GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דוד ביטס: מבחינת הכנות, אמרתי שאנחנו נותנים את הדעת לנושא ההכנה, אנחנו מאוד קשוחים בעניין הזה.
<דוד ביטס: כשיש מקרים שבהם בית ספר מחליט שתלמיד לא יוצא כי הוא לא היה בהכנה אז אנחנו מאחוריו ולא חשוב מה ההורים יגידו, אנחנו עומדים מאחוריו ויש מלא דוגמאות.
<דוד ביטס: במהלך השנה אני עונה למכתבים של הורים על הדברים האלה כולל השבוע האחרון.
<דוד ביטס: זאת אומרת שאנחנו משתדלים לעשות את המקסימום שהתלמידים יצאו.
יעקב מרגי: אני מתנצל, היא תחליף אותי למספר דקות.
<דוד ביטס: אוקיי.
<דוד ביטס: דיברת על מפגשים, אני נפגשתי בשבוע שעבר, 350 תלמידים ישראלים מהפריפריה: אשקלון, באר שבע השתתפו במפגש הזה שהיה, אני לא יודע, נקודת שיא במסע הזה.
<דוד ביטס: דיברו אנגלית, קיבלו הכנה, עשו הכנה וזאת אומרת שהדברים קורים כל הזמן.
<דוד ביטס: להגיד שזה מושלם, ממש לא.
<דוד ביטס: אנחנו עובדים על זה ואנחנו נעשה את הכול להרחיב.
<דוד ביטס: אני הבטחתי לשגרירה בפולין שאנחנו נעשה, משרד החינוך יעשה את הכול על מנת שהמפגשים האלה ילכו ויתרחבו כי אנחנו חושבים שזה חלק מאוד חשוב במסע הזה.
מירב בן ארי: תתייחס גם למה שנקרא פוסט טראומה, מה שאני קוראת לזה.
<דוד ביטס: אני הזכרתי את זה קודם.
<דוד ביטס: אמרתי שאחד הנושאים שאנחנו לא חזקים שם, כנראה התעסקנו עד למסע ובמסע.
<דוד ביטס: היום שאחרי שאת מדברת, אנחנו הולכים לשבת על תכנית כדי שבאמת המסע לא יסתיים כשהם יורדים מכבש המטוס או במפגש הורים כשמראים את התמונות.
<דוד ביטס: אנחנו חושבים שהתלמיד שחוזר מהמסע הזה, גם אם נשארה חצי שנה במערכת החינוך, הוא צריך לעשות משהו משמעותי.
<דוד ביטס: סתם לדוגמה שזה לא אחרי המסע אלא לפני המסע, אם עד היום דיברו על מלגות, תכף אני אדבר על תהליך הייסורים שאני לא יודע מאיפה הבאת את זה, ותכף נדבר עליו, אנחנו קבענו קטגורית שמהשנה הבאה תלמיד שיצטרך, קראנו לזה 'מלגה תמורת תרומה לקהילה'.
<דוד ביטס: זאת אומרת שמי שזכאי למלגה הוא לא יקבל את זה כמובן מאליו.
<דוד ביטס: הוא יצטרך לעשות משהו כדי לקבל את המלגה.
<דוד ביטס: בית הספר יחליט מה הוא צריך לעשות כדי לתת לו הרגשה שלא קיבלת סתם בחינם.
מירב בן ארי: אני אוכל לתת לך רעיון שעשיתי כיושבת ראש אגודת הסטודנטים, גם במשלחת הסטודנטים היו סטודנטים שקיבלו מלגה ואת השעות לקהילה הם עשו בשעות של פר"ח לניצול.
מירב בן ארי: לא כל עמותה אלא עמותה ספציפית שעוסקת בניצולי שואה.
מירב בן ארי: בוא נגיד, אנחנו אימצנו את הדרך, מראש לקחת משהו שיחבר אותו למהות של השואה ולא לשלוח אותו עכשיו לעשות שירות בצער בעלי חיים, כבודם במקומם.
מירב בן ארי: לחבר אותו, אגב בהמשך, גם כשהוא חוזר כדי לשמור על איזה קשר ולא לעשות רק מצגת עם ההורים ולהביא תמונות ולהחליף חוויות, אלא גם כשהוא חוזר מהמסע לתת את האופציה, כמובן את האפשרות, או שבית הספר יאמץ עמותה שמתעסקת עם ניצולי שואה.
<דוד ביטס: א', ללא ספק זה הכיוון.
<דוד ביטס: מצד שני אני אומר שמנהל בית הספר מספיק אחראי כדי לומר 'אני יש לי מה לעשות עם התלמידים האלה שיתרמו לקהילה שלי'.
<דוד ביטס: זה יכול להיות עם ניצולי שואה וזה יכול להיות עם דברים אחרים.
<דוד ביטס: העיקר שבסופו של דבר יהיה פה איזה מהלך שהנער ידע שהוא קיבל מהמדינה ולכן הוא צריך להחזיר את זה באיזו צורה.
<דוד ביטס: דרך אגב אפרופו, לסייע לניצולי שואה, בשנה שעברה עם משרד האוצר ניסינו לעשות איזו מהלך ברמה ארצית שייתנו לנו את אותם ניצולי שואה, שמות, פרטני - - -
מירב בן ארי: אפשר לעשות את זה ברמה המקומית.
<דוד ביטס: שנייה, באופן כללי ביקשנו רשימה של כאלה שאנחנו נגיד לילד - - -
מירב בן ארי: אדוני אתה מדבר לחברת כנסת ששייכת לשר האוצר, אולי אני אקל עליך בפרויקט הזה.
<דוד ביטס: בממשלה הקודמת התכוונתי.
<דוד ביטס: עשינו מהלך כזה ובסופו של לדבר לא קיבלנו את כל אותם רשימות כדי להגיע אליהם.
נורית קורן: הנה יש לך עכשיו דלת ישר למשרד האוצר.
נורית קורן: אני חושבת שלא נכון שמנהל בית הספר יחליט אם זה לכאן או לכאן.
נורית קורן: אם אנחנו רוצים קשר ישיר וגם העניין שכמעט כל ניצולי השואה הולכים ופוחתים ושיש לנו כמה שפחות.
נורית קורן: אני חושבת שכל הילדים הצעירים שהיום לא יודעים כל כך, אנחנו לא מדברים כל יום על השואה.
נורית קורן: אנחנו מדברים מעט מאוד, אני חושבת שכן צריך כמו שחברתי מירב אמרה, כן דווקא לניצולי שואה שיש עדיין בכל עיר.
נורית קורן: לדעתי בכל עיר אפשר לקבל את זה מהרשות המקומית ולא לחכות רק למשרד האוצר.
נורית קורן: לדעתי מאוד מאוד חשוב שזה כן יהיה קשר ישיר ורציף למשך כל השנה ולא שברגע שמסיים זהו, נגמר.
נורית קורן: נסענו חזרנו.
נורית קורן: ברשותך, אני כבר נכנסתי לדברייך, אני פשוט צריכה ללכת לוועדת כספים.
נורית קורן: אני מאוד הייתי רוצה לראות את המסע לפולין לא כמסע שמחכים לו כדי לחגוג.
נורית קורן: יש המון דברים שהילדים נוסעים לשם כשהם יודעים שהם הולכים לעשות חגיגה.
<דוד ביטס: אני לא יודע מאיפה זה.
נורית קורן: יש לי ילדים בבית ספר, יש לי ילדים גדולים ואני יודעת בדיוק מה הלך הרוח.
נורית קורן: אני לא רוצה שיהיו גם הכתבות אחרי בעיתון שהשתוללו, הלכו שתו - - -
<דוד ביטס: מתי הייתה הכתבה האחרונה בעיתון?
<דוד ביטס: זה נורא חשוב.
<דוד ביטס: צריך להסתכל על הפרופורציות - - -
נורית קורן: בשנה האחרונה לא, לפני.
<דוד ביטס: צריך להסתכל על הפרופורציות אם לפני שלוש שנים או ארבע שנים.
<דוד ביטס: אני אומר שאם לפני שלוש או ארבע שנים היו כתבות השכם והערב, בואו נסתכל סטטיסטית בשלוש שנים האחרונות, מקרה וחצי - - -
נורית קורן: תשמע, יש דברים שאנחנו יודעים ועולים לתקשורת - - -
<דוד ביטס: מה זאת אומרת, אני מחזיר אותם.
<דוד ביטס: כשהם חוצים קו אדום בפולין אני מחזיר אותם לארץ.
נורית קורן: צריך לדאוג גם לדברים האלה וצריך לטפל בכל הנושא הזה שהילדים הולכים ומחכים רק לצאת וללכת למועדוני לילה ולשתות.
<דוד ביטס: מאיפה זה?
<דוד ביטס: לא אני אומר לך שזה לא אחראי- - -
נורית קורן: אני מוכרחה לומר שבשלוש השנים האחרונות לא היה הרבה ואנחנו לא שומעים על מקרים כאלה - - -
<דוד ביטס: אני אספר לך על מקרה מלפני שבועיים.
<דוד ביטס: תלמיד קנה בקבוק ובאותה שנייה הוא עלה על המטוס.
נורית קורן: נו, אתה רואה.
<דוד ביטס: מה זה 'אתה רואה'?
<דוד ביטס: מה זאת אומרת - - -
נורית קורן: כשילד חושב לעשות כזה דבר - - -
<דוד ביטס: תסתכלי על המכלול.
<זאב ליכטנזון: יאללה ביתר יותר טוב?
<זאב ליכטנזון: עזבו בקבוקים.
<זאב ליכטנזון: למה לא קיצון?
<זאב ליכטנזון: זה הפך קרנבל.
<זאב ליכטנזון: עליתי מלמעלה, יש פה תמונה של חברי כנסת עם חיילים שלנו, דגלים.
<זאב ליכטנזון: מה אתם הולכים לשם, מה זה קרקס?
<זאב ליכטנזון: זה בית מטבחיים.
<זאב ליכטנזון: למה כל הטקסים האלה?
<זאב ליכטנזון: בעיניי גם מצעד החיים.
<זאב ליכטנזון: למי עושים את ההפגנה הזאת?
<זאב ליכטנזון: זה לא בקבוקים.
מירב בן ארי: אנחנו יוצאים מהדיון ואני צריכה לסכם.
מירב בן ארי: תודה חברת הכנסת קורן.
מירב בן ארי: יש לך עוד משהו להוסיף, ממש שתי דקות כי אני חייבת לרדת - - -
<דוד ביטס: שתי דקות.
<דוד ביטס: אני אומר ששום דבר ממה שקורה בפולין מבחינת האבטחה, מבחינת ה"מוריוט" שאתה מדבר עליו וכו'.
<דוד ביטס: מדינת ישראל בנוסף לכל מה שאמרנו שמה 20 מיליון שקלים לכל המעטפת של המסעות וזה לא יוצא אגורה אחת מההורים, אגורה אחת זה לא יוצא.
<דוד ביטס: קיבלנו החלטה קטגורית, המסעות בשנה הבאה יהיו שישה לילות, אחיד בכולם, יופי.
<דוד ביטס: מלגות, תביאי מקרה אחד של מישהו שעבר מסע ייסורים.
<דוד ביטס: כל מה שאנחנו מבקשים, מה שצריך במדינה מתוקנת, תביאו תלושי משכורת שיראו על הכנסה לנפש, הכנסה של המשפחה.
<דוד ביטס: בהתאם לכך אנחנו קובעים, ושום דבר מעבר לזה.
<דוד ביטס: אם זה לא ברור אז הנה אני אומר, כל מדינה מתוקנת, כל ארגון מתוקן מעניק כספים על פי קריטריונים מול מסמכים.
<דוד ביטס: יביאו מסמכים יקבלו בהתאם לאיפה שאתה נמצא בתוך הקריטריונים שנמצאו.
<דוד ביטס: מלונות, אני מזמין אותך, אני שלוש שנים כבר מסתובב שם.
<דוד ביטס: תביא לי אכסניה אחת בפולין ואני הראשון שמעביר את כולם לאכסניות, או.
<דוד ביטס: קיי.
<דוד ביטס: בתי מלון, תביאי לי בתי מלון של שני כוכבים, של שלושה כוכבים.
<זאב גולדבלט: תשמע, הבת שלי חזרה בשבוע שעבר, אל תגיד לי שאני לא יודע על מה אני מדבר - - -
<דוד ביטס: אתה לא יודע.
<זאב גולדבלט: בשבוע שעבר היא חזרה משם.
<דוד ביטס: אני מדבר לתת מענה, אל תביא לי מלון אחד שאתה מוצא.
<דוד ביטס: תביא מענה שייתן מענה לכל ה-30 אלף לאורך כל השנה.
<דוד ביטס: הלוואי שתמצא, זה יעזור לנו מאוד.
<דוד ביטס: אנחנו לא צריכים?
<זאב גולדבלט: דרך אגב לגבי מלגות, עובדתית יש סדר גודל של 10% נשארים אצלכם עד כמה שאני יודע - - -
<דוד ביטס: של מה?
<זאב גולדבלט: מהנתונים שאני יודע שסדר גודל של 10%, דהיינו 5 מיליון שקל בשנה נשארים בקופה - - -
<דוד ביטס: איזה קשקוש זה.
<דוד ביטס: מאיפה?
<דוד ביטס: קשקוש.
<זאב גולדבלט: אלא אם אני טועה.
<זאב גולדבלט: (היו"ר יעקב מרגי)
יעקב מרגי: השאלה מכוונת.
יעקב מרגי: יש ניצול מלא של הסעיף התקציבי של המלגות בכל שנה?
יעקב מרגי: של הקרן יש ניצול מלא?
<דוד ביטס: זה בדיוק העניין.
<דוד ביטס: הגענו לתת-ניצול ואנחנו - - -
יעקב מרגי: מתי הגעתם לתת-ניצול?
<דוד ביטס: עכשיו.
<דוד ביטס: אנחנו באנו למנכ"לית, ביצענו שבתת-ניצול הזה המדינה תיקח על עצמה את המימון של המלווים.
<דוד ביטס: אז מה לא בסדר?
<דוד ביטס: אנחנו הולכים לתת מלגות גם לילדים עשירים.
יעקב מרגי: סליחה, סליחה, אני לא הבנתי.
יעקב מרגי: מה זה תת-ניצול?
יעקב מרגי: זאת אומרת?
<זאב גולדבלט: שיש כסף שנשאר בקופה.
יעקב מרגי: רק רגע זאב, זה מפריע לי.
<דוד ביטס: הקרן מונה 35 מיליון שקלים של משרד החינוך, הניצול היה בשנה האחרונה 21 מיליון - - -
יעקב מרגי: אז אולי במקום לתת מלגות לעשירים אולי נוריד את הקריטריונים?
<דוד ביטס: אנחנו גם את הקריטריונים נוריד ואגיד לך למה.
<דוד ביטס: אנחנו נעשה גם וגם כי אם העלות של המסע תרד באופן טבעי גם גובה המלגה ירד באופן יחסי ויישאר יותר כסף, אז נוכל להגמיש גם את הקריטריונים ובמקביל אנחנו נישא בהוצאה של המלווים.
<דוד ביטס: מה לא בסדר?
יעקב מרגי: בבקשה גברתי, אנחנו לפני סיכום הדיון.
<עינת הוכנר: כמה שהבנתי גם הורידו במכרז - - -
<קריאה: ענת הוכנר, היושבת ראש של תל אביב.
<ענת הוכנר: אני יודעת לדבר.
<ענת הוכנר: אני ענת הוכנר היושבת ראש של תל אביב ונציגה של פורום הוועדים היישובים.
<ענת הוכנר: היושבת ראש של ועדת הורי תל אביב.
<ענת הוכנר: אני הבנתי שבמסגרת המכרז החדש הורידו גם את המלגה הגבוהה כדי שבעתיד יהיה אופציה לממן את המאבטחים.
<ענת הוכנר: זאת אומרת - - -
<דוד ביטס: אני לא יודע מה את אומרת.
<ענת הוכנר: הבנתי את זה ממך.
יעקב מרגי: אמרת את זה עכשיו בצורה אחרת.
יעקב מרגי: אמרת שבגלל תת-ניצול מומן מאותה יתרה, ביקשתם לממן את המורים ואת המלווים.
<ענת הוכנר: לא.
<ענת הוכנר: אין מלגה אחת, יש דרגות במלגות - - -
<דוד ביטס: 4 מלגות.
<ענת הוכנר: 4 מלגות שאחת מהן הייתה 4,000 מתוך 5,000 או משהו כזה.
<ענת הוכנר: הבנתי שבמכרז החדש לא תהייה את הרמה הכי גבוהה.
<ענת הוכנר: הבנתי לא נכון - - -
יעקב מרגי: לא קשור מלגות למכרז.
<ענת הוכנר: הבנתי בפגישה אתך שלא תהייה מלגה גבוהה כזאת.
<דוד ביטס: ברור כי זה ירד באופן יחסי.
<דוד ביטס: כי אם המסע, סתם לצורך הדוגמה, הוא 4,500 שקל אז המלגה לא תהייה כי אנחנו נשאף שהמלגה תישאר בגובה שהיא נמצאת.
<דוד ביטס: אם המלגה היום היא בערך 70% שם זה יהיה.
<דוד ביטס: אז איפה הבעיה תהייה פה?
<ענת הוכנר: לא הבנתי שזה בכסף אלא במדרג.
<חיים אסייג: שמי חיים אסייג, בעברי עד לא מזמן הייתי מנהל אורט מקיף דתי בבית שאן ואני מלווה את הנושא של יציאות תלמידים לפולין הרבה מאוד שנים, מאז שנות ה-90 כשהוצאנו את המשלחת הראשונה.
<חיים אסייג: אני רוצה להתייחס לשתי נקודות.
<חיים אסייג: א', היציאה, הרושם שתמיד קיבלנו ואני עדיין ברושם הזה, יציאת התלמידים לפולין היא רק לבעלי יכולת למרות המלגות שתלמידים מקבלים.
<חיים אסייג: אצלנו למעשה היו יוצאים עד 20%-25% מכלל תלמידי השכבה.
<חיים אסייג: זה דבר שלמרות החשיבות שייחסנו לעניין הזה זה יוצר בעיה מאוד מאוד קשה.
<חיים אסייג: גם ההכנות לקראת יציאת התלמידים למכוני שואה וכו', למעשה מי שנהנה מהעניין הזה הם רק אותם תלמידים שיוצאים בסופו של לדבר לפולין ולא שאר התלמידים.
<דוד ביטס: אתה יודע שיש הסעות שמשרד החינוך מממן למכוני שואה?
<חיים אסייג: כן, נכון, ברור לי.
<חיים אסייג: מכיוון שההתייחסות כהכנה לאותם תלמידים שיוצאים לפולין אז זה מה שהיה קורה למעשה בפועל, שאותם תלמידים שיוצאים לפולין הם הנהנים בסופו של דבר מכל ההכנה לעניין.
<חיים אסייג: נקודה נוספת, היום כשאני מצוי גם בנושא של האולפנות, הישיבות התיכוניות, אני רואה ששם יוצאים כ-60%-70% מכלל תלמידי השכבה ולכן זה יותר מחזק אצלי את העניין שבעצם בעלי היכולת הם שיוצאים ולא מעוטי היכולת.
<חיים אסייג: זה יוצר בעיה ואני אומר את זה לאורך שנים.
יעקב מרגי: סליחה שאני מקצר, אני צריך להמשיך.
יעקב מרגי: גם הורה חסר יכולת ואמצעים כשהמלגה השתתפה בשיעור המרבי, 4,000 שקל, הוא נדרש להוסיף את ה-1,000 ומשהו שקל.
יעקב מרגי: יש עוד הוצאות נלוות כדי לרפד את הבן או הבת, את זה צריך לקחת בחשבון כי זו מעמסה.
<דוד ביטס: אנחנו רוצים להוריד את המחירים.
<דוד ביטס: זה משהו - - -
יעקב מרגי: אני רוצה שתבין שזה לא משהו שב-1,000.
<חיים אסייג: יש הבדל בין אותם תלמידים שנמצאים בפריפריה לבין התלמידים שנמצאים בעיר.
יעקב מרגי: מה ההבדל?
<חיים אסייג: ההבדל הוא שתלמידים לא יוצאים.
יעקב מרגי: זה קשור למעוטי יכולת.
יעקב מרגי: תדע לך, אני רוצה להקדים אותך, תדע לך שזו לא ראיה לכלום.
יעקב מרגי: למה אנחנו כרגולטור נדרשים לפעמים להתערב, כי כשיש קשיים תמצא שדווקא אלה שאין להם את היכולות, בלי לבדוק מדעית או סטטיסטית, אתה תמצא שאחוז ההיענות הגובה הוא דווקא מהפריפריה.
<חיים אסייג: אבל זה לא מה שהיה במציאות.
יעקב מרגי: זה נכון להרבה תחומים, סליחה.
<דוד ביטס: על איזו מציאות אתה מדבר?
<דוד ביטס: תדבר איתי עכשיו, אל תדבר איתי על מה שהיה לפני חמש-שש שנים.
<דוד ביטס: תדבר איתי עכשיו.
<חיים אסייג: גם עכשיו.
<חיים אסייג: אני רוצה להתייחס לעוד נקודה נוספת אם ראוי לצאת בגילאים האלה או לא, לדחות את זה.
<חיים אסייג: אני חושב שהגילאים הטובים ביותר זה תלמיד בכיתה יב'.
<חיים אסייג: יש כאן מסגרת של לחץ חברתי במובן החיובי.
<חיים אסייג: תלמידים לפני גיוס לפני צה"ל.
<חיים אסייג: אני זוכר אמירה של אחד התלמידים שלנו שאמר לי בפולין: 'אני מבין היום למה המדינה שלנו צריכה להיות מדינה חזקה'.
<חיים אסייג: זאת אומרת כל מיני ביטויים של הפנמה והבנה - - - <קריאה:> זה כישלון של הורים שלו והמחנכים שלו אם הוא צריך לנסוע לפולין כדי להבין.
<חיים אסייג: יש הבדל וכבר נאמר פה, נאמרו פה, לא דומה - - -
<חיים אסייג: בסיום דבריי אני רוצה לספר על משהו שעשינו בבית שאן, במשך שלוש שנים הוצאנו את כל השכבה ל-24 שעות.
<חיים אסייג: אני לא יודע אם אתה מכיר.
<דוד ביטס: אני מכיר.
יעקב מרגי: אני רוצה להודות כאן.
יעקב מרגי: אני אקריא את הסיכום.
יעקב מרגי: הוועדה רואה חשיבות רבה במסעות התלמידים לפולין וגם במסגרות אחרות.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את משרד החינוך על הגדלת המלגות עבור התלמידים שידם לא משגת לממן את המסע.
יעקב מרגי: הוועדה רשמה בפניה ש-50% מהתלמידים נהנים ממלגות סיוע לנסיעות המסע לפולין.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את משרד החינוך על ההכרה שיש להוציא למסעות רק, או דווקא כיתות י"ב, בתקווה שיהיו מוכנית רגשית יותר למסע.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה את דיווח אנשי משרד החינוך באשר להכנת חוזר מנכ"ל חדש בנושא שיצא בקרוב.
יעקב מרגי: כמובן שאשמח שהוועדה תוכל לקבל אותו לידיה.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את משרד החינוך על המכרז החדש שיוזיל את עלויות המסע.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך להעביר אליה את המכרז ואת המפרט הנלווה אליו.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לשאוף לשתף כמה שיותר תלמידים, אני לא יכול לומר כל התלמידים, למסע ולשתף את כל התלמידים בהכנות למסע.
יעקב מרגי: גם אם הם לא עוברים את החוויה של הנסיעה, את החווית ההכנה לדעתי כולם צריכים לעבור אותה.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך למצוא תחליף לימודים הולם לתלמידים שאינם נוסעים, שלא יהיה מצב, אני לא רוצה לומר זה לא המקום, לדעתי הפוך, דווקא לתת להם העצמה בימים שיוצאים.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את כל מכוני המחקר העוסקים במלאכתם החשובה של שימור זכר השואה.
יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לעקוב אחרי ההתפתחויות בתחום הזה.
יעקב מרגי: כפי שאמרתי 'תם ולא נשלם'.
יעקב מרגי: יהיה עוד דיון המשך.
יעקב מרגי: אני מקווה שנקבל את המכרז ואת חוזר מנכ"ל.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-3 בנובמבר 2015, כ"א בחשוון תשע"ו.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – יום הבטיחות בדרכים, שהכנסת מציינת היום, לימודי תעבורה ורשמת הבטיחות בסביבות בתי הספר.
יעקב מרגי: במסגרת יום הבטיחות בדרכים בכנסת, הוועדה מקיימת היום דיון מיוחד על רמת הבטיחות בסביבות בתי הספר והחינוך התעבורתי.
יעקב מרגי: יושב לצידי חבר הכנסת חמד עמאר, שהוא ראש השדולה למאבק בתאונות הדרכים בכנסת.
יעקב מרגי: עושה עבודתו תמידין כסדרה.
יעקב מרגי: כל שבוע נותן לנו תזכורת ואני רוצה להודות לו על הארגון של היום הזה, שמתחיל עכשיו ברגע זה אצלנו בוועדה וממשיך הלאה לוועדות נוספות.
יעקב מרגי: כדי לא לעכב אותו, את דברי הפתיחה שלי אני אומר בין הדוברים, ככה בין הפרקים.
יעקב מרגי: אני אתן את רשות הדיבור לחבר הכנסת חמד עמאר ונפתח דיון בנושא.
יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת.
חמד עמאר: קודם כל אני רוצה להודות ליושב ראש הוועדה.
חמד עמאר: אני חושב שחשוב מאד להעלות את הנושא של חינוך תעבורתי בוועדת החינוך, ובאמת תודה רבה על היוזמה ועל ההסכמה לפתוח את יום הבטיחות בדרכים בוועדת החינוך, שזה המקום הנכון להתחיל איתו.
חמד עמאר: אני חושב שחינוך תעבורתי במדינת ישראל הוא דבר מאד חשוב.
חמד עמאר: אנחנו לפעמים במדינת ישראל מתחילים בדברים ולא משלימים אותם עד הסוף.
חמד עמאר: דוגמא, החלטנו שרישיון נהיגה יוכל לקבל צעיר בגיל 16 ותשעה חודשים, ומצד שני לא הלכנו וקדמנו את זה עם בתי הספר.
חמד עמאר: המשכנו עם זה שחינוך תעבורתי יהיה בכיתה י"א.
חמד עמאר: במקום שנוריד את זה לכיתה י', לפי ההתקדמות שלנו.
חמד עמאר: אנחנו רוצים שאותו ילד, אותו צעיר יגיע לצבא עם ניסיון נהיגה, אנחנו צריכים גם להתאים את עצמנו לנושא הזה.
חמד עמאר: זה הדבר הראשון שאנחנו צריכים לעשות.
חמד עמאר: ובאמת, בהזדמנות הזאת, לפני שאני אמשיך את דברי, אני חייב להודות למשרד התחבורה, לרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ובראשם המנכ"ל מירב, על העבודה הנפלאה שאתם עושים.
חמד עמאר: באמת אתם עושים עבודה מעולה.
חמד עמאר: אני מלווה אתכם כמעט 7 שנים.
חמד עמאר: מאז שנבחרתי לכנסת בשנת 2009, אני מוביל את השדולה, מוביל את היום הזה, היום החשוב הזה, בעזרתם ואתם עושים עבודה מצוינת.
חמד עמאר: עבודה קדושה למען ביטחון הילדים שלנו וכולם.
חמד עמאר: זו נקודה אחת שדיברתי עליה בהתחלה, שאתה לא יכול היום להגיד שאני רוצה לתת רישיון נהיגה בגיל 16 ותשעה חודשים, ואותו ילד יתחיל ללימוד חינוך תעבורתי בכיתה י"א, כשכבר הוא בן 16.5-17.
חמד עמאר: אם היינו מורידים את הגיל לכיתה י' ונותנים לאותו ילד ללמוד בכיתה י', אנחנו נדע שאותו ילד מחויב בחינוך תעבורתי, גם שיעשה את התיאוריה בכיתה י'.
חמד עמאר: שאנחנו נבוא ונשקיע ונגיד שכל ילד במדינת ישראל, בכיתה י', בכדי שיגיע לשיעורים, נגיד לו אתה מגיע לשיעורים, בסיום הלימודים שלך של חינוך תעבורתי, תיגש לתיאוריה, תקבל את התיאוריה שלך ותתחיל עם הרישיון שלך בגיל 16 ותשעה חודשים, וכך אנחנו יכולים לעזור מאד מאד בנושא הזה.
חמד עמאר: מעורבות של צעירים עד גיל 24, אדוני יושב הראש, היא מעורבות אדירה.
חמד עמאר: הכי גבוהה במדינת ישראל.
חמד עמאר: המעורבות של הצעירים היא הכי גבוהה.
חמד עמאר: אני בעצמי חוקקתי חוק לפני ארבע שנים, אני חושב, של רמת אלכוהול כמעט אפסית לנהגים צעירים עד גיל 24 ואני רוצה להגיד לכם שבמשטרה עדיין לא אוכפים את החוק.
חמד עמאר: אתה יכול להיות עם כמות אלכוהול מסוימת שבודקים אותך לפי החוק הישן.
חמד עמאר: החוק החדש שאני חוקקתי אותו לפני ארבע שנים, שהמשטרה הייתה אמורה להתחיל לאכוף את החוק הזה לפני שלוש שנים-שלוש שנים וחצי, עד הסוף לא אוכפים את החוק הזה ואני לא מצליח לקבל תשובה ברורה.
חמד עמאר: אומרים לי הינשוף לא יכול לתת את הבדיקה, לא מתאים, אז אם אנחנו ארבע שנים לא מצליחים לסדר ינשוף שייתן לנו את הבדיקה, ברוב מדינות העולם נמצא הדבר הזה, ברוב מדינות העולם בודקים את הדבר הזה, ברוב מדינות העולם כשאומרים אלכוהול כמעט אפס, יכולים להגיע לתוצאות ולבדוק ולהוציא את הדו"ח ולהרתיע את אותם צעירים.
חמד עמאר: הצעירים עדיין מתנהגים כאילו מותר להם לשתות את בקבוק הבירה הראשון והשני, ולצאת לנהג ולנהוג ולכן אחוז התאונות של הצעירים הוא מאד גבוה והשכיחות של התאונות הקטלניות שם, הוא כתוצאה ממהירות גבוהה אצל הצעירים.
חמד עמאר: גם לנקודה הזאת אנחנו חייבים להיכנס.
חמד עמאר: ואין מה לעשות, כל הנושא הזה צריך כסף.
חמד עמאר: המדינה, במקום שתמשיך להשקיע, מספר ההרוגים עולה.
חמד עמאר: משנת 2009, משנת 2012 אנחנו בעלייה של מספר ההרוגים במדינת ישראל.
חמד עמאר: ובמקום להוסיף עוד כסף לרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, להוסיף כסף לתכנית התעבורתית, לחינוך התעבורתי – מכמעט 40 מיליון שקלים, הורידו את זה ל-18 מיליון שקלים.
חמד עמאר: במקום שכל תלמידי ישראל בכיתה י' יקבלו את זה או איך שהיה בכיתה י"א, מקבלים את זה חלק.
חמד עמאר: לא כולם מקבלים.
חמד עמאר: אני מקווה שהשר ייקח את הנושא של הבטיחות בדרכים, ייקח את הנושא של הרשות, ייקח את הנושא של החינוך התעבורתי וישקיע.
חמד עמאר: כאן אנחנו צריכים להשקיע.
חמד עמאר: אנחנו צריכים להשקיע בצעירים שלנו, אנחנו צריכים לשמור עליהם ואני מבטיח לכם – אם אנחנו שומרים על אותם צעירים, שיקבלו את החינוך הדרוש – זה ילווה אותם לשנים רבות קדימה.
חמד עמאר: ואנחנו רוצים אותם גם בצבא, שיצברו גם את הניסיון שלהם לפני הצבא בנהיגה וגם שחלק מהם נהיים נהגים בצבא והם צריכים הרבה שעות נהיגה והרבה שעות על ההגה.
חמד עמאר: לכן הנושא זה הוא נושא מאד חשוב.
חמד עמאר: אני אגיד כמה משפטים על בטיחות ותשתיות בסמוך למוסדות חינוך.
חמד עמאר: אני מכיר את זה גם בעבודתי הקודמת, כשהייתי במשרד התחבורה.
חמד עמאר: אני אומר לכם, הנושא הזה במגזר הלא יהודי, הוא נושא שצריך לקחת אותו לטיפול מאד מאד אינטנסיבי.
יעקב מרגי: הוועדה מקיימת דיון מהיר בשבוע הבא לגבי כל נושא הפיתוח של בתי הספר.
חמד עמאר: זה נושא שאנחנו צריכים לקחת אותו.
חמד עמאר: אני אומר לך, הקימו רשות שנקראת הרשות לבטיחות בדרכים בהוראת שעה.
חמד עמאר: אני מקווה שהשר ייקח את זה לידיים שלו ויעביר את זה כחוק במדינת ישראל והחוק תדע שיש לה ביטחון עבודה ותכנית עבודה לכמה וכמה שנים קדימה.
חמד עמאר: אותה רשות צריכה להיות המפקחת.
חמד עמאר: היא צריכה לתאם את הפעילות בין הרשות המקומית למשרד התחבורה, למשטרה, למשרד החינוך, לכולם.
חמד עמאר: לשבת, להגיע לבתי ספר, להגיד תשמע, חסר - אחד, שניים, שלושה.
חמד עמאר: אצלם אנשי המקצוע.
חמד עמאר: שם צריך להיות.
חמד עמאר: במקום שנעשה את זה אנחנו מקצצים להם את התקציב של הרשות לבטיחות בדרכים ואנחנו לא נותנים להם את הסמכויות הדרושות והם עדיין כפופים למנכ"ל משרד התחבורה.
חמד עמאר: במקום שהם יהיו רשות עצמאית, שלא כפופה לאף אחד, ואז הם יוכלו לעבוד ולעשות את העבודה שלהם כמו שצריך.
חמד עמאר: לכן אני באמת מודה לך על קיום הדיון הזה.
חמד עמאר: אנחנו נמשיך ביום הזה, יש לנו עוד דיונים בוועדות אחרות ותודה רבה.
יעקב מרגי: תודה רבה לחבר הכנסת חמד עמאר.
יעקב מרגי: אנחנו נתמודד עם התהיות והשאלות ששאלת.
יעקב מרגי: יש לנו כאן מצגת.
יעקב מרגי: לפני שנפתח את הדיון נרצה לראות אותה, אחרי שאני אומר מספר מילים, כך שיהיה לנו גם מצע לקראת הדיון ולקראת שאר הדוברים.
יעקב מרגי: קיבלתי איזה מסמך אתמול של פרופסור קובי פלג.
יעקב מרגי: גילוי נאות, אני לא מכיר אותו מלפני כן.
יעקב מרגי: הוא מנהל המרכז הלאומי לחקר הטראומה.
יעקב מרגי: אני רוצה להקריא לכם נתונים.
יעקב מרגי: תרגמתי אותם לכמויות, זה מפחיד, מבהיל.
יעקב מרגי: הם עשו מחקר והוא כותב בדו"ח: 1 מכל 11 תושבים מתושבי ישראל יאושפז עקב פציעה בתאונות דרכים במהלך חייו.
יעקב מרגי: כשמקבלים על 1 מכל 11, בואו ניקח על אוכלוסייה של 8 מיליון תושבים - 727,000 איש.
יעקב מרגי: אחד מכל 73 תושבי ישראל יהיה פצוע קשה עקב תאונת דרכים, זה 109,000 פצועים קשה.
יעקב מרגי: אני בכוונה תרגמתי את זה.
יעקב מרגי: כשאומרים 1 מ-11, אנחנו לא מבינים.
יעקב מרגי: 1 מכל 26 תושבים מעל גיל 65 – יאושפז עקב תאונת דרכים כהולך רגל.
יעקב מרגי: 307,000 אזרחים ותיקים נפגעים בתאונות דרכים כהולכי רגל.
יעקב מרגי: זה נראה לי מוגזם, אבל כנראה שהוא יודע מה שהוא אומר.
יעקב מרגי: 1 מכל 36 ילדים עד גיל 9 יאושפז עקב תאונת דרכים כהולך רגל.
יעקב מרגי: זה 222,000 ילדים.
יעקב מרגי: אז רבותי, אני עוצר פה, כי יש עוד כמה נתונים שהוא כתב בדו"ח.
יעקב מרגי: הדברים מדברים בעד עצמם.
יעקב מרגי: אני חושב שבסך הכל מספר ההרוגים זה לא כמו שאתה ציינת, אנחנו נשמע את זה אחר כך.
יעקב מרגי: יש ירידה מסוימת, אבל לא מספיק.
יעקב מרגי: אנחנו עדיין בתחום של ה-300 פלוס.
יעקב מרגי: זו כמות אדירה.
יעקב מרגי: יש השקעה בתשתיות.
יעקב מרגי: אף אחד לא יכול לומר כבישים אדומים.
יעקב מרגי: יש עדיין, אבל יש השקעה בתשתיות.
יעקב מרגי: איכות המכוניות בכבישים הולכת וגדלה.
יעקב מרגי: הצפיפות גם כן הולכת וגדלה.
יעקב מרגי: חסר לנו פה משהו.
יעקב מרגי: כנראה שחסר החינוך התעבורתי ואנחנו ניתן דגש כאן, היום בדיון, לנושא החינוך התעבורתי, אבל לפני כן אני רוצה לראות את המצגת של ארגון בטרם.
יעקב מרגי: ניתן את הקרדיט לכולם – מרכז השלטון המקומי בישראל, נשק וסע, הבמה שלכם.
יעקב מרגי: מספר דקות בלבד, כדי שנוכל להתקדם.
<אביטל אפל פנקס: בסדר גמור.
<אביטל אפל פנקס: אני אעשה הקדמה קצרה לפני שנציג את המצגת.
<אביטל אפל פנקס: באמת תודה יושב הראש.
<אביטל אפל פנקס: אחוז הילדים שנהרגים בתאונות בישראל הוא הגובה במדינות ה-OECD.
<אביטל אפל פנקס: ארגון בטרם פרסם השנה מחקר וראינו שזה לא פלא.
<אביטל אפל פנקס: אנחנו שולחים את הילדים שלנו הרבה פעמים פשוט לשדה קרב בבוקר.
<אביטל אפל פנקס: קודם כל בישראל עדיין רוב הילדים מגיעים לבית הספר ברגע – שני שלישים.
<אביטל אפל פנקס: להבדיל ממדינות אחרות, כאן זה הרוב המוחלט.
<אביטל אפל פנקס: במחקר שעשינו, עשינו גם תצפיות ואנחנו ראינו שיש גם קשיים פיזיים מאד מאד גדולים.
<אביטל אפל פנקס: קודם כל יש המון רכבים שחולים על המדרכות, גזם, פחי מחזור, כלומר הרבה דברים שמורידים אותם לכביש.
<אביטל אפל פנקס: הנהג הישראלי לא נותן להם זכות קדימה.
<אביטל אפל פנקס: שליש מהנהגים – הילד מנסה לחצות את הכביש – והם פשוט לא נותנים להם זכות קדימה.
יעקב מרגי: הם שקופים.
<אביטל אפל פנקס: שקופים.
<אביטל אפל פנקס: נוסיף לזה גם את האימפולסיביות הטבעית שיש בכל ילד וכשהוא צריך להמתין ולהמתין ולא עוצרים לו, אז מן הסתם אנחנו רואים תאונות.
<אביטל אפל פנקס: 22% מהילדים שנפצעו בתאונות דרכים זה עקב התפרצות לכביש.
<אביטל אפל פנקס: אנחנו רואים שהם מוסחים.
<אביטל אפל פנקס: 1 מ-8 ילדים שוחחו בטלפון בזמן שחצו את הכביש.
<אביטל אפל פנקס: הם לא מצייתים לחוקי התנועה.
<אביטל אפל פנקס: שניים מתוך 5 בני נוער חצו באור אדום.
<אביטל אפל פנקס: אגב, גם ההורים, שאנחנו חושבים שהם יבואו וישמשו דוגמא אישית טובה - זה ממש נתון שהפתיע אותנו – להיפך.
<אביטל אפל פנקס: ההורים משמשים דוגמא אישית רעה.
יעקב מרגי: אני אעזור לך קצת.
יעקב מרגי: יש את המראה הזה שהאימא דוחפת את העגלה קדימה לתוך הכביש, קודם כל שהעגלה תהיה - - -
<אביטל אפל פנקס: עם הפלאפון ביד, כן.
<אביטל אפל פנקס: וההורים בעצם חוצים את הכביש באור אדום ביחד עם הילדים שלהם.
<אביטל אפל פנקס: הילדים פחות חוצים באדום כשהם לבד, מאשר כשהם עם ההורים שלהם.
<אביטל אפל פנקס: בעצם השקלול של כל הנתונים האלה יוצר לנו מצב שזה פלא שאין אפילו יותר תאונות דרכים וזה מגמה ומצב שאנחנו חייבים להילחם בו.
<אביטל אפל פנקס: בנוסף לנושא של שיעורי החינוך כמובן והחינוך של הילדים שהוא מאד ספציפי - - -
יעקב מרגי: אני נוכל לעשות את האינסרטים שלך במקביל למצגת?
<אביטל אפל פנקס: כן.
<אביטל אפל פנקס: אני רק רוצה לומר רק משפט אחד, לפני שיחיאל ייתן את הדוגמאות מתוך עבודה מאד יפה של נשק וסע ליד בתי הספר.