GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יואב זמרן: ובגזרה השלישית במזרח העיר יש לנו 100,000 תלמידים במזרח העיר והמורים והתלמידים מבולבלים לא פחות מאשר בכל מקום אחר.
מסעוד גנאים: כמה תלמידים?
<יואב זמרן: 100,000 תלמידים, מתוכם 50,000 בבתי הספר העירוניים והשאר או בפרטיים או במוכר שאינו רשמי.
<יואב זמרן: כשבעצם הבלבול הוא בלבול גדול.
<יואב זמרן: הוא גדול גם למנהלים ולמורים, הוא גדול גם להורים.
<יואב זמרן: אני רק יכול לתת דוגמא ממש חמה מהבוקר.
<יואב זמרן: לפני שבועיים היה לנו אירוע של בחור מג'אבל מוכבאר, שניסה לדקור בארמון הנציב ונהרג, ואז כשהוצאתי את תעודת הזהות, הבנתי שהוא תלמיד שלנו מבית ספר סוואחרה.
<יואב זמרן: כשהרמתי טלפון למנהל, אז המנהל סיפר שהאמא שעה קודם הגיעה לבית הספר, לראות אם הילד הגיע, וכשאמרו לה שלא אז היא רצה בכפר לחפש אותו.
<יואב זמרן: בעקבות המהלך הזה, אנחנו הוצאנו יחד עם ועד ההורים של ירושלים, אני ופז כהן, הוצאנו מסמך בלמעלה מ-20,000 עותקים לכלל ההורים במזרח העיר, שהמטרה שלו לתת להם כלים לזהות חרדות, קשיים או תהליכים מוקדמים, בשביל לנסות להציל את הילדים האלה מתוך המהלך, כולל קו חם בערבית, שנועד לתת מענה להורים.
יעקב מרגי: אמר חבר הכנסת איציק שמולי שהוא כל כך הצטער, שהיה כל כך בוער לעבור לשגרה בלי ללבן סוגיה מסוימת.
יעקב מרגי: הקנאות הזאת, המופרזת.
יעקב מרגי: מה יקרה?
יעקב מרגי: אז נחרוג.
יעקב מרגי: אז לא יהיה שיעור היסטוריה, לא יהיה שיעור נביא ותהיה עוד שעה של שחרור לחצים.
יעקב מרגי: ונטילציה.
<יואב זמרן: מסכים לגמרי.
יעקב מרגי: עוד שעה ועוד שעה.
<יואב זמרן: לגמרי.
יעקב מרגי: נחשוב שנסענו לפולין שבוע או בלי לזלזל בשום משימה אחרת, או איזה גיחה באיזה ג'וחה או באיזו חושה, לא יודע מה.
<יואב זמרן: ברור.
<יואב זמרן: אז אני אתייחס לזה עוד דקה.
<יואב זמרן: אני רק כן רוצה לסיים בזה שהיום בבוקר הגיע אלינו אבא, למנהלת בית ספר, עם מכתב של ילדה בכיתה ח', של בתו, שהשאירה מכתב שהיא הולכת להתאבד ולהיות שאהידית.
<יואב זמרן: המנהלת דיווחה למפקח והמפקח ליואב ואנחנו סגרנו מעגל, אני ויואב, ויצאנו, משטרת ישראל, האבא עם החברים שלו ואנחנו לחפש את הילדה, ומצאנו אותה חיה והצלנו נפש.
<יואב זמרן: זאת אומרת זה חלק מאותו שיח שמתנהל כל הזמן.
יעקב מרגי: השאלה אם הצלתם אותה קודם כל.
<יואב זמרן: כן, כן, אני אומר.
יעקב מרגי: שיחות?
יעקב מרגי: אם הצלתם אותה קודם כל.
<יואב זמרן: קודם כל הצלנו כי היא חיה והיא לא עשתה מצד אחד ומצד שני היא נשארה בחיים.
<יואב זמרן: אבל אני אומר, השיח הזה, המשותף, שהוא עם ועד ההורים, גם של מזרח העיר וגם של מערב העיר, העבודה המשותפת, אני חושב שזה חשוב.
<יואב זמרן: לעניין השיעורים, תראו, אנחנו הקפדנו והוצאנו הנחיה מסודרת למנהלי בתי הספר ולמורים, לקיים בכל המגזרים – גם במערב העיר וגם במזרח העיר – לקיים שיחות על הנושא של חשיבות החיים.
<יואב זמרן: יש לנו את נושא הטכנולוגיה והאינטרנט וכו', שזו סוגיה כבדה וצריך לומר אותה, שיוצרת הרבה בלבול בכלל המערכת.
<יואב זמרן: אנחנו מתעסקים בזה, הנחנו להתעסק בזה.
<יואב זמרן: היה חשש במזרח העיר להתעסק עם זה ואנחנו משקיעים הרבה.
<יואב זמרן: הדבר האחרון, הכפלנו בחודש האחרון את הפעילות המשותפת של מורים ומנהלים משני המגזרים בפרויקטים משותפים, דווקא בגלל המציאות הזאת.
חנין זועבי: יש לי שאלה עניינית.
חנין זועבי: השיח הזה בבתי הספר בירושלים המזרחית, הוא שיח שגם כלולה בו המציאות שחיים בה הפלסטינים במזרח העיר, או גם שיח של ילדים מוסתים ואז הם יוצאים.
חנין זועבי: כלומר, ה - - -
<פורר עודד  -  ישראל ביתינו: זאת אומרת מה?
<פורר עודד  -  ישראל ביתינו: הילדים מוסתים ויוצאים לרצוח?
יעקב מרגי: רגע, עודד, מה קפצת?
<פורר עודד  -  ישראל ביתינו: לא, כי אני חייב - - -
יעקב מרגי: אני רוצה לסייע בידיך.
<פורר עודד  -  ישראל ביתינו: לא, כי כל כך מדברים על זה שיש הסתה במגזר הישראלי, רק מי שיוצא לדקור - - -
יעקב מרגי: היא דואגת לחינוך.
יעקב מרגי: בוא, אתה לא יכול לבוא אליה בטענות כשהיא דואגת לשלמות של החברה הישראלית והחינוך של החברה הישראלית.
יעקב מרגי: היא לא מתעסקת עכשיו בחינוך של החברה הפלסטינית.
חנין זועבי: אני שואלת האם הדגש הזה על - - -
יעקב מרגי: מה לעשות, לא הכל סימטרי בחיים.
חנין זועבי: ושלא ננתק בין ה - - -
יעקב מרגי: זו דרך שסיגלתי לעמי.
חנין זועבי: לבין המציאות, האם זה גם כלול.
יעקב מרגי: זה שאלה או הרצאה, חנין?
יעקב מרגי: טוב, בסוף תהיה התייחסות.
יעקב מרגי: בסוף אני אתן התייחסות.
ענת ברקו: טוב, אני חושבת שהמציאות שזימי כאן תיאר, היא המציאות שאני גם נתקלתי בה הרבה מאד פעמים.
ענת ברקו: הילדים היום בחברה הפלסטינית, הם קורבנות של ההסתה המטורפת הזאת.
ענת ברקו: ולכן אנחנו רואים ילדים שמשאירים פוסטים שהם רוצים להיות שאהידים.
ענת ברקו: יש הדבקה.
ענת ברקו: לא מצליח למישהו משהו, הוא זרק אבן, לא ראו אותו, הוא יעשה תרגול נוסף כדי לשחזר את ההצלחה שלא יגידו שהוא פחדן, או כל מיני דברים כאלה.
ענת ברקו: פולחן גבריות סביב העניין הזה גם כן מתקיים ואני חושבת שכשאנחנו מדברים על הסובלנות ועל קבלת השונה, קבלת השונה זה גם קבלת הקיום של המדינה במתכונת שהיא – מדינה יהודית, דמוקרטית לכל אזרחיה.
ענת ברקו: זה גם קבלת השונה.
ענת ברקו: ומורים שמסיתים, שאסור שזה יהיה, לא מורים לאזרחות במגזר היהודי ולא מורים במגזר הערבי, שגם מעודדים את ההסתה המטורפת הזאת.
ענת ברקו: כמו שהיום אנחנו רואים, פורסם איזה שהוא מאמר ואני גם נתקלתי בזה בתקשורת הערבית, שיש אמירה שסתם, סכינים מונחים לצידי הפלסטינים שנורו, לאחר שניסו לחתוך עורק של מישהו או ניסו לדקור חייל או חיילת וכו'.
ענת ברקו: או סתם אזרח שהלך ברחוב.
ענת ברקו: או סתם ילד שרכב על אופניים.
ענת ברקו: זאת אומרת שהתעמולה הזאת, בסופו של דבר היא מרעילה את המוחות של הילדים, מעלה אותם על נתיב שהם קורבנות.
ענת ברקו: הם לא פחות קורבנות מפדופילים בחברה אחרת, הם לא פחות קורבנות מאנשים שמוכרים להם סמים.
ענת ברקו: הם קורבנות.
ענת ברקו: ולכן, כשאנחנו מדברים על הסתה, זה לא ככה משהו בעלמה שאפשר, אתה יודע, אדוני יושב הראש, להתעלם ממנו, אלא זה משהו שמוביל אותם לנתיב שההורים חייבים להשקיע, כי באמת רוב ההורים, בואו נגיד, עזבו את כל ההילה ואת כל הסיפורים, הורים יהודים, נוצרים, מוסלמים, רוצים שהילדים שלהם יחיו, יתפרנסו בכבוד, יגדלו לעשות מעשים טובים, ירכשו השכלה וצריך לעזור להם בזה.
ענת ברקו: וטוב שאתם עוזרים להם לתת את הכלים ולהגביר את המודעות, שישמרו על הילדים בבית ולא יתנו להם להסתובב ברחוב, כי אלה ששולחים אותם, הם לא שולחים את ילדיהם.
יעקב מרגי: אנחנו קצרים בזמן.
יעקב מרגי: גיורא ואלה, בבקשה.
<גיורא ואלה: שלום.
<גיורא ואלה: אני נציג של שתיל ונציג גם של פורום ארגונים שפועל למען חינוך לחיים משותפים, בין היתר גם סיכוי, קרן אברהם ותג מאיר והתנועה הקיבוצית וכן הלאה.
<גיורא ואלה: אני אקצר, ממש בקצרה.
יעקב מרגי: אין לך ברירה אחרת.
יעקב מרגי: אני אאלץ אותך.
<גיורא ואלה: אני שמח שכולם רואים את החשיבות של העיסוק בנושא, לא רק מנקודת קיצון, כמו שאנחנו רואים עכשיו כהתפרצות, אלא כהכנה ארוכת טווח ומערכתית.
<גיורא ואלה: אני מאד מחזק ומאד מצטרף למה שחבר הכנסת ג'בארין אמר גם לגבי יישום או אי יישום דו"ח סלומון-עיסוואי וגם על הצורך לקיים פה דיון נפרד.
<גיורא ואלה: אני רק רוצה לגעת בשלוש נקודות וחצי, בקצרה.
יעקב מרגי: עברת את ההגדרה של מקצר, אז תעשה את זה מהר.
<גיורא ואלה: אחת, יש תכניות קיימות של ארגונים, שהן מאושרות ומוכרות על ידי משרד החינוך, וחשוב מאד, אנחנו מבקשים ממשרד החינוך שיעזרו לנו להפיץ ולהנגיש אותן לשטח.
<גיורא ואלה: הדבר השני זה שיש תכנית של משרד החינוך עצמו, שמובילה הגברת דניאלה פרידמן מהמטה לחינוך אזרחי, שאנחנו חושבים שצריך לתת לה רוח גבית ולהאיץ את היישום שלה.
<גיורא ואלה: אנחנו לא יודעים איפה זה עומד כרגע, אבל אנחנו מאד מאד מחזקים את העיסוק של המשרד ומאד מודים עליו ורוצים לתת לזה רוח גבית.
<גיורא ואלה: והדבר האחרון מבחינתנו, אנחנו מרגישים מהארגונים שלנו, גם ביחס למה שאתה, חבר הכנסת ג'בארין אמרת, קושי להיכנס לבתי ספר יהודים דווקא.
<גיורא ואלה: יש רצון גדול מצד בתי ספר ערבים, אבל קושי להיכנס לבתי ספר יהודים.
<גיורא ואלה: ופה אנחנו צריכים את עזרת משרד החינוך - ראשי משרד החינוך בעיקר - גם השר וגם המנכ"לית, בלתת רוח גבית ולגיטימציה, כי בסוף זה לא דבר שאפשר לכפות אותו לא על מנהלים ולא על מורים, אבל כן, כשיש איזו שהיא רוח מפקד שבאה מלמעלה, אנחנו מרגישים שזה דבר שיכול מאד לסייע והוא מאד נחוץ.
חנין זועבי: זו אחריות של משרד החינוך, לא של - - -
יעקב מרגי: יש לך איזה אובססיה להפריע לי תמיד.
יעקב מרגי: תקשיב, אני אומר לך מניסיון חיים.
יעקב מרגי: אפשר לזרוק: משרד החינוך, משרד החינוך, משרד החינוך.
יעקב מרגי: גם הארגונים, ואני אומר לכם מניסיון, אם אתה תעשה פעם אחר פעם אחר פעם פגישות עם מנהלי בתי הספר ברמה האישית, לא הכל יכול להיכנס במסגרת משהו מאורגן ואי אפשר לקנות כל תכנית, ככל שהיא טובה.
יעקב מרגי: כי יש גם אילוצי מערכת, אבל לפעמים יש גם עצמאות בית ספרית.
יעקב מרגי: פעם אחר פעם אתה בא, מציג את האני מאמין, וכשהאני מאמין הוא מאוזן והוא בא ממקום טוב, תאמין לי.
יעקב מרגי: ויש יוצאים מן הכלל שלא ירצו בכל מחיר, אבל גם זו שיטה שכדאי לאמץ אותה.
יעקב מרגי: אתה לא חייב לענות לי.
יעקב מרגי: בבקשה, לורין פוריס.
יוסף ג'בארין: לא, אבל הוא אומר שהוא מנסה ואין מספיק תגובה.
<גיורא ואלה: לא, זה צריך להיות במהלך משולב.
<גיורא ואלה: זה מה שאני אומר.
יעקב מרגי: נתתי עצמה.
יעקב מרגי: אתה רוצה תקנה, אתה לא רוצה, אל תקנה.
<לורין פוריס: אני סגנית יושב ראש ארגון ההורים בירושלים, אז אנחנו גם חלק מפורום וועדי ההורים היישוביים.
<לורין פוריס: התוספת שלי - - -
יעקב מרגי: אומר פלאטו שרון – מה אתה עשית למען מדינה.
יעקב מרגי: מה את עושה לטובת הסוגיה הזאת?
<לורין פוריס: לטובת הסוגיה הזאת, אני רוצה לציין ולעדכן אתכם בפעילות של תכנית שנקראת קידס פור פיס, של ילדים מוסלמים, נוצרים ויהודים, כשחלק נכבד מהילדים היהודים הם ילדים מבתי ספר פרטיים, ממ"ד.
<לורין פוריס: זה ילדים שנפגשים פעם בשלושה שבועות, מקיימים פעילות משותפת, ובזמן שהילדים מקיימים פעילות, יש גם פעילות מקבילה להורים.
<לורין פוריס: אני חושבת שפעילויות כאלה הן פעילויות משמעותיות - - -
יעקב מרגי: מבורכות.
<לורין פוריס: מבורכות ונותנות המון כוח ואנרגיה.
<לורין פוריס: אני יכולה להגיד לכם שבתוך הארגון עצמו יש לנו ווטאספ של הארגון, של ראשי הארגון, והוא גם ווטסאפ כללי של כלל ההורים בירושלים.
<לורין פוריס: אני חייבת לומר שקשה מאד לאמוד באמירות, בדברים שנכתבים שם, וחלק מהחברים שלנו מהמגזר הערבי, רצו פעמים מספר פשוט לפרוש בגלל הקושי, בגלל שטף האירועים.
<לורין פוריס: אני חושבת שהעבודה המשותפת שלנו בקטע הזה משמעותית מאד.
יעקב מרגי: אין ספק, תראי, זה נכון לכל הדוברים.
יעקב מרגי: אם ניקח ונתעלם מהשוליים הקיצוניים של החברה הישראלית ובאמת ניקח את הליבה, וזו הדרישה שלי מעצמי, מהליבה של החברה, שהיא ברובה תחת הסכמה רחבה – לא לחשוש.
יעקב מרגי: לא לחשוש.
יעקב מרגי: אם בימין לא יחששו מאותם גורמים קיצוניים ובשמאל לא יחששו גם וגם בחברה הערבית – חנין – לא חסינים מביקורת.
יעקב מרגי: יש שם גם חשש אמיתי והחשש שם הוא יותר קשה, ואני לא מקנא בכם כמנהיגי ציבור, לא מקנא כמנהלי בתי ספר, עם מה הם צריכים להתמודד ומה הם צריכים כל פעם להסתכל אחורה איך זה יתבטא.
יעקב מרגי: הכוחות השפויים בחברה פה בישראל צריכים להעיז ולומר את דבריהם.
יעקב מרגי: ותאמינו לי, יוצאים מזה רק נשכרים.
יעקב מרגי: כי מי שמנסה לחקות משהו אחר מאבד את הזהות שלו קודם כל ולא מצליח להשיג את אותו יעד שהוא מנסה להיות בו.
יעקב מרגי: הדוברת הבאה, אפרת מעין ברזל ואחרונים ניתן קצת למשטרת ישראל לעדכן אותנו מה הולך להיות סביב האבטחה הפיזית.
יעקב מרגי: ומשרד החינוך, התייחסויות.
יעקב מרגי: תתכוננו להתייחסויות.
יעקב מרגי: אפרת מעין ברזל.
<אפרת מעיין ברזל: אני מאד מתרגשת.
יעקב מרגי: כן, אני מבין את ההתרגשות שלך, אבל אין לנו זמן.
<אפרת מעיין ברזל: שלום.
<אפרת מעיין ברזל: קוראים לי אפרת מעיין ברזל, אני בעצם מוועד הורים של מעונות יום.
<אפרת מעיין ברזל: האמת היא שאני מאד מתרגשת מהדוח שיח על דו קיום - - -
יעקב מרגי: חשבתי מהדיון הקודם שההתרגשות כבר תעבור לך.
<אפרת מעיין ברזל: זה באמת מאד נחמד, אבל בזמן שמדברים על דו קיום, לי אישית, אני חושבת שלהרבה הורים, קיים פחד מאד מוחשי באמת מגורמים שפתאום יתפסו סכין או יעשו איזה פיגוע או ינסו לעשות פיגוע.
<אפרת מעיין ברזל: אני יודעת שנתנו בעצם תקציב של שבועיים בלבד לאבטחה.
יעקב מרגי: מעיין, זו התייחסות שאחרי זה נשמע מה, מו, מי.
<אפרת מעיין ברזל: אוקיי, אז אני - - -
<יוכי סימן טוב: לגבי אבטחה?
יעקב מרגי: לא, לא, ההתייחסויות.
יעקב מרגי: אני לא אבקש ממך אף פעם דבר שאת לא ממונה עליו ולא אבוא אליך בטענות על דברים שלא בתחום אחריותך.
<יוכי סימן טוב: טוב, הדבר שאולי אני הכי מזדהה איתו כאדם, כאשת מקצוע, זה שבאמת המבוגרים המשמעותיים, יש להם משמעות עוד יותר גדולה בתקופה הזאת.
<יוכי סימן טוב: זאת אומרת, המסרים שהם יעבירו, זה יותר מכל דיבור ויותר מכל תכנית.
<יוכי סימן טוב: בסופו של דבר מה שאדם אומר בתום לב, זה הדבר האמיתי שנקלט אצל הילדים.
יעקב מרגי: זה נקרא בעולם ההלכה משיח לפי תומו.
<יוכי סימן טוב: כן, אני גם יודעת, תודה.
<יוכי סימן טוב: אנחנו לא בחירום, זה נכון, אני מקבלת את ההערה של מר גולדבלט, אבל החוויה של החירום היא חזקה.
<יוכי סימן טוב: אנחנו פוגשים ילדים עם חווית חירום מאד מאד קשה, חרדות מאד קשות וגם מורים, וזה משפיע.
<יוכי סימן טוב: ואנחנו תמיד אומרים שבמצב כזה הכל מוקצן.
<יוכי סימן טוב: אני אתן את זה דוגמא מבית ספר או מוסד חינוכי, שבו נגיד מערכות היחסים לא כל כך טובות בשגרה, זה יקצין בזמן חירום, בזמן של חוויה של סכנת חיים.
<יוכי סימן טוב: אז לכן כל השיח הוא נורא מוקצן והשיח הזה הוא טוב, כי הוא קורא לשפיות, לאיזון, אבל צריך להבין מאיפה זה בא.
<יוכי סימן טוב: עכשיו, אני רוצה להגיד שקו פתוח היה גם בערבית.
<יוכי סימן טוב: יש לי מדריכות ביחידה שהן ערביות, והן התנדבו מיידית, כמו היהודיות, אבל פשוט לא היו פניות.
<יוכי סימן טוב: יכול להיות שלא היה מספיק פרסום - - -
יוסף ג'בארין: הם לא ידעו.
<יוכי סימן טוב: אבל היו ימים שהיו לנו הרבה מאד פניות, גם בצוק איתן היו לנו פניות.
<יוכי סימן טוב: היה לנו קו בערבית, אז אנחנו עקביים בזה.
<יוכי סימן טוב: אנחנו פותחים גם בעברית וגם בערבית.
יעקב מרגי: השאלה אם הוא נגיש לציבור, הציבור הערבי יודע?
יוסף ג'בארין: לא ידעו, המורים לא ידעו.
יוסף ג'בארין: עד מחר זה לא היה קיים, נכון?
<יוכי סימן טוב: עד אתמול.
יוסף ג'בארין: עד אתמול, סליחה.
<סמאח סליימר: אתמול התקשרה מורה מנצרת וחזרו אחרי שלוש שעות, אמרו לה שיש פסיכולוג בחיפה והיא צריכה לשלם 60 שקלים לשעת - - -
<יוכי סימן טוב: אז לא, אז היא לא צלצלה למקום הנכון.
<יוכי סימן טוב: בסדר, יכול להיות שהייתה בעיה של פרסום.
<יוכי סימן טוב: נעבוד על זה.
יוסף ג'בארין: זה לא פרסום.
יוסף ג'בארין: זה לא היה קיים.
<יוכי סימן טוב: אני חושבת שבשירות הפסיכולוגי הייעוצי בכלל וגם במחוזות, יש מודלינג מעולה של עבודה משותפת, וזה מדבר יותר מהכל.
<יוכי סימן טוב: תבואו פעם לראות את המפגש ביחידה שלי ותראו איך הנשים – מתנחלות עם ערביות, דתיות עם חילוניות – כולן מתחבקות ומתנשקות וזה משפיע על מה שהולך אחר כך במוסדות החינוך.
<יוכי סימן טוב: אין כמו המפגש.
<יוכי סימן טוב: המפגש האנושי וזו התכנית שלנו.
יוסף ג'בארין: אז תפגישי בין התלמידים.
<יוכי סימן טוב: זאת התכנית.
<יוכי סימן טוב: התכנית היא מפגש אמיתי בין אנשים.
יוסף ג'בארין: אז תפגישי בין התלמידים, אם ככה המסקנה שלך.
<יוכי סימן טוב: אנחנו עושים את זה.
<יוכי סימן טוב: עושים את זה לגמרי וזו הנחיה - - -
יוסף ג'בארין: אני שמח שהיא אמרה שזה כל כך חשוב, אבל חבל שזה לא קורה.
יעקב מרגי: לכן יש סיכום לכל דיון.
יעקב מרגי: תן לנו סקירה לגבי המצב שדווח לנו לוועדה, שהוא לא סיפק אותנו, אבל לפחות אם הוא מתקיים או שהופסק או ששינתם את הערכת המצב או את תפיסת החירום.
<ירון קדם: הערכת המצב במשטרה לא משתנה, כי האיום נשאר כאיום.
<ירון קדם: עדיין זה לא משנה אם פחתו האירועים או לא פחתו.
<ירון קדם: איום כאיום מוגדר גם בשגרה.
<ירון קדם: מבחינת הפעילות המשטרתית קודם כל, ה - - -, כי המשטרה בסך הכל נערכה בשטח.
<ירון קדם: מבחינת התחנות היא עיבתה את הפעילות שלה בשטח, פעילות הבט"ש.
<ירון קדם: הרבה שוטרים יצאו גם מהמטות ושולבו בעבודת השיטור הרגילה, כדי להגביר את תחושת הביטחון הן במקומות ציבוריים והן במקומות - - -
יעקב מרגי: האבטחה מדלגת סביב מוסדות החינוך?
<ירון קדם: תיכף אני אכנס לקטע הזה של אבטחה מדלגת, שזה ההיבט האזרחי.
<ירון קדם: בהיבט המשטרתי, המשטרה עיבתה את הפעילות שלה.
<ירון קדם: מבחינת הנושא הזה של אבטחה מדלגת או אבטחה בכלל, שהיה בשבועיים האחרונים, אז משרד האוצר נתן את השיפוי עד ה-31 באוקטובר והשיפוי לרשויות, לצורך העניין, הסתיים.
<ירון קדם: מבחינתנו ההנחיה לשטח, בסדר?
<ירון קדם: פה זה עכשיו נכנס כבר לשאלת המימון.
<ירון קדם: אנחנו לא באנו ואמרנו עכשיו לרשויות אל תשימו את הבן אדם, כמו שקבענו את הקריטריונים לפני זה, אלא פה עכשיו העניין הוא השיפוי הכספי לאותן רשויות.
<ירון קדם: הרשות כרגע, אם היא שמה, ויש רשויות ששמות, הם שמות את זה במימון שלהן, לא במימון בעצם - - -
יעקב מרגי: אתה יודע על רשויות שהפסיקו?
<קריאה: תל אביב.
יעקב מרגי: אני שאלתי אותו.
<ירון קדם: אני לא יודע על רשויות שהפסיקו.
<ירון קדם: אני כן יודע על זה שהרבה רשויות כן ממשיכות בנושא הזה, אבל תמיד באה השאלה שפונים אלינו – האם אנחנו מקבלים מימון.
<ירון קדם: אנחנו הבהרנו שהנושא הזה, בהתאם להחלטה שהתקבלה מהאוצר, עד ה-31 בחודש הועברו תקציבים לרשות בהתאם לדיווחים, לאחר מכן אנחנו לא יכולים.
<ירון קדם: כעת לא הועבר תקציב לנושא.
יוסף ג'בארין: הוא לא ענה לשאלה.
יוסף ג'בארין: לא היה תקצוב לרשויות הערביות?
יעקב מרגי: בזה אנחנו חוזרי םלדיון הקודם.
יעקב מרגי: הם המשיכו את ההנחיה שהייתה.
יוסף ג'בארין: לא, לא, זו הייתה תוספת, זה לא ממשיך מה שהיה.
יוסף ג'בארין: זו תוספת רק של השבועות האחרונים.
יעקב מרגי: רבותי - - -
יוסף ג'בארין: אבל למה אתה לא נותן לו לענות?
יעקב מרגי: יש לך תשובה לסוגיה הזאת?
<ירון קדם: כבודו, אתה העלית את זה בישיבה הקודמת, שאמרתי שהשיפוי עד ה-31 באוקטובר הוא למגזר היהודי, שבו יש את איום הפח"ע, ולא דיברנו במקום שיש את היבט האלימות.
יוסף ג'בארין: ובערים המעורבות כמו עכו למשל, זה היה רק במוסדות היהודים.
<ירון קדם: אנחנו לא אמרנו עכו כרשות.
<ירון קדם: כל הרשויות.
<ירון קדם: לא באנו ואמרנו לרשות איפה תשימו את זה מבחינת בית הספר.
<ירון קדם: אני לא יכול לבוא ולהגיד.
<ירון קדם: רשות שקיבלה שיפוי מהבחינה הזאת, לא אמרתי לה אל תשימי בבית הספר, כי אני לא יודע אם בית הספר הוא יהודי או ערבי, בתוך מקום שהוא עיר מעורבת.
<ירון קדם: אמרנו שזו החלטה של הרשות איפה לעבות את האבטחה.
יעקב מרגי: אני מודה לכל מי שהשתתף בדיון.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את מנכ"לית משרד החינוך שהוציאה מכתב למנהלי מערכת החינוך מיד עם פרוץ גל הטרור, כבר לפני כשלושה שבועות.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את עבודת הפסיכולוגים והיועצים החינוכיים על עבודתם במוסדות החינוך לניהול שיח מוגן ולהיות ערים למצבי משבר כל השנה.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך לוודא שפעילות כזאת מתקיימת בכל בתי הספר ובמינון מוגבר יותר.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך שהטיפול במצב המשבר במגזר הערבי יהיה כמו שהוא במגזר היהודי, כולל הקו החם, כפי שעלה, ואם הוא קיים אז לוודא שהציבור שצריך לצרוך אותו יודע על קיומו בשפה הערבית, וכל יתר הדברים, כולל האבטחה במוסדות החינוך הערבים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להביא לידיעתם של מנהלי בתי הספר והמורים על מאגרים של תכנים פדגוגיים בנושאים הנוגעים להתמודדות עם גזענות, חינוך לחיים משותפים וזכויות אדם.
יעקב מרגי: יש להנחות את הצוותים החינוכיים לעשות שימוש בכלים אלה בשיחות חינוכיות העוסקות באירועים קשים.
יעקב מרגי: לדוגמא, לעודד מעגלי שיח ופעילות המקדמת חיים משותפים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת להפיץ יותר מודלים למפגשים משותפים של תלמידים יהודים וערבים.
יעקב מרגי: המינון למפגשים צריך להיות בהתאם למתח האזורי של בית הספר והנסיבות.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד האוצר להמשיך את השיפוי לרשויות המקומיות לאבטחת מוסדות החינוך, כל עוד נמשכים אווירת החירום וגל הטרור.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 4 בנובמבר, 2015, כ"ב בחשוון תשע"ו.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הוא מערכת החינוך ומורשת רבין, לציון 20 שנה לרצח רבין.
יעקב מרגי: אנחנו לא היינו חיים טוב אם הוועדה לא הייתה מקיימת דיון סביב הנושא הזה והסוגיה של אזכור, ציון והנחלת המורשת של רבין וכל מה שקרה מסביב.
יעקב מרגי: אני רק אפתח את הדיון ואני אעביר את רשות הדיבור וניהול הישיבה לחברת הכנסת מירב בן ארי.
יעקב מרגי: יש לנו מטלות נוספות, אבל מפאת חשיבות הנושא אני אומר מספר מילות פתיחה ואעביר את רשות הדיבור.
יעקב מרגי: 20 שנה מאותו לילה ארור, 20 שנה מאותו לילה חשוך ומאז יש בכל שנה באותו יום חלק מאותו חושך שמתערבב עם איזה אור שהתחיל יחד איתו.
יעקב מרגי: האור הזה הוא אור הרמזור האדום, התמרור האדום, שמזכיר ויזכיר לנו לאורך שנים ולדורי דורות שלא עוד, לא ניתן עוד לקיצוניים מכל צד להשתיק אותנו, שכל אחד יאמר את דעתו, שהוא מאמין בה ללא מורא ופחד, כי חברה שלא יכולה להכיל דעות שונות, כנראה שאין לה זכות קיום.
יעקב מרגי: אני שומע גם את הקולות שאומרים 'די, 20 שנה, מספיק, כל מהדורת חדשות', אתמול שמעתי, ואני אומר 'לא די'.
יעקב מרגי: כן, כל שנה, בכל עת, כי לא בכל יום קם יהודי ורוצח יהודי, ראש ממשלה.
יעקב מרגי: יש פתגם, לא מזמן קראנו אותו בפרשה, 'האחד בא לגור וישפוט שפוט', אותו אחד שהרים יד על החלטה דמוקרטית של עם בישראל, אחד שלא קיבל את דעת הרוב, לא קורה כל יום דבר כזה.
יעקב מרגי: לכן נקודת שבר שכזו בחברה הישראלית יש לציין שעה שעה, יום יום, בכל דור ודור.
יעקב מרגי: אני חושב שזה אך טבעי, כל דבר מתחיל בחינוך, כל דבר מתחיל בתלמידי ישראל, כי אם אנחנו רוצים שהמבוגרים בישראל יהיו אחראים, יש לנו את התלמידים שמחר הם המבוגרים והם המנהיגים והם השדרה של עם ישראל ולכן אני שמח לראות כאן את התלמידים.
יעקב מרגי: אתמול אמרו לנו שהורים חוששים לשלוח את ילדיהם לירושלים, לכן לא יהיו תלמידים, אז אני שמח לנקודת האור שלנו בדיון.
יעקב מרגי: אני מתנצל שאני לא אשב איתכם בדיון, אני הולך לוועדה אחרת ואני מודה לחברת הכנסת מירב בן ארי, שמסייעת בידי כמעט בכל הדיונים שנאותה להחליף אותי.
מירב בן ארי: תודה רבה ובוקר טוב לכולם.
מירב בן ארי: אני אחליף את יושב ראש הוועדה בדיון ולפני שאני אתחיל אני רוצה לומר כמה מילים ואז מי שרוצה לדבר צריך להירשם אצל מזכירת הוועדה, כך אני אדע מי מעוניין לדבר.
מירב בן ארי: בי"ב בחשוון תשנ"ו, 4 בנובמבר 1995, קרה דבר במדינת ישראל וראש ממשלת ישראל יצחק רבין נרצח.
מירב בן ארי: מאז הרצח ועד היום עובר איזה שהוא שבר על החברה הישראלית ונראה שאנחנו מתקשים לאחות אותו, גם כחברה, אבל בכלל כעם.
מירב בן ארי: כל השנים מאז הרצח אנחנו מנסים לאחות ובאמת לדבר על האיזונים בין מדינה יהודית למדינה דמוקרטית, איך נתמודד עם הסתה, עם גזענות, עם אלימות פוליטית ונראה לי שהרצח הזה יצר איזה שהוא שבר עמוק ומחלוקות שלא זכור לי אירוע בהיסטוריה, לפחות מאז הקמת המדינה, שגרם לשבר כזה עמוק ולפילוג של העם.
מירב בן ארי: אני רוצה בדיון היום גם לשמוע את גורמי החינוך על ההתעסקות בנושא של רצח רבין, גם בצבא, גם בבתי הספר, גם מהמקום של מערכת החינוך, גם מהמקום של התלמידים, כדי לבחון באמת מה נעשה.
מירב בן ארי: אני רוצה גם לציין שבמוצאי שבת, כשהייתי בעצרת של רבין בכיכר, דווקא היה נראה שהפעם, זו הייתה פעם ראשונה, שהעצרת הייתה רק של - - - בדרך כלל מי שיודע, יש שתי עצרות, אחת יותר של ארגוני השמאל והשנייה היא של ארגונים ותנועות הנוער.
מירב בן ארי: השנה, לציון 20 שנה, הייתה עצרת מדהימה, היו קרוב ל-75,000 איש בכיכר, ומה שבעיניי היה הכי יפה זה שמי שארגן את העצרת אלו הם תנועות הנוער.
<נורית כהן-לוינובסקי: זה היה משולב עם מרכז רבין.
מירב בן ארי: כמובן, לא נשכח, אבל זו הייתה עצרת שונה ובטח את גם תוכלי לומר, כשתציגי את עצמך.
מירב בן ארי: היה משהו אחר בעצרת הזאת, כך שדווקא יצאנו משם ממקום מאוד אופטימי וממקום מאוד משתף ומאוד מאחד, בניגוד, אני חושבת, לעצרות קודמות שהייתי שם בכיכר.
מירב בן ארי: אני מדי פעם אעיר את הערותיי, כעת אני מעוניינת לשמוע אתכם, אז ראשון הדוברים משרד הביטחון.
מירב בן ארי: כל מי שמדבר, שיציג את עצמו לפרוטוקול.
<חביבה סלומון: שמי סלומון חביבה ואני ראש יחידת הנ"ל השינשינים והמכינות הקדם הצבאיות באגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון.
מירב בן ארי: את ראש היחידה של השינשינים?
<חביבה סלומון: של המכינות הקדם צבאיות ומסלול הנח"ל.
מירב בן ארי: יש לי איתך הרבה דברים משותפים.
<חביבה סלומון: אני אשמח מאוד.
<חביבה סלומון: אז קודם כל את התחלת ופתחת שתנועות וארגוני הנוער לקחו על עצמם, יחד עם מרכז רבין, לארגן את העצרת המדהימה ואני אתחיל דווקא מהמקום של העצרת שהשנה היו למעלה מ-20 מכינות קדם צבאיות שהשתתפו בעצרת, מעל 1,000 חניכים, והשנה, לראשונה בהיסטוריה, מכינה דתית הצטרפה, ולא רק שהיא הצטרפה, הם לקחו גיטרות ושרו שירים.
<חביבה סלומון: זה לא משהו שהוא ברור מאליו, זה באמת חריג בנוף של המכינות.
<חביבה סלומון: והיום אנחנו רואים יותר ויותר מכינות, אני לא מדברת על הכלליות, כי עם הכלליות זה ברור שמדי שנה נערכות סדנאות והרצאות ומדברים שם על דמוקרטיה וכל הנושא של אלימות וסובלנות, זה ברור, מה שיפה השנה ומיוחד, שדווקא המכינות הדתיות, ואני מדברת על 23 מכינות דתיות, יש 52 מכינות קדם צבאיות, אז במכינות הדתיות רואים יותר ויותר ויותר מעורבות ושיתוף פעולה.
<חביבה סלומון: אני אתן למשל דוגמה.
<חביבה סלומון: ביום ראשון מכינת עוצם, שנחשבת למכינה דתית ויש שם גם ישיבה גבוהה, כל החניכים, יחד עם החניכים בשדרות, יש את מכינת נחשון, היו שם למעלה מ-300 חניכים שעשו איזה שיח של איזה ארבע שעות כשהשיח סבב סביב רצח רבין וכל מה שנוגע לסובלנות, אפילו מה שקורה היום, מה שאנחנו רואים היום במדינה.
<חביבה סלומון: בנוסף משרד הביטחון הקים, שנתיים אחרי הירצחו של רבין, מכינה קדם צבאית.
<חביבה סלומון: מכינת רבין.
<חביבה סלומון: היא ממוקמת באורנים ואישרנו השנה שלוחה של רבין בחיפה, זו הרחבה של המכינה בחיפה.
<חביבה סלומון: היה שם טקס מאוד מרשים, דליה רבין השתתפה בטקס הזה.
<חביבה סלומון: היה מאוד מאוד מרגש ולמשרד הביטחון כמובן היה מאוד חשוב במהלך הזה לעשות את הכול על מנת להרחיב כמה שיותר את הפעילות, כמובן בשיתוף משרד החינוך.
<חביבה סלומון: זה פחות או יותר נוגע לעולם המכינות ולעולם תנועות וארגוני הנוער.
<חביבה סלומון: אני רק אומר - - -
מירב בן ארי: כן, זה אני שולטת בחומר, אני גם יושבת ראש השדולה של תנועות הנוער.
מירב בן ארי: בואי נגיד שחבורת נפתלי, אני מכירה היטב.
מירב בן ארי: גם החוברת שלי כאן, דרך אגב.
<חביבה סלומון: אז אני לא ארחיב.
<חביבה סלומון: אם ידוע ומוכר, אני לא ארחיב מעבר לזה.
מירב בן ארי: משרד החינוך כאן?
<הדרה רוזנבלום: שמי הדרה רוזנבלום, אני מפקחת ארצית על כל נושא המנהיגות הצעירה, הנבחרת וייצוגית.
<הדרה רוזנבלום: יצא לי, אני לא יודעת אם זה לזכות או לחובה, אבל אני כבר אחראית על הטקסים אצלנו, על העצרת המרכזית של הנוער, מה-30 לרצח, 20 שנה.
<הדרה רוזנבלום: לא בכדי בזמנו, כשזה קרה שמשון שושני היה מנכ"ל המשרד, ואז הוא אמר שכדאי שאת כל הנושא הזה יובילו מועצות התלמידים והנוער, בגלל הסיפור של החינוך לדמוקרטיה וכל הערכים שמשתמעים ומתלווים לנושא הזה.
מירב בן ארי: אני רוצה לשאול אותך שאלה, דווקא בגלל שאת 20 שנה מלווה את זה.
מירב בן ארי: הרי הדור שנמצא היום בבתי הספר לא מכיר, אני רוצה קצת למקד אותך, כדי שהדיון יהיה רלוונטי, ספרי נגיד את ההבדל בין תהליך שעובר היום אותו תלמיד בן 15 שלא היה בכלל, לא נולד עדיין, מה התהליך של השינוי במערכי השיעור, איפה המיקוד שלכם בבתי הספר.
<הדרה רוזנבלום: אז קודם כל השינוי הוא תהומי.
<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שרק לראות את הנוכחות, כי גם הייתי בדיון כזה לפני 10 שנים ומדי שנה או שנתיים זה נעשה, אי אפשר היה להיכנס לחדר תמיד בדיונים האלה, ואני חושבת שעצם השולחן הלא מלא פה גם מראה על מה שקרה.