי: אם הסייעות בבת-ים החליטו לשבות, האם זה יחייב את הסייעות בירושלים?
יעקב מרגי: זה יחייב את הסייעות שעובדות באמצעות חברות כוח-אדם?
<רותי לוי: כאשר אני מבקשת שהסייעות ישבתו הן ישבתו.
<רותי לוי: אם צריך להשבית אותן, הן ישבתו.
<רותי לוי: כל הסייעות כן מאוחדות.
יעקב מרגי: את מסוגלת להביא מצב - -
יעקב מרגי: - - לו יצויר שכלו כל הקיצין ויושב-ראש ההסתדרות השתכנע – את מסוגלת להביא להשבתה של כל הסייעות?
<רותי לוי: היום כן.
<רותי לוי: אולי לפני שלוש שנים לא, היום כן.
יעקב מרגי: למה היום כן?
<רותי לוי: משום שהיום אני רואה שהן יותר מאוחדות, יש להן יותר כוח, הן יודעות מה הן שוות, והן שוות.
<רותי לוי: אני סומכת עליהן ואני חושבת שאני כן אצליח.
<אלי יריב: צריך לסייג את זה, למעט עובדי קבלן.
יעקב מרגי: מה תפקידך בהסתדרות?
<אלי יריב: אני מייצג את ההסתדרות בכנסת.
<אלי יריב: אני רוצה להוסיף למה שעו"ד רותי לוי אמרה.
<אלי יריב: אתה התכוונת לסייעות עובדות קבלן שאין להן ארגון.
<אלי יריב: סייעות עובדות הרשויות המקומיות יש להן את הארגון היציג שזה ההסתדרות, יש את ועד העובדים ויש להן נציגות בוועד העובדים.
<אלי יריב: עובדי קבלן או החברות העירוניות, שם יש בעיה ואתה צודק.
<רותי לוי: אנחנו משתדלים להחזיר אותן חזרה.
יעקב מרגי: סיימת, רותי?
<רותי לוי: אני יכולה לדבר עוד שעתיים.
יעקב מרגי: אין לי זמן.
יעקב מרגי: בבקשה, גברתי, רצית לדבר.
<סיגל אבישי: אני סייעת משלבת זה עשר שנים, היום אני משלבת ילד CP עם לקות ראייה מורכבת מאוד בכיתה רגילה.
<סיגל אבישי: אני חייבת לציין שביום שישי האחרון הוא קיבל הצטיינות יתרה בהתנהגות והצטיינות בלימודים.
<סיגל אבישי: אני רואה את הילדים האלה משולבים במערכת באופן של 100%.
יעקב מרגי: אני עכשיו עסוק בסייעת.
יעקב מרגי: אני אזמין אותך, כי היו לנו עשרות דיונים בנושא הזה – אזמין אותך לעוד דיונים בנושא הזה.
<סיגל אבישי: אין בעיה.
יעקב מרגי: כרגע הסייעת במרכז.
זהבה גלאון: זה בזכותה.
<סיגל אבישי: אני סייעת.
<סיגל אבישי: קודם כול, קיבלתי שבחים וחיבוקים על העבודה שאני עושה.
<סיגל אבישי: העבודה שאני עושה מדהימה, לא מבינים כמה.
<סיגל אבישי: אני מבקשת לראות את זה בתנאי השכר שלי.
יעקב מרגי: כמה שנים את עובדת כסייעת משלבת?
<סיגל אבישי: עשר שנים.
<סיגל אבישי: עבדתי עם ילדים על הרצף.
יעקב מרגי: את מועסקת על-ידי - - -
<סיגל אבישי: כרגע על-ידי הרשות אחרי מלחמה, כי הייתי עוסקת קבלנית, עמותה.
יעקב מרגי: שכר – אם מותר לשאול?
<סיגל אבישי: איך אתה רוצה את זה ברוטו?
יעקב מרגי: אם זה בעשירון העליון מותר לך לשתוק.
<אלי יריב: לפי שעה.
<סיגל אבישי: לפי שעה זה יוצא 28 שקלים.
<סיגל אבישי: זה מבזה.
<נטע לוי: חשוב לדעת מה יוצא בסוף, כי יש לה 24 שעות.
<סיגל אבישי: לא, יש לי 30 שעות, אין לי יום חופשי בשבוע, אני עובדת עם הילד כל השבוע.
<סיגל אבישי: אם אני צריכה לבוא לפה, אני כמובן צריכה לדאוג להחלפה, ושההחלפה תיעשה עם הכנה מראש, כמובן עם המפתח לשירותים המיוחדים עם הכול, ולהיות מאוד אחראית כי אחרת הוא נופל בין הכיסאות, וזה חבל.
<סיגל אבישי: אני עושה את העבודה שלי, באתי בלי לדעת מה אני עושה.
<סיגל אבישי: אני לוקחת את ההשתלמויות לבד, אני משלמת עליהן מכספי, כי אני חייבת השתלמות מקצועית שמיועדת לאותו ילד.
יעקב מרגי: אני אתאפק ולא אשאל אותך למה את עושה את זה.
<זאב גולדבלט: תדע שזה פחות ממה שמקבלת הבת שלי כבייביסיטר על ילדה אחת.
יעקב מרגי: תודה, זאב.
<סיגל אבישי: למה אני עושה את זה?
<סיגל אבישי: מעבר לזה שאני צריכה לקיים את המשפחה שלי כמובן, אני רואה בזה שליחות ואני לא מוכנה להיות בינונית בשליחות הזאת.
יעקב מרגי: שמעתם את הקולות, ראיתם אותן.
<סימה חדד: שמענו, אנחנו מכירים, אנחנו לא בישיבה ראשונה יושבים כאן.
<סימה חדד: אני מנהלת האגף לחינוך קדם יסודי.
<סימה חדד: כפי שנאמר כאן הסייעות הן עובדות הרשויות.
<סימה חדד: עם זאת, יש לנו ניהול משותף ואנחנו שותפים לקביעת ההכשרה, להגדרות התפקיד.
<סימה חדד: אנחנו רואים בהן חלק מצוות חינוכי, ללא ספק.
יעקב מרגי: אתם רואים בהן כמקצוע?
<סימה חדד: אנחנו רואים בהם חלק מהצוות החינוכי.
<סימה חדד: מה זה מקצוע?
יעקב מרגי: עכשיו אני פושט את הגלימה של יושב-ראש ועדה, לצורך העניין אני מדבר כאבא מבאר-שבע.
יעקב מרגי: מי שרוצה לסדר מקום עבודה, אומרים לו: יש לנו סייעת.
יעקב מרגי: קודם כול, ברירת המחדל היא סייעת, ולוקחים.
יעקב מרגי: איפה את נכנסת לתמונה?
<סימה חדד: אני אומרת, אנחנו קובעים יחד עם משרד הפנים את הגדרות התפקיד.
<סימה חדד: קודם כול, דרישות התפקיד.
<סימה חדד: זה דבר ראשון.
יעקב מרגי: מה דרישות התפקיד לסייעת?
<סימה חדד: דקה, אני רק רוצה לסיים.
<סימה חדד: קודם כול 12 שנות לימוד.
<סימה חדד: אני מסכימה אתך, גם כשאנחנו קובעים את הנושא של ההכשרות, דובר כאן שאין אחידות.
<סימה חדד: זה נכון.
<סימה חדד: אין לנו דרך לאכוף את זה, כל רשות מתנהלת בדרך כזאת או אחרת.
<סימה חדד: יש רשויות שמסבסדות את ההכשרות, יש סייעות רבות.
<סימה חדד: והסיבה שהן לא משתלמות ולא מוכשרות, מכיוון שהן צריכות לשלם מכספן.
<סימה חדד: זה לא רק שהשכר נמוך אלא גם הן צריכות לשלם על זה מכספן.
<סימה חדד: זה נכון גם לגבי הנושא של קבלת סייעת לעבודה.
<סימה חדד: אנחנו יכולים להגדיר, לסייע בעניין הזה, אין לנו דרך לאכוף את זה הלכה למעשה סביב העניין הזה של קבלה לעבודה וגם לגבי הנושא של ההכשרה, אבל הגדרה קיימת.
יעקב מרגי: סימה, שאלה.
יעקב מרגי: יחידת השכר שאתם מתקצבים היא מוגדרת, היא ידועה, נכון?
יעקב מרגי: אתם עושים בקרה על הרשויות?
יעקב מרגי: יש מהלך מבורך שהתחלתם מול גופים שהם לא רשויות של בקרת עומק, שאכן מעסיקים במוסדות חינוך, משלמים את השכר לפי הכללים ומוסדות נאלצים להשיב לעובדים והם לא מקבלים.
יעקב מרגי: זה מהלך מבורך.
יעקב מרגי: יש כאלה שצועקים "אי", ואני לא מתרגש מה"אי" שלהם.
יעקב מרגי: השאלה אם גם מול הרשויות המקומיות אתם עושים את זה.
<סימה חדד: כן, אנחנו יוצאים עכשיו למכרז בקרה, גם אושרו תקנים על-ידי האוצר לטובת הנושא הזה, כדי לוודא שהכספים שעוברים עבור הסייעות, עבור כל בעלי התפקידים שנמצאים ברשויות, ולכן הם עוברים כפי שהם.
<סימה חדד: כפי שנמסר פה היו שנים שקיבלו עבור שנה מלאה של 12 חודשים, שילמו רק 10 חודשים.
<סימה חדד: אנחנו מתחילים במהלך כזה במערכת אחת של מכרזים ומערכת אחרת שאנחנו פותחים גם סביב הנושא של הסייעת השנייה, גם שם אפשר למצוא שונות כזאת או אחרת, וגם שם אנחנו ממפים כרגע את כל הסייעות שיש במערכת - - -
יעקב מרגי: שמעת פה את הקריאה, היתה פה תמימות דעים סביב השולחן, להעביר את הסייעות לעובדות משרד החינוך.
יעקב מרגי: לפני שמדברים על הקשיים – אוצר, זה לא אנחנו – אתם בכלל מעוניינים?
יעקב מרגי: האם אתם חושבים שזה נכון מקצועית?
<סימה חדד: שאלה קשה.
יעקב מרגי: גם "אין לי תשובה" זה מתקבל.
יעקב מרגי: לא בהבנה, אבל - - -
<סימה חדד: אין לי תשובה.
<סימה חדד: אני יכולה לומר את דעתי האישית, אבל אני לא חושבת שכרגע אני מייצגת.
<סימה חדד: אני חושבת שאם אנחנו מתייחסים לזה כאל צוות חינוכי, יכול להיות שזה המקום, או למצוא אלטרנטיבה.
<סימה חדד: אני לא יודעת לתת לך כרגע תשובה מדויקת אם נכון להעביר, אני גם לא רוצה להיכנס לרזולוציות של ימי חופשה, שבתון וכו', אני חושבת שזה קצת יותר מורכב.
<סימה חדד: אני חושבת שאם מתייחסים לזה כצוות חינוכי, צריך לנסות לאחד תנאי העסקה.
יעקב מרגי: על-ידי מי מועסקות הגננות?
<סימה חדד: משרד הפנים.
יעקב מרגי: אני בכוונה שואל, שהדברים הברורים ייאמרו.
<סימה חדד: התשובה ברורה, נכון.
יעקב מרגי: אם הסייעות הן חלק מהצוות החינוכי, חזרת על זה כתפיסה מקצועית כמה וכמה פעמים, אני חושב שלא צריך להיות הבדל.
יעקב מרגי: זה מה שחברת הכנסת זהבה גלאון ניסתה לומר – התפיסה.
יעקב מרגי: אנחנו יכולים לדון על אורך שבוע העבודה, אפשר לדבר על ניידות עובדים, שחיקה, מחלות – על הכול אפשר לדבר, אם לא נטפל בתפיסה, נמשיך להתעסק בטלאי על טלאי ועוד תחבושת ועוד תחבושת.
יעקב מרגי: אם התפיסה שהסייעת היא חלק מהצוות החינוכי, אז יש הסתכלות אחת ויחידה.
יעקב מרגי: פה אני חושב שנתת לי את התשובה, למרות שלא רצית.
<סימה חדד: לא, אני רוצה לומר לך - - -
יעקב מרגי: נתת לי את התשובה למרות שלא רצית.
<סימה חדד: אני מבקשת לומר עוד משפט אחד.
<סימה חדד: גם כאשר הסייעות כרגע הן עובדות הרשויות המקומיות, אנחנו עושים כל מה שניתן בידינו - - -
יעקב מרגי: לא דומה.
<סימה חדד: לא אמרתי שזה דומה, אני רק אומרת שמכיוון שזאת התפיסה, שהיא חלק מהצוות החינוכי – דרך אגב לצד נושא הניקיון.
<סימה חדד: אלה הפערים – מי שרוצה להיות גננת, תלך ותלמד.
יעקב מרגי: לא, היא לא רוצה להיות גננת.
יעקב מרגי: אני משקיע מאמצים להיות קשוב.
יעקב מרגי: סימה, אנחנו בדיון, וזאת מטרת הדיון.
יעקב מרגי: פחדתי שתלכו לשם ולא רציתי שזה ייאמר.
יעקב מרגי: הסייעות לא רוצות להחליף את הגננות.
יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך.
יעקב מרגי: הן לא רוצות להשתוות לגננות, אבל בתוך עמנו אנחנו יושבים, גם בסיורים וגם נכנסים לגנים, כבר בהוויה הגנית אנחנו רואים את הביחד שם.
יעקב מרגי: אל תגלי לאף אחד, בחלק מהמקרים הסייעת דומיננטית לא פחות מהגננת.
יעקב מרגי: אנחנו מכירים את המציאות, ויש הבחנה מקצועית שאכן היא חלק מהצוות המקצועי.
יעקב מרגי: לשם אנחנו חותרים, ההסתדרות, משרד החינוך.
יעקב מרגי: ועכשיו אני פונה אל בעל המאה, משרד האוצר.
<יהונתן פת: אני מהאגף הממונה על השכר באוצר.
<יהונתן פת: קודם כול, אני רוצה להתייחס לכל הסוגיה של מעבר למשרד החינוך.
<יהונתן פת: זה עניין, א', שצריך לשקול ולהבין את כל ההשלכות שלו.
<יהונתן פת: אני מניח שיש לא מעט שאלות שיעלו בהקשר הזה - - -
יעקב מרגי: אתה רוצה שאני אספק לך חלק מהתשובות של הלוא?
יעקב מרגי: למה לא כדאי?
<יהונתן פת: התשובות של הלוא מגיעות מהאגף השכן שלנו, רק שהם לא כאן.
<יהונתן פת: יוני.
יעקב מרגי: עזוב את אגף התקציבים.
יעקב מרגי: אני חייב לומר, הממונה על השכר באוצר הוא יותר מענטש מאגף התקציבים, את יכולה לסגור אתו הבנות.
יעקב מרגי: משכו אותך, הגעתי אתו להבנות, בא בעל הבית השני, אגף התקציבים ואומר "רגע".
יעקב מרגי: אני מכיר את המציאות.
<יהונתן פת: תלוי במה.
יעקב מרגי: אני אתן לך כמה נימוקים.
יעקב מרגי: אחד המדדים שבהם מדינת ישראל נמדדת זה צמצום המגזר הציבורי.
יעקב מרגי: נכון, סייעות יש 35,000 – מצד אחד שילמנו ועודדנו פרישה במגזרים אחרים בשירות המדינה, ועכשיו אתה רוצה להביא לי עוד, מסה קריטית, להעלות את המדד?
יעקב מרגי: אני מבין את הצורך, מבין את המדיניות - - -
<יהונתן פת: לא, דווקא בהקשר של מה שאתה אומר אני חושב ששר האוצר הוכיח שזה לא משהו שמרתיע אותו.
יעקב מרגי: הנוכחי.
<יהונתן פת: כן.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים לעזור לו, לדחוף אותו מאחור.
<יהונתן פת: בסופו של דבר חלק גדול ממה שדיברו כאן זה באמת בדחיפה של שר האוצר ושל האגף שלנו, לקחת גם את הסייעות, אבל לא רק, פנימה אל תוך הרשויות.
<יהונתן פת: כמובן שאנחנו מדברים בהקשר הזה, ואפשר לראות שכל - - -
יעקב מרגי: אתה מכיר את ההחלטה של כתף אל כתף?
יעקב מרגי: האם היא יושמה במאה אחוז?
<יהונתן פת: לא מאה אחוז.
יעקב מרגי: האם אתה יודע ממתי היא?
יעקב מרגי: כבר הספקתי לשכוח מתי הייתי בממשלה, הספקתי לשכוח מתי הייתי שר, אז זה התקבל.
יעקב מרגי: הרי הממשלה החליטה, לא אנחנו כפינו על הממשלה.
<יהונתן פת: בסדר, זאת לא ההחלטה היחידה שאנחנו יודעים שהיא לא מיושמת במאה אחוז.
<יהונתן פת: אני חושב שכן יש התקדמות.
<יהונתן פת: דווקא בהקשר הזה ודווקא בזמן האחרון אפשר לראות שהמשרד והאגף עושים הרבה דווקא בשביל העובדים האלה.
יעקב מרגי: אני עוזר לך, ניסנקורן אמר לי שהוא צרוד, לא משיעול ולא מפגעי מזג האוויר, רק מלקרוא לממשלה: עובדי קבלן, עובדי קבלן, עובדי קבלן.
<יהונתן פת: אני חושב שקולו נשמע, ואני חושב שלא רק קולו, זה הגיע גם מבפנים.
יעקב מרגי: אתה יודע לומר לי משהו ספציפי על הסייעות?
יעקב מרגי: האם יש משהו על השולחן?
יעקב מרגי: האם יש כיוון?
יעקב מרגי: האם יש נייר עבודה, יש תוכנית עבודה?
<יהונתן פת: אני לא מכיר – תתקן אותי נציגת ההסתדרות – שבהסכם המסגרת האחרון היתה איזה דרישה מהם או מהשלטון המקומי לטפל דווקא באוכלוסייה של הסייעות.
זהבה גלאון: אדוני, סליחה, אני צריכה לצאת, רק 20 שניות.
זהבה גלאון: אני סומכת על הסיכום שלך, אני מבינה לאן הוא הולך, אני רק רוצה שבסיכום שלך תוסיף את מה שאמרנו, שבישיבה הבאה סוגרים עניין.
איתן ברושי: אני מצטער שלא יכולתי להשתתף בגלל דברים דומים אחרים, אבל באתי לכאן מפאת חשיבותו של הדיון וגם לומר אולי דבר שכבר נאמר.
איתן ברושי: כמי שהיה ראש רשות וכמי שמכיר את הנושא גם מזוויות נוספות, לפי דעתי השאלה המרכזית זה לא מי מעסיק את הסייעת, אלא כמה משלמים לה.
איתן ברושי: לפי דעתי יש בעיה של שכר נמוך מדי בחינוך.
איתן ברושי: אם רוצים לעודד, הצעתי הצעה, אני מקווה שגם הקואליציה תעזור, שיעבירו את העבודה המועדפת מתחנות הדלק לחינוך.
איתן ברושי: כ-25 מיליון שקלים משולמים ל-2,500 עובדים בתחנות הדלק שעברו במידה רבה לבתי קפה ופחות לתחנות דלק שעיקר התדלוק שלהן הוא עצמי.
איתן ברושי: יש ועדה בממשלה - - -
יעקב מרגי: אתה רוצה שסייעת תהיה מקצוע מועדף?
איתן ברושי: תן לי רגע לעשות קידום מכירות.
איתן ברושי: יש מיקרופון.
איתן ברושי: חכה רגע.
איתן ברושי: הצעתי שהעבודה המועדפת תהיה בחינוך, משום שאני חושב שקודם כול צריך לממש את ההמלצה להפסיק עם תחנות הדלק, ואין חלופה טובה יותר מהחינוך, וגם לומר שיש סבירות שמי שיעשה עבודה מועדפת בחינוך, הוא כבר בא מאיזה בסיס של החינוך מקודם, צבא וכו', ויש סיכוי שהוא גם יישאר במערכת החינוך אחר-כך.
איתן ברושי: אני אומר את זה כי זה גם דבר שהוא נכון וגם דבר שכדאי לנסות ולהתמודד אתו.
איתן ברושי: באותה מידה גם סייעות יכולות להפוך להיות אחר-כך יותר מסייעת.
איתן ברושי: אני נתקל בזה ביומיום, גם בהתיישבות ממנה אני בא, שמצחצחים לשון על חשיבות החינוך, וכשזה מגיע למשכורת היא מאוד נמוכה, ודאי בעבודות לא מקצועיות או ודאי בנושאים שלא למדו בהם השכלה אקדמית.
יעקב מרגי: ההורים – אנחנו מפריעים לכם?
איתן ברושי: אני חושב שחשוב שתקשיבו, משום שיש פה משקל גדול להורים ולראש הרשות, משום שבחלק מהעניין זה תלוי ברשות ולא בממשלה וגם בנכונות של ההורים לשלם על תוספות.
איתן ברושי: לפי דעתי במציאות של היום יהיה קשה להביא כוח-אדם איכותי, בוודאי לתפקידים לא מקצועיים אם לא יגדילו את העלות לשעה.
איתן ברושי: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שזה לא תלוי עכשיו ביותר מדי גורמים שאין לנו שליטה עליהם, זה תלוי במידה רבה גם בך ובוועדה, וגם במי שיושב סביב השולחן.
איתן ברושי: שיהיה ברור שצריך לקבוע פה שכר מינימום, לא שכר מינימום של המערכת, אלא שכר מינימום בחינוך.
איתן ברושי: צריך לבוא ולומר ששעה של עובד כזה או כזה, אני לא רוצה לפרט, בטח אני לא יכול לנקוב מספרים - - -
יעקב מרגי: על העיקרון.
איתן ברושי: על העיקרון.
איתן ברושי: צריך להגיד ששעה בחינוך בגיל הזה או בגיל הזה – לא משנה אם זה יעבור מהכלכלה לחינוך, מה שאני בעד מזמן, או שזה יבוא מהרשות למשרד החינוך, זה גם לא יקרה.
איתן ברושי: אי-אפשר לטפל בכול בבת אחת – אני חושב שבתנאים של היום, מי שמעסיק את העובדות, צריך להגדיר מהו השכר שמתחתיו זה לא שכר הוגן ולפרסם את זה, ומי שייתן פחות הוא ייחשב כמעסיק לא ראוי ולא הוגן, ומי שיהיה בתחום הזה ידע גם מה לדרוש.
איתן ברושי: מי מכוון אותן?
איתן ברושי: מי אומר להן מה השכר הנכון?
איתן ברושי: מהו יום עבודה?
איתן ברושי: כמה שעות בשבוע?
איתן ברושי: יש פה תחום אפור, לפי דעתי הוא לא מועיל לחינוך והוא לא הגון כלפי העובדות.
<רותי לוי: זה לא נכון.
איתן ברושי: זה לא נכון?
איתן ברושי: זה מה שאני יודע.
איתן ברושי: לפי דעתך זה לא נכון.
יעקב מרגי: גברת נכבדה, מישהו ביקש ממך לאשר אם זה נכון או לא נכון?
<רותי לוי: סליחה, לא.
איתן ברושי: אני פוגש את זה כל יום.
יעקב מרגי: תודה, חבר הכנסת ברושי.
יעקב מרגי: האם סביב השולחן יש מישהו שרוצה להתבטא ועדיין לא התבטא?
<נטע לוי: אני יכולה להוסיף שני דברים קטנים.
<נטע לוי: אנחנו רואות שני מעגלי פעולה.
<נטע לוי: האחד זה מה שדובר כאן רבות על זה שכל רשות עושה מה שהיא רוצה, וזה בעצם בעיה באכיפת ההסכמים הקיימים.
<נטע לוי: אבל אני חושבת שהשולחן הזה והמטרה שלו והמטרה של הישיבה הבאה, שעליה אתה רוצה לדבר, היא לשפר את ההסכם הקיים, ושם יש הרבה מאוד עבודה.
<נטע לוי: דבר הנוסף שאני רוצה להוסיף, ודיברנו גם אתך על זה, ועדת החינוך היא מקום שנתן להתארגנות הסייעות הארצית את הפתח לדחוף קדימה הרבה מאוד שינויים, אחד מהם אגב זה שינוי גם בהסתדרות.
<נטע לוי: למשל רותי לוי שיושבת לידי כאן, רותי היא מינוי של השנה האחרונה, כפי שהיא אמרה, והיא פועלת בנושא הזה של האכיפה, אנחנו מרגישות את זה בשטח.
<נטע לוי: זאת אומרת שיש שיפור.