GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רחלי אברמזון: אז אני לא כל כך יודעת אם אנחנו יכולים להיסגר עכשיו ולהגיד עוד שבועיים נסגור את הכל, אבל זה כן בטווח המאד קרוב ונמצא בסדר היום בעדיפות מאד עליונה.
<רחלי אברמזון: גם אתמול קיבלנו את האור הירוק בעניין הזה מהמנכ"לית, שאמרה תתחילו ותתקדמו.
<רחלי אברמזון: זאת אומרת שבאמת זה נמצא בשלב מאד מאד מתקדם, ואני מקווה שאנחנו - - -
יעקב מרגי: אתה יודע למה טוב שהיועץ המשפטי של המשרד נמצא פה?
יעקב מרגי: כי בדרך כלל כשזה מגיע אליהם הם מתחילים לספור את הזמן מחדש.
יעקב מרגי: עכשיו הוא מבין כמה הוא נחוץ לנו, הוא לא יעיז למרוח אותנו.
<רחלי אברמזון: אילן היה איתנו בכל התהליך.
<רחלי אברמזון: הלשכה המשפטית מלווה אותנו.
יעקב מרגי: לכן אני שמח שהוא פה, שהוא מרגיש.
<רחלי אברמזון: אבל באמת להגיד שזה אחד הנושאים שנלקח בתשומת לב אחרי הישיבות שהיו, ואנחנו מקווים שנוכל לבשר את הבשורות בקרוב מאד.
יעקב מרגי: אתה רואה, בסוף הכבוד יבוא.
יעקב מרגי: צריך רק לחכות.
<אבנר עורקבי: לא, אני לא.
<אבנר עורקבי: פעם שעברה אולי צעקתי, אתה לא היית פה.
יעקב מרגי: בגלל זה לא הייתי פה.
איציק שמולי: בגלל זה הרשת לעצמך.
<אבנר עורקבי: תראה, להיות הורה לילד בעל צרכים מיוחדים, אתה מבין את זה בוודאי.
<אבנר עורקבי: בדיון הקודם אנחנו הבאנו לפה הורים שגרמו אולי קצת פה לכמה אנשים להזיל דמעה, וזאת למה?
<אבנר עורקבי: אנחנו רוצים שהילדים שלנו ילכו למסגרות שלהם.
<אבנר עורקבי: אם הם לא הולכים למסגרות שלהם הם נשארים בבית וכל העומס נוחת ישירות על ההורים.
<אבנר עורקבי: אז האמא או האבא לא הולכים לעבודה, או לא הולכים לסדר את כל הסידורים שהם צריכים.
יעקב מרגי: והילד חוזר רברס מבחינת הטיפול.
<אבנר עורקבי: בדיוק, בדיוק.
<אבנר עורקבי: וכל הסבל הזה נותר על ההורים.
<אבנר עורקבי: מה גם שאם אתה הולך ומביא התניה, כלומר אני אעניש אותך, אני לא אקח אותך בהסעה שלי, זה עוד יותר מתסכל את ההורים.
<אבנר עורקבי: למה נותנים לי עונש?
<אבנר עורקבי: יש לי עונש אחד שקיבלתי אותו.
<אבנר עורקבי: זה ברכה, אני מדבר על זה שזה ברכה.
<אבנר עורקבי: יש לי ילד מוגבל שאני צריך להתמודד איתו והרשות נותנת לי עונש.
<אבנר עורקבי: כשאני מגיע לרשות עצמה יחד עם אותו הורה, אומרים לו תשמע, אתה לא מגיע בזמן, עכשיו בוא תחתום על התחייבות שאתה מגיע בזמן.
<אבנר עורקבי: מאיפה זה לקוח?
<אבנר עורקבי: איזה לקונה זאת.
<אבנר עורקבי: הורה צריך לחתום על התחייבות שהוא יגיע בזמן.
<אבנר עורקבי: מה גם, אני רוצה לומר, לנצל את ההזדמנות הזאת, הקטנה.
<אבנר עורקבי: אני בעוונותיי הרבים, הייתי מסיע בזמנו לפני הרבה שנים, ילדים נכים.
<אבנר עורקבי: אז לפני שאני מגיע, אני מתקשר להורה – הילד מוכן?
<אבנר עורקבי: אומר לי כן או לא.
<אבנר עורקבי: אני יודע מראש איך הסעה צריכה לעבוד.
<אבנר עורקבי: אם הילד מוכן, אני יושב ומחכה לו.
<אבנר עורקבי: אם הוא לא מוכן, אז הוא יגיד לי תשמע, הילד לא מרגיש טוב, תלך הביתה.
<אבנר עורקבי: אני לא צריך להגיע בכלל לכיוון הזה.
<אבנר עורקבי: כמה זה חוסך?
<אבנר עורקבי: וזה מעקב הקשר עם ההורה, זה עושה טוב להורה ולילד גם.
<אבנר עורקבי: אז ההורה יודע שהילד מגיע או מתעכב, או מה שזה אומר על זה, אז הוא יודע, הוא לא לחוץ.
<אבנר עורקבי: יש לו את הקשר עם נהג ההסעה.
<אבנר עורקבי: הנסיעה יותר נעימה.
<אבנר עורקבי: אם הילד לא יכול לבוא, אם אני לא יכול לבוא, אז את זה גם צריך להודיע.
<אבנר עורקבי: אותו דבר גם המלווה, צריך למצוא פתרונות.
<אבנר עורקבי: לכל הדברים האלה צריך למצוא פתרונות בהסעה.
<אבנר עורקבי: אבל אם אתה בא ואומר להורה – אם אתה לא יורד, אני נוסע - - -
<בת אל סקנדריון: הוא גם לא אומר, הוא בורח.
<אבנר עורקבי: משאיר אותנו.
יעקב מרגי: אני רוצה לחדד משהו.
יעקב מרגי: אנחנו בכל זאת מדברים על ילדים עם צרכים מיוחדים.
יעקב מרגי: אפשר להביא אלף דוגמאות, לא אחת ולא שתיים.
יעקב מרגי: אם זה פליטות, אם זה סוגרים, אם זה גם משמעת מול התמודדות.
יעקב מרגי: לכן דינאמיקה של מערכות יחסים, וזה חשוב גם כשמגבשים עם חברות ההסעות.
יעקב מרגי: לא כל נהג מן הבא לילד.
יעקב מרגי: להוביל קרמיקה, צריך מישהו שמבין.
יעקב מרגי: בני אדם, כל שכן.
יעקב מרגי: צרכים מיוחדים, כל שכן.
יעקב מרגי: צריך לדעת.
יעקב מרגי: הוא נתן עצה פשוטה.
יעקב מרגי: ביום יום מתקיימת בחלק גדול מהמקרים, איפה שיש צירים קבועים, נהגים קבועים, דינאמיקה כזו, מערכת יחסים בין ההורים מתקיימת.
יעקב מרגי: כשמגבשים תקנות, כששומעים את זה מההורים, הולכים לשם.
יעקב מרגי: לא נייצר משהו שאחר כך נאמר לא חשבנו על זה ונתחיל הכל מחדש.
יעקב מרגי: תסיים.
<אבנר עורקבי: אני אומר גם בנסיעה, כשקורית תאונה בדרך, אני לא צריך שהילד יחכה בגשם.
<אבנר עורקבי: הוא אומר לו תחכו בבית, אני אגיע.
<אבנר עורקבי: כשאני אגיע אני אתקשר אליכם.
<אבנר עורקבי: זה דברים מאד מהותיים בקשר בין משפחה לילד.
<אבנר עורקבי: אני שמעתי פה את העניין של התייחסות אך ורק של משרד החינוך.
<אבנר עורקבי: אין לנו הרבה טענות אליכם.
<אבנר עורקבי: יש לנו טענות אליכם, אין לנו הרבה.
<אבנר עורקבי: יש לנו טענות גם כלפי משרד הרווחה.
<אבנר עורקבי: משרד הרווחה בעיקר בחודשים האחרונים, מאד מעסיק אותי מבחינת הסעות בתל אביב.
<אבנר עורקבי: המצב שם הדהים אותי.
<אבנר עורקבי: כלומר, יש פה אימא שכבר יותר ויותר, וכמה שאני משגע אותך, היא יותר משגעת אותי.
<אבנר עורקבי: הילד שלה כל יום בעונש, לא הולך.
<אבנר עורקבי: לא הולך.
<אבנר עורקבי: הנהג בורח.
<אבנר עורקבי: הנהג משאיר אותו בגן.
<בת אל סקנדריון: משאירים אותו בגן, אין לך הסעה.
<אבנר עורקבי: בבקשה.
יעקב מרגי: בוא ננסה לקחת את הבעיה הפרטנית למשהו כללי.
יעקב מרגי: יש פניות ציבור, יש רכז פניות ציבור להסעות לצרכים מיוחדים?
<אבנר עורקבי: כשאתה מגיע לשם הם אומרים לא מגיע בזמן.
<אבנר עורקבי: לא ניקח אותו.
<אבנר עורקבי: עונשים.
יעקב מרגי: יש כתובת מעבר לנהג?
<בת אל סקנדריון: כן, יש את התשובה המגוחכת של משרד הרווחה ושל עיריית תל אביב.
<בת אל סקנדריון: מכתבים שהם כותבים לי שהגיע קצין בטיחות ראשי לרחוב שבו את גרה ולא ניתן להמתין 2-3 דקות, כאילו אני גרה במדבר.
<בת אל סקנדריון: אני גרה בתל אביב, בעיר שיש בה חנייה משני צדי הכביש.
<בת אל סקנדריון: כל דבר כדי לתרץ.
יעקב מרגי: בואי אני אספר לך, אני הייתי בטיול פעם ראשונה אני זוכר בצרפת, הייתי בהלם.
יעקב מרגי: נכנסתי, הייתה שם פעם שכונה יהודית בפריז, סמטה אחת.
יעקב מרגי: ובדיוק מישהו החליט לעבור דירה.
יעקב מרגי: זה בדיוק ברוחב של המשאית.
יעקב מרגי: טוב שמישהו צפר.
יעקב מרגי: מה זה שתי דקות?
<בת אל סקנדריון: שתי דקות.
יעקב מרגי: לא יודע, גברתי, אני לא נכנס לסיפור, אבל אנחנו מדברים כדי להבין במה אנחנו מתעסקים.
יעקב מרגי: אני רוצה שהנוגעים בדבר יבינו במה הם מתעסקים.
יעקב מרגי: כי בסוף בסוף זה משהו כלכלי.
יעקב מרגי: הנהג גם הוא שכיר, שניכם תדעו איזה הנחיות הוא מקבל, מה רף המטלות והזמנים שהוא מקבל, איזה עוד קווים נתנו לו מעבר לזה.
יעקב מרגי: הלוואי שהיינו במצבים כמו זה שבשולחן הזה הרבה פעמים עולה לנו הבאס-סקול הזה, השאיפה של כולם, עם האוטובוסים הצהובים, הייעודיים, שאחר כך עומדים בחצר בית הספר ועושים רק את זה.
יעקב מרגי: יהי רצון שנגיע פעם לזה, אבל אנחנו לא שם.
יעקב מרגי: אנחנו רחוקים.
יעקב מרגי: אבל לפחות שנעשה את זה.
יעקב מרגי: אני חושב שהתגמול, ואני אומר לכם, אני מבין בתמחור.
יעקב מרגי: התגמול הוא נדיב בחברות ההסעות.
יעקב מרגי: הוא נדיב.
יעקב מרגי: אפשר להציב להם תנאים סבירים.
יעקב מרגי: אי אפשר לספק להורים את כל גחמותיהם, אבל את הדברים הבסיסיים ניתן, עם קצת מחשבה של כולם.
יעקב מרגי: שילוב ידיים של כולם, ניתן לעשות.
<אבנר עורקבי: רגע, אני עוד לא סיימתי.
יעקב מרגי: אני אתן לך, בסדר.
יעקב מרגי: תן לי את הפריבילגיה לנהל את הדיון.
<אבנר עורקבי: אמרו שיהיה פה דו"ח צרפתי.
<אבנר עורקבי: איפה הוא?
<אבנר עורקבי: אני לא ראיתי אותו.
<אבנר עורקבי: מישהו ראה אותו?
יעקב מרגי: מי הבטיח לך את דו"ח צרפתי היום?
<אבנר עורקבי: אמרו פה בדיון הקודם.
יעקב מרגי: לא, לא, ביקשנו את הדו"ח, קיבלנו אותו.
<אבנר עורקבי: אני רציתי להעלות נושא של הסעות הורים.
<אבנר עורקבי: אני העליתי את זה לא אחת אצלך בדיונים.
<אבנר עורקבי: הסעות של הורים.
יעקב מרגי: מיכל, בבקשה.
<מיכל מנקס: בוקר טוב.
<מיכל מנקס: אני רוצה, אם כבר הוזכר דו"ח צרפתי, אז אני אזכיר אותו.
<מיכל מנקס: מיכל מנקס, אני ראש מנהל חינוך וחברה במרכז השלטון המקומי.
<מיכל מנקס: אני מוכרחה לומר שבכדי לא לכבס מילים, אבל כן להדגיש את השיתוף ואת חובת השיתוף שקיימת וחייבת שתימשך, אנחנו עובדים באופן הדוק עם משרד החינוך, עם כל הגורמים במשרד וזה לא פשוט.
<מיכל מנקס: מה שמשמח הוא שכל הגורמים יושבים יחד - החינוך המיוחד והמינהל הפדגוגי והיחידה לבריאות, בוודאי שההסעות והייעוץ המשפטי.
<מיכל מנקס: החברים שיושבים כאן הם קולגות לעבודה.
<מיכל מנקס: לא פשוט, אבל אנחנו ביחד פותרים - - -
יעקב מרגי: אבל בסוף בסוף יש את מחלקת המכרזים.
<מיכל מנקס: רגע, דקה.
יעקב מרגי: רגע, מיכל, אני רוצה שתכוונו לשם.
יעקב מרגי: גם שירותים חברתיים, בסוף בסוף יש את המכרז, שהוא שחור על גבי לבן, לא גמיש ומישהו צריך לתת לו לפני כן את הגמישויות האלה.
יעקב מרגי: ולא בסוף חיפשנו, מצאנו טרנזיט, מצאנו נהג, יש ילדים, יאללה קדימה, יצא לדרך.
<מיכל מנקס: כבוד יושב הראש, לא לחינם אתה מכוון לתקנות, וכמו שאמרת, התקנות בסופו של יום יהוו את השלד החוקי או את האינטרפרטציה של החוק, שגוזרת לכל הכיוונים, הן להסעה והן לבטיחות התלמידים והן למלווה ולזמן המתנה ולקשר.
<מיכל מנקס: אני לא סתם חוזרת גם לדו"ח צרפתי.
<מיכל מנקס: דו"ח צרפתי, הגנוז כאמור, אמנם לא יושם, ככל הנראה בשל העדר תקציבים, אבל אנחנו יושבים ביחד, משרד החינוך ומרכז השלטון המקומי ומפרקים סעיף-סעיף ועוברים עליו, על אף שאין תקנות ולמרות שעדיין הן לא קיימות, משום שמסיעים מאות אלפי ילדים יום-יום, שעה-שעה.
<מיכל מנקס: ונאמר פה מקודם שזה האינטרס שלכם, חברי הכנסת.
<מיכל מנקס: הילדים הם אינטרס של כולנו והשלום והביטחון שלהם הוא חשוב, אני בטוחה, לכל מי שיושב כאן סביב השולחן.
<מיכל מנקס: ניהלתי מערכת שהסיעה עשרות אלפי תלמידים, תודה לאל בשלום ובביטחון.
<מיכל מנקס: זה נכון שכל רשות צריכה לייצר לעצמה את הנהלים משלה, אין משהו גלובאלי או מחייב, ואנחנו שואפים שיהיה.
<מיכל מנקס: ובסופו של דבר גם עם משרד הרווחה אנחנו בקשר בעניין הזה, לא פשוט.
<מיכל מנקס: דובר פה על כסף, אני לא רוצה לדבר על הכסף בכלל, אבל זו ללא ספק הוצאה מאד כבדה ומאד גדולה, גם על המדינה וגם על הרשויות המקומיות.
<מיכל מנקס: הדבר האחרון שאני רוצה להתמקד בו, זה על המחויבות של כולם.
<מיכל מנקס: אני לוקחת על עצמי, אני לא כאדם פרטי.
<מיכל מנקס: גם כפרטי וגם כבעל תפקיד, לסנכרן כל הזמן, כמו שאמרת, גם את המכרז – והמכרז הוא לא פשוט.
<מיכל מנקס: אנחנו יושבים עם משרד החינוך ועובדים לפי הסטנדרטים של משרד החינוך.
<מיכל מנקס: הסנכרון הוא גם בתוך הרשות.
<מיכל מנקס: כדי להסיע ילד, לקחת אותו מפתח הבית ולהחזיר אותו לביתו בשלום, מעורבים כמה וכמה אנשים בעלי תפקידים, שחשוב לחבר ביניהם.
<מיכל מנקס: מי מוסר את הילד, איפה מחכים לילד, מי מעלה אותו להסעה, האם המלווה צריכה עזרה.
<מיכל מנקס: לעתים מדובר בעבודה פיזית קשה.
<מיכל מנקס: מי מקבל אותו בבית הספר, מי מוביל אותו לפתח הכיתה בתוך בית הספר.
יעקב מרגי: באיזה רכב מסיעים אותו.
<מיכל מנקס: באיזה רכב, האם הוא מותאם, בטיחותי.
<מיכל מנקס: אני רוצה לקוות שכך.
<מיכל מנקס: אם ההורה לא מגיע לקבל אותו בחזרה, מה עושים עם הילד?
<מיכל מנקס: יש עוד ילדים על הרכב לעתים, מה עושים?
<מיכל מנקס: לא אחת ולא שתיים הגיעו, ואני נתתי הנחיה, כמי שניהלה אגף חינוך, לכל הנהגים בכל הקווים שהיו, חברים, אם יש הורה שלא מגיע לקחת את הילד, תביאו את הילד אלי למשרד.
<מיכל מנקס: יש הנחיות אחרות שאומרות תביאו את הילד לתחנת המשטרה, אבל כאדם לא יכולתי לחשוב, מה אשם הילד שההורה לא מצליח להגיע?
<מיכל מנקס: ואגב, יש הורים שהמקרים חוזרים ונשנים.
<מיכל מנקס: בואו, אנחנו חיים בתוך עולם של מורכבויות.
<מיכל מנקס: צריך גם את הקשר עם ההורה.
יעקב מרגי: אני אין לי בעיה, הנה, אני אומר לך, אין לי בעיה שגם בחוזר תהיה סנקציה.
יעקב מרגי: מקרה פשיעה.
יעקב מרגי: אני לא אומר מקרה חד פעמי שקורה, אבל כשזה חוזר על עצמו כתופעה.
<מיכל מנקס: לא חד פעמי.
יעקב מרגי: משרד הרווחה, בבקשה.
<גלית גבע: מבחינת משרד הרווחה, אז קודם כל - - -
יעקב מרגי: אני רוצה שתתייחסי - - -
<גלית גבע: לתקנות?
יעקב מרגי: לא, לא, שנייה.
יעקב מרגי: לקטע של הממשק בסוף בסוף.
יעקב מרגי: אמנם אתם משרד הרווחה, אבל אתם בסוף מסיעים אוכלוסייה מסוימת למערכות החינוך, למסגרות.
יעקב מרגי: לכן אני מבקש התייחסות לזה.
<גלית גבע: שמי גלית גבע ואני מנהלת את השירות לשיקום בקהילה במשרד הרווחה.
<גלית גבע: קודם כל המנדט שלנו הוא על פעוטות מגיל חצי שנה עד גיל 3 שנים, שמוסעים למעונות יום שיקומיים ברחבי הארץ.
<גלית גבע: בשנת 2013 אנחנו אישרנו תקנות הסעה בטיחותית, אחרי שנים גם של דין ודברים.
<גלית גבע: זה תהליך לא פשוט.
<גלית גבע: זה תהליך מורכב.
<גלית גבע: אני יכולה להצטרף כאן למשרד החינוך.
<גלית גבע: מבחינת התהליך גם מאד חשוב בתהליך הזה לשלב נציגים מכל הממשקים הרלבנטיים.
<גלית גבע: כלומר, היו לנו נציגים ממשרד המשפטים, היה לנו מהמרכז לשלטון מקומי, היה לנו ממשרד החינוך, בגלל הסעות מעורבות.
<גלית גבע: היו לנו נציגי הורים.
<גלית גבע: היה לנו פורום ארגונים.
<גלית גבע: היו לנו נציגים.
<גלית גבע: השולחן היה שולחן מאד רחב, שבאמת איפשר להגיע בסופו של דבר לתקנות מותאמות לצרכים של כל הגורמים הרלבנטיים.
<גלית גבע: אז מהבחינה הזאת צריך לעשות באמת תהליך מקיף, עם כל הגורמים הרלבנטיים, שבאמת יענה על הצרכים השונים.
<גלית גבע: מבחינת התקנות, התקנות אצלנו הן תקנות שמתייחסות לכל האלמנטים שצוינו ועוד.
<גלית גבע: כלומר, התקנות מאד מאד מפורטות.
<גלית גבע: האחריות על נושא ההסעות היא על הרשות המקומית.
<גלית גבע: משרד הרווחה מממן את ה-75% עם המצ'ינג מהרשות המקומית.
<גלית גבע: כבר בעקבות התקנות, ב-1 בינואר אושרו 18 תקנים לממוני הסעות ברשויות המקומיות, שיהיו אחראים על כל מערך ההסעות בכל רשות, מה שעד היום היה מוטל על כתפיהם של העובדים הסוציאליים במחלקות וזה היה בעייתי ולא איפשר התנהלות תקינה.
<גלית גבע: נכון להיום אנחנו מדברים על - - -
יעקב מרגי: רחלי, את רואה מה תרומתו של דיון משותף?
<גלית גבע: בתקנות אנחנו מדברים על סוגיות שונות, כמו קודם כל הנושא של היעדרות, על הנושא של רזולוציה שחובה שיהיה לנהג פלאפון ברכב, על מנת שתהיה תקשורת.
<גלית גבע: אנחנו הגענו לרמה של לחשוב באיזה צד מורידים פעוט, לצד המדרכה ולא לפתוח דלת לכיוון הכביש.
<גלית גבע: דיברנו על הנושא של אחריות, על הדיווח בזמן היעדרות.
<גלית גבע: מי מכניס למעון – הגורם שמכניס את הפעוט.
<גלית גבע: הייתה שם סוגיה מאד גדולה אם זה הנהג, המלווה, או אחריות המעון, או הסייעת.
<גלית גבע: משך ההסעה, מספר מקסימאלי של פעוטות בהסעה, שלא עולה על 8 פעוטות.
<גלית גבע: כל הנושא של הסעות מעורבות עם החינוך.
<גלית גבע: גם כאן נקבעו כללים מאד מאד ברורים עד איזה גילאים, מה הקריטריונים, ועוד נושאים רבים אחרים.
<גלית גבע: כלומר, ההסעות יורדות לרזולוציות שהחוק לא מאפשר לנו, באמת לרזולוציות הבסיסיות ביותר וכמובן רכב, תקינות, עיגון ברכב, ההכשרות של נהגים שצריכים לעבור וכו' וכו'.
<גלית גבע: מערך ההסעות שלנו הוא מערך מאד גדול.
<גלית גבע: אני חושבת שיש שם גם הרבה יצירתיות, בעקבות זה שאנחנו מדברים על אוכלוסיות שגרות ב - - -
יעקב מרגי: כמה אתם מסיעים למעונות היום השיקומיים?
<גלית גבע: היום קרוב ל-2,200 פעוטות.
<גלית גבע: זה לא כמו משרד החינוך.
<גלית גבע: אנחנו פחות ממשרד החינוך, אבל מבחינתנו נכון להיום יש כ-2,200 פעוטות שמוסעים למעונות יום שיקומיים.
יעקב מרגי: מתי התקנות תוקנו?
<גלית גבע: ביולי 2013.
יעקב מרגי: את יכולה לומר לנו פחות או יותר לגבי רמת התלונות.
<גלית גבע: קודם כל אנחנו היום לקראת יום גדול של כל הנושא של הטעמה ברשויות המקומיות.
<גלית גבע: תראו, כל הזמן יש עניינים, יש סוגיות.
<גלית גבע: אנחנו סביב זה.
<גלית גבע: הסעות זה דבר - - -
יעקב מרגי: כשיש תקנות, סליחה - - -
<שמעון אבני: אגב, התקנות שלנו, אנחנו נראה לכם אותן.
<שמעון אבני: אתם עכשיו, אתה יודע, אתם באמת - - -
יעקב מרגי: אל תתגונן.
יעקב מרגי: אני לא אתן לך להתגונן.
<שמעון אבני: לא - - -
יעקב מרגי: לא, עזוב.
יעקב מרגי: אבל עוד לא אמרתי מה אני רוצה לומר וכבר יש לך רצון דיבור וכבר אתה מגן.
<שמעון אבני: אני לא מגן.
יעקב מרגי: זאת תרומתו של דיון.
יעקב מרגי: כשיש תקנות יש לך מצע.
יעקב מרגי: הן לא יהיו מושלמות.
יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך, הן לא תהיינה מושלמות.
יעקב מרגי: נדרש אליהן בעוד כמה שנים, עוד פעם לשפר ולהתאים.
יעקב מרגי: וביום יום אתם תתכווננו ותסנכרנו, אין מה לעשות.
יעקב מרגי: אבל צריך משהו.
יעקב מרגי: צריך את נתיבי הדרך.
<שמעון אבני: יש לנו.
<שמעון אבני: אתם תראו את התקנות שאנחנו - - -
יעקב מרגי: אתה יודע, יש תהפוכות.
יעקב מרגי: בעגלה ובזמן קריב נעשה.
יעקב מרגי: לסכם בבקשה.
<גלית גבע: קודם כל אנחנו נשמח לסייע בכל מה שאפשר, בכל התהליך ולהעביר את התקנות.
<גלית גבע: אני חושבת שמה שכן, סוגיה שהיא מאד מטרידה אותנו, זה כל הנושא שאנחנו נצטרך כאן עזרה גם שלכם בהסעות מעורבות.
<גלית גבע: ישנן רשויות שאנחנו רוצים לראות איך אפשר לחבור להסעות של החינוך במצב שיש למשל באיזה שהוא יישוב מרוחק, פריפריאלי, שיוצאת הסעה של חינוך, ועל הרשות המקומית קל לחבור לרווחה וחינוך ולחשוב איך אפשר לעשות את החיבור הנכון, וגם כל הנושא של הסעה שלישית.
<גלית גבע: הסעה שלישית זה כל הסוגיה של מסגרות שלנו אחר שעות הלימודים.
<גלית גבע: אנחנו עוד לא שם, אבל אני אומרת שזה משהו שצריך לשבת על שולחן הדיונים כדי לראות איך לקדם אותו.
יעקב מרגי: יש פה פונים.
יעקב מרגי: אביבית ברקאי, בבקשה, תציגי את עצמך.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: עורכת הדין אביבית ברקאי-אהרונוף מארגון בזכות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראשית, ביחס לדברים הדי קשים - אני חייבת לומר – שנאמרו כאן, אי אפשר להסתיר את העובדה שלא היו תקנות, לא היינו שומעים כאן שיש איזו שהיא טיוטא של תקנות, אלמלא היו כאן בכנסת ישיבות ואלמלא יושב ראש הוועדה דאג שתהיה ישיבת מעקב, כדי לוודא היכן הדברים עומדים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אנחנו לא מזמן מצאנו בארגון מכתב משנת 2002, שמוען לשרת החינוך דאז, לימור לבנת, על כל אותן בעיות שדיברנו עליהן בישיבות הקודמות ובעצם מבקש ממנה שיותקנו תקנות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: כלומר, לאורך השנים ביקשנו תקנות, ולולא הישיבות שהיו כאן וישיבת המעקב הזאת, זה לא היה קורה גם עד היום.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו התייחסות אחת.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חייבת גם לציין, וזה נאמר בישיבה הקודמת, אנחנו התאספנו כמה ארגונים וניסחנו תקנות מאד מפורטות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לקחנו את התקנות המצוינות של משרד הרווחה, שישבו איתנו לכל אורך הדרך ולא רק בסופו של דבר, בסופו של תהליך.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לקחנו את דו"ח צרפתי, ישבנו עם גורמים מקצועיים כמו המרכז להסעה בטוחה של בית החולים אלי"ן, וניסחנו תקנות שבאמת יורדות לרזולוציה של כל הדברים שנאמרו כאן, בין השאר על ידי מיכל.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: העברנו גם ליושב הראש את התקנות, גם אליכם את התקנות, ובעצם בעקבות המסמך הזה שהבאנו, התבקש אותו שיתוף בישיבה הקודמת.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לצערנו הרב, כפי שגם אמרת, עד היום, למרות המיילים, למרות טלפונים – גם שלי וגם על פי הידוע שלי של חברות מארגונים אחרים – לא זכינו לאיזה שהוא שיתוף מיוחל, ואני מאד מאד מבקשת, אדוני, שהדברים לא יצאו לנו רק בסוף התהליך.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שיש ערך מאד מאד נוסף, ונאמר פה על ידי נציגת משרד הרווחה, בשיתוף של ארגונים תוך כדי התהליך.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הפניות לצערי הרב ממשיכות להגיע, גם בנושאים אחרים כמו אחיות, ולכן גם ביקשנו פעם שעברה שהישיבה תהיה גם ביחד עם משרד הבריאות, להתייחס לכל מיני סוגיות של ילדים עם צרכים רפואיים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: גם בנוגע לחופשים, יש עדיין בעיות.
יעקב מרגי: אביבית, אנחנו כרגע ממוקדים בהסעות בחינוך המיוחד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני מדברת על הסעות בחינוך המיוחד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ילדים צריכים גם - - -
יעקב מרגי: בסדר, אני יודע, את כל הדברים הנלווים, ברור לי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: רק על חינוך מיוחד.
יעקב מרגי: הכל חינוך מיוחד, אבל כרגע את מדברים על צרכים נלווים.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים קודם כל לבסס.
יעקב מרגי: עוד לא הגענו לזה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בוודאי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הם צריכים להיות חלק מהתקנות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה ילדים עם צרכים מיוחדים וזה ילדים בחינוך המיוחד.
יעקב מרגי: בואי נתמקד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: עוד דבר אחרון, אדוני.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: דיברת על כך שאם לא יובאו תקנות, אתה פשוט תגיש הצעת חוק ואני חייבת לומר לך שגם את התהליך הזה כבר עברנו וניסחנו, לקחנו את התקנות והעברנו את זה לפורמט של הצעת חוק.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: ידוע לי שחברת הכנסת קארין אלהרר, שהייתה צריכה להיות כאן היום, אבל על פי הידוע לי היא נמצאת בכנס, רצתה להניח את הצעת החוק הזאת ונשמח מאד - אם התקנות לא יקודמו – שהצעת החוק הזאת תונח על שולחן הכנסת, כי הנושא הזה חייב לקבל מענה.
יעקב מרגי: אמירתי באוויר ולא סתם אמרתי.
יעקב מרגי: אם יהיו תקנות לא נצטרך חוק.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הלוואי ויהיו תקנות.
יעקב מרגי: הורה – אודליה אבן חן-צריקר, בבקשה.
יעקב מרגי: סליחה, חברת הכנסת ענת ברקו ביקשה.
ענת ברקו: אדוני יושב הראש, רק מה שרציתי לשאול, בזמנו דובר על איזה שהוא מערך תחבורתי כולל.
ענת ברקו: יכול להיות שמשרד התחבורה כאן העלה, נדמה לי שזה היה בוועדה הזאת, שיהיה מערך תחברותי לתלמידים עם הסעות משרד החינוך, הרשויות.
יעקב מרגי: נכון, היה דיון.
ענת ברקו: וזה דבר שאולי גם יכול להשתלב עם כל הדברים האלה.
יעקב מרגי: את היית כאן כשאמרתי שכולנו שואפים להגיע למצב של בס-סקול, הצהוב, הכתוב?
ענת ברקו: כן, כן, אמרנו.
יעקב מרגי: דיברנו באותו דיון, אבל אנחנו עדיין רחוקים משם.
יעקב מרגי: אנחנו כרגע ממוקדי מטרה לגבי הסעות של ילדים עם צרכים מיוחדים.
יעקב מרגי: כל מערך ההסעות של תלמידים, אני חושב זה אינטרס לאומי בעומסים שיש לנו בשעות הבוקר ברחבי העיר, בסכנות.
יעקב מרגי: רבותי, יש ערים, יש יישובים שבשנה שמונה בבוקר זה בוקה ומבולקה כל נושא ההסעות.
יעקב מרגי: סביבת בית ספר לא בטוחה.
יעקב מרגי: עזבו ילדים עם צריכים מיוחדים.
יעקב מרגי: אם היינו יודעים מה קורה כשהילד מגיע, ולמה יודעים?
יעקב מרגי: ההורים שותפים, אני רואה לפעמים איך הורים עוצרים באלכסון, מורידים את הילד מהדלת הזו ועוד כועס עליך למה אתה מסתכל עליו במבט זועם.
יעקב מרגי: זו תכנית לאומית, וודאי שנצטרך.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הייתה גם ועדה שדנה בכך, אגב.
יעקב מרגי: תודה, לא עכשיו.
יעקב מרגי: תודה, חברת הכנסת ענת ברקו.
יעקב מרגי: אודליה, בבקשה.
<אודליה אבן חן צריקר: שלום.
<אודליה אבן חן צריקר: שמי אודליה, אני אמא לשלושה ילדים עם צרכים מיוחדים.
<אודליה אבן חן צריקר: שלושתם על הספקטור האוטיסטי.
<אודליה אבן חן צריקר: שנים על גבי שנים אני מעורה עם חברות ההסעה ובעוונותיי נהייתי בעצם בעל כורחי מנהלת לוגיסטיקה.
<אודליה אבן חן צריקר: מרבע לשבע בבוקר עד השעה שמונה וחצי, לפעמים אפילו יותר, לא ניתן לתפוס אותי בטלפון, כי אני בלוגיסטיקה קשה.
<אודליה אבן חן צריקר: חווינו שנים טובות יותר ושנים פחות טובות.
<אודליה אבן חן צריקר: רציתי להעלות שתי נקודות מאד חשובות.
יעקב מרגי: מאחר שאמרת בשנים הטובות יותר, מה היה שהשתנה?
<אודליה אבן חן צריקר: לקראת סוף השנה, אם הצקתי יותר אז התייחסו אלי יותר כשענו לי לטלפון.
יעקב מרגי: ויש מענה?
יעקב מרגי: כשצועקים יש מענה?
<אודליה אבן חן צריקר: אחרי שאתה צועק, מגיע לעירייה יום יום, מפסיד עבודה, צועק, דורש, מבקש, מאיים, פונה לעורך דין - - -
יעקב מרגי: מה, הם פחדו ממך?
יעקב מרגי: עשו לך טובה או מה?
<אודליה אבן חן צריקר: עושים לך טובה ש- - -
יעקב מרגי: זה אפשרי ולא נתנו?
<אודליה אבן חן צריקר: היום אני בקשר עם מנהלת חברת ההסעים, לפלאפון האישי שלה, ורק ככה הילדים שלי מגיעים בזמן ובשלום לבית הספר.
יעקב מרגי: כי היא יודעת שהיא קונה שקט ברגע שהיא מבצעת.
<אודליה אבן חן צריקר: כן, היא יודעת שהיא קונה שקט ברגע שהיא נותנת לאודליה את מבוקשה, שבסך הכל הילד יעלה בשלום להסעה.
<אודליה אבן חן צריקר: דיברת על הנדיבות, אני רוצה לספר לך על תופעה שאני נתקלת בה יום יום.
<אודליה אבן חן צריקר: לחברות ההסעה יש בעצם חברות נוספות שמבצעות את ההסעה בבוקר.
<אודליה אבן חן צריקר: אותן חברות הסעה שאמורות לבצע את ההסעה בבוקר, יש לה חברה נוספת, כי אין להן יכולת להגיע כל כך מוקדם בבוקר.
<אודליה אבן חן צריקר: אותה חברת הסעה מוציאה את זה לגט טקסי ומזמינה גט טקסי כשבפועל הנהג לא יודע איזה סוג של לקות הוא לוקח, איזה סוג של ילד, אם זה ילד בחינוך הנפשי או אם זה ילד עם לקות אוטיסטית.
<אודליה אבן חן צריקר: הוא פשוט אומר לי – לא יודע, אני פשוט הגעתי אליך.
<אודליה אבן חן צריקר: אני לא יודע את מי אני לוקח, יש לי פה מסלול.
<אודליה אבן חן צריקר: אפילו טלפון, אין עם מי לדבר.
איציק שמולי: מה, שולחים אליך נהג מונית?
<אודליה אבן חן צריקר: גט טקסי.
<אודליה אבן חן צריקר: לפעמים מגיעה אלי גט טקסי כי זה שלושה ילדים שמגיעים.
איציק שמולי: זה הזוי הדבר הזה.
<אודליה אבן חן צריקר: לפעמים זה נהגים שאני מכירה.
יעקב מרגי: זו מטרת הדיון, להציף את הנושאים והנקודות, כדי לגעת בהן ולסגור את זה מכל הכיוונים.
<אודליה אבן חן צריקר: כשאני כבר מתקשרת למנהלת ההיסעים כי במזל ולאחר שלוש שנים שאנחנו מרוטי עצבים, יש לי כבר את הסלולארי שלה, היא אומרת לי מה, באמת, הוא הזמין גט טקסי?
<אודליה אבן חן צריקר: כן.
<אודליה אבן חן צריקר: אני מתחילה לעשות טלפונים, כשהוא אומר רגע, אבל אני נתתי את זה לחברת דרך צדיקים.
<אודליה אבן חן צריקר: אז היא מתקשרת לדרך צדיקים שמתקשר לחברה נוספת.
יעקב מרגי: אם היית מבינה בהלכות חימום בשבת, היית מבינה מה קורה בכלי שלישי.
<אודליה אבן חן צריקר: זה כבר נהיה רביעי וחמישי.
<אודליה אבן חן צריקר: אז זאת אחת הבעיות, כשבעצם הנהג לא יודע לאן הוא מגיע.
<אודליה אבן חן צריקר: כך קרה מקרה מאד מאד חמור, שנהג הגיע לבית ספר רעים, שהוא בית ספר לחינוך נפשי בחולון, עם הפרעות קשות, והיה בטוח שהוא לוקח נערים במגמת מוסיקה, כי יש גם מוסד רעים בחולון.
<אודליה אבן חן צריקר: הוא לא ידע שיש צורך לקחת את הילדים עם מלווה.
<אודליה אבן חן צריקר: זה ילדים עם הפרעות קשות.
<אודליה אבן חן צריקר: אני פשוט תפסתי אותו באותו רגע בטלפון, העבירו לו את הטלפון האישי של אחד הילדים.
<אודליה אבן חן צריקר: הסברתי לו איזה ילדים הוא מקבל והוא הוריד את כולם מייד חזרה לבית הספר.
<אודליה אבן חן צריקר: אבל אלה דברים שקורים כל יום אצלנו.
<אודליה אבן חן צריקר: כשאנחנו פונים לעירייה, אנחנו מגלים לעתים חמימות ולעתים אוזן קשבת, אבל לעתים אנחנו שומעים משפטים כמו: ההורים משקרים, זה לא נכון.
<אודליה אבן חן צריקר: לפעמים אנחנו שומעים מצבים של: אין מה לעשות, אין לנו עם מי לעבוד, המכרז הוא מכרז סגור.
<אודליה אבן חן צריקר: קשה לנו מאד לבחור את חברות ההסעה.
<אודליה אבן חן צריקר: רק שאלה גם לא יעזבו אותנו ואז לא נדע מה לעשות עם הילדים.
<אודליה אבן חן צריקר: אני מוצאת הרבה תשובות של אין לנו מה לעשות.
איציק שמולי: באיזה עירייה זה?
<אודליה אבן חן צריקר: חולון.
יעקב מרגי: זו עיר לילדים שמשתדלים בה.
<אודליה אבן חן צריקר: לא לכולם.
יעקב מרגי: אתה רוצה לנהל את הדיון?
<אודליה אבן חן צריקר: חשוב לי לומר דבר נוסף.
<אודליה אבן חן צריקר: בנוגע לילדים המשולבים, לא תמיד הילדים המשולבים הם ילדים שבחרו שהם ישולבו בגלל התפקוד שלהם, לעתים זה מחוסר ברירה.
<אודליה אבן חן צריקר: הבת שלי ילדה משולבת, בכיתה ג' ובחרנו בשילוב מחוסר ברירה, כי אין מסגרת אחרת שתקבל אותה, אבל בגלל שבחרנו בשילוב, זה בעוכרינו.
יעקב מרגי: משלמים מחיר.
יעקב מרגי: היא תשלם?
<אודליה אבן חן צריקר: אנחנו משלמים מחיר מאד כבד, כי כל הזמן מסבירים לנו שאנחנו בחרנו בשילוב ולכן אנחנו לא זכאים, למרות שלעתים אנחנו זכאים בגלל המרחק לבית הספר, אנחנו זכאים להסעה, אבל בגלל שהיא ילדה משולבת, היא אוטיסטית, אבל – שנייה, אודליה.
<אודליה אבן חן צריקר: אמרו לי בפירוש שאוטיזם לא תקף השנה, הוא תקף לשנה הבאה.