GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מנשה לוי: אבל אני קורא להורים פה, וגם להורים של בית הספר שלי, להגיש נגדי צו מניעה שיחייב אותי להכניס את הילדים שלהם לתוך מכסת 10%.
<מנשה לוי: אני רוצה לומר לך שפנתה אליי אמא שהודעתי לה שהבת שלה לא בתוך 10% והיא אמרה לי 'מי שמך?
<מנשה לוי: על סמך מה קבעת?
<מנשה לוי: מה ההכשרה שיש לך?' אמרתי לה 'גברתי, אין לי שום הכשרה, אנא, אני מבקש ממך, תיגשי לבית משפט ותגישי נגדי צו מניעה.
<מנשה לוי: אני לא רוצה את זה'.
<מנשה לוי: הפתרון שלי, הפתרון הוא שמשרד החינוך ייקח אחריות על הנושא הזה, יוציא את הנושא הזה מתוך מערכת החינוך הישראלית, בתי הספר, יקים מרכזי אבחון ארציים מטעמו, עם מאבחנים מוסמכים מטעמו שיקבלו שכר ממשרד החינוך ולא מהורים, כמו אצלי, שמגיעים ל-60% ו-70% של אבחונים.
<מנשה לוי: אתה איתי, אדוני היושב ראש?
יעקב מרגי: יש לי חלוקת קשב.
<מנשה לוי: ברהט אנחנו הגענו ל-4% של לקויי למידה, אצלי בבית הספר מאובחנים כמעט 70% והגענו לכמעט 30% של לקויי למידה.
<מנשה לוי: אתה מבין את העניין?
<מנשה לוי: ואם תלך לרמת אביב ג' ולכפר שמריהו אתה תיתקל בנתונים דומים.
<מנשה לוי: זה לתשומת לבה של אורלי שעלתה בדיוק על הבעיה.
מירב בן ארי: לפני שמקימים מרכז כזה - - -
<מנשה לוי: אני קורא לו לבטל כרגע את המצב ולהחזיר לקדמותו.
<מנשה לוי: לבטל את החוזר משנה שעברה.
<מנשה לוי: אנא בטלו את זה.
יעקב מרגי: תודה, עמק חפר.
מירב בן ארי: אני רק רוצה להגיד לכם משהו, בתחילת הישיבה זה מה שאמרתי.
מירב בן ארי: מי שמך?
מירב בן ארי: לא יודעת אם מכל הבלגן שהיה כאן שמעתם אותי.
<מנשה לוי: צודקת.
<מנשה לוי: אני לא רוצה את הסמכות הזאת.
מירב בן ארי: רגע, צריך להיות פה פרגמטיים.
מירב בן ארי: זה שאתה לא רוצה את הסמכות - - -
<מנשה לוי: אני פוגע בה.
מירב בן ארי: אדוני, הדברים שלך ברורים, ולא רק שהם ברורים, אלה בדיוק מה שאני אמרתי בתחילת דבריי, אבל אני רוצה לומר משהו אחד לאדוני היושב ראש, כי הישיבה כבר תיכף צריכה להסתיים.
מירב בן ארי: לבוא ולהקים עכשיו, זה רעיון, והוא חשוב וזה, אבל אני רוצה עכשיו ואנחנו יודעים שיש בתי ספר במדינת ישראל שיש בתוך בתי הספר, ואתה יודע את זה, אריאל, יש סמכות.
מירב בן ארי: יש סטודנטים שעברו תואר שני, בגלל זה שאלתי אותך על תואר שני בלקויות למידה, כי אני מכירה את זה, אבל כבר היום, אני יכולה גם לציין לך את בתי הספר, שקיימים כמו רשת עמל, כמו אורט, שנמצאים מתחת התמ"ת, שאנחנו כל הזמן רוצים למשוך אותם בחזרה למשרד החינוך, אבל דווקא אצלם יש מומחים לבעיה הזאת.
מירב בן ארי: ואני לא מצליחה להבין - - -
אורלי לוי אבקסיס: יש לכם את שפ"י גם, למה לא תשתמשו?
מירב בן ארי: אני רוצה להיות פרגמטית.
מירב בן ארי: יש היום מומחים בתוך בתי ספר במדינת ישראל שמטפלים.
מירב בן ארי: למה שלא נשים את זה?
מירב בן ארי: במקום עד שתקים ישות כזאת שתעזור לכל תלמידי ישראל.
מירב בן ארי: צריך לתת פתרון פרגמטי.
מירב בן ארי: דרך אגב, רק לזכותו אומר, אם אתה בא ואומר, שאתה מהנהן כשאני אומרת את הדברים האלה, כנראה שזה בתכנית הזאת שאתה הולך להציג, אז אנחנו כוועדה נתכנס פה שוב ונראה שבאמת עוד חודשיים, כי אתה אומר בשבוע הבא, באמת התחלתם לחשוב איך לשבץ בתוך בתי הספר.
אורלי לוי אבקסיס: רגע, אדוני היושב ראש.
יעקב מרגי: לא, אורלי.
אורלי לוי אבקסיס: אז לבטל את זה - - -
יעקב מרגי: לא, לא שמענו אותך.
אורלי לוי אבקסיס: מחכים לינואר, זה התאריך האחרון להגשה.
יעקב מרגי: נציבות עמותת אגד"ל.
יעקב מרגי: אני נותן לך רשות דיבור, בתנאי שיש לך משהו לחדש.
<שני קחטה: האמת שאני רוצה רק לחזק את חברת הכנסת מירב בן ארי.
יעקב מרגי: אריאל, מספר משפטי סיכום.
יעקב מרגי: שמעת את רוח הדברים.
מירב בן ארי: הוא גם מהנהן, אז הוא איתנו.
יעקב מרגי: אריאל, תוקף דברי הסיכום שלי יהיה בעקבות הדברים האחרונים שלך, כי הדברים נאמרו והוצגו בצורה הברורה ביותר.
יעקב מרגי: אני מכיר בצורך לסדר משהו, כי נוצר מצב, אפילו מנהל בית הספר מעמק חפר אמר את זה, לא ייתכן שברהט יש 4% ואצלו 70%, צריך למצוא את המענה, למתוח את הקו במקום הנכון.
יעקב מרגי: למתוח קו בכל מחיר זה לא מתיחת קו.
מירב בן ארי: לא יכול להיות שיש מומחה למחשבים בבית הספר ואין מומחה ללקויות למידה.
מירב בן ארי: זה האישיו של כל הדיון כאן.
<אריאל לוי: קודם כל אני רוצה שנהיה ברורים, מי שישב על דוח ועדת מרגלית זה פרופסורים ואנשים מהאקדמיה ומהשדה שקדמה לה הוועדה המקצועית של המשרד רק לפני שנתיים.
<אריאל לוי: זה לא אני ישבתי והחלטתי, יש דוח שלם, אני מזמין אותך לקרוא, הוא דוח לאחר עשור מהתיאור שניתן שם וכדאי לקרוא את זה.
אורלי לוי אבקסיס: רגע, אז עכשיו הדוח החדש שאתם מגישים - - -
יעקב מרגי: אורלי, אנחנו אחרי הזמן.
<אריאל לוי: שאלת מי ישב עם עצמו?
<אריאל לוי: לא ישבנו - - -
אורלי לוי אבקסיס: לא, הדוח עכשיו שאתם מגישים - - -
יעקב מרגי: אריאל, אתה הערת לי וכמעט שידרת לי שנפגעת שאמרתי לך אל תתפשט לי, ואני מכיר את הדינמיקה בדיונים.
יעקב מרגי: אני מבקש ממך, תאמר לי מה שיש לך לומר.
יעקב מרגי: אני מבקש, לאור הדברים ששמעת כאן, תן לי את האני מאמין, לקראת מה אתה הולך, הולך להנהלה, הולך לבכירים ממך, אני רוצה לדעת איך אנחנו מתנהלים עד לסיום המסקנות.
<אריאל לוי: הקראה והכתבה היא רק מבוססת אבחון.
<אריאל לוי: אני רוצה להגיד את האמירה הזאת כי זה לא היה פה מספיק ברור.
<אריאל לוי: ההחלטה לתת את ה-10% מבוססת רק אבחון חיצוני.
<אריאל לוי: חשוב לי להגיד.
<אריאל לוי: זה לא המורה מחליט מי ה-10%.
<אריאל לוי: הוא מחליט לאחר שיש אבחון חיצוני בידו.
<אריאל לוי: שתיים, במסגרת - - -
<קריאה: אבל 10%.
יעקב מרגי: אנחנו מבינים עברית.
<אריאל לוי: במסגרת הנתונים שהוצגו פה אין מכסות אחרות.
<אריאל לוי: יש שם נתונים שקורים בעולם, אין מכסות אחרות, דרורית.
<אריאל לוי: אין.
אורלי לוי אבקסיס: ממש, בין 3% ל-5%.
<אריאל לוי: זה לא בשבילך, זה נתונים מהעולם.
<אריאל לוי: זה לא מכסות, אין מכסות אחרות, אני לא מסתיר פה.
אורלי לוי אבקסיס: מה זה מכסות?
אורלי לוי אבקסיס: זה שלכם?
אורלי לוי אבקסיס: אתם הוצאתם את זה?
<אריאל לוי: אבל זה לא מכסות.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה מכסות.
אורלי לוי אבקסיס: איך שלא תקרא לזה, זה הולך כמו ברווז, זה נשמע כמו ברווז, זה מגעגע כמו ברווז, זה ברווז.
<אריאל לוי: זה לא.
אורלי לוי אבקסיס: זה מכסות.
אורלי לוי אבקסיס: אם אתה כותב להם 3% עד 5% זה מכסות.
אורלי לוי אבקסיס: אם אתה כותב להם 10% זה מכסות.
אורלי לוי אבקסיס: והילד ה-11 יידפק.
<אריאל לוי: שלוש, לגבי אנשי המקצוע בבתי הספר.
<אריאל לוי: יש היום אנשי מקצוע בבית הספר שהם עובדים עם לקויות למידה.
אורלי לוי אבקסיס: זה שלהם או לא שלהם?
<קריאה: מי?
<אריאל לוי: יש פסיכולוגים.
<אריאל לוי: תיתנו לי לסיים.
יעקב מרגי: אתה מוכן לדבר איתי?
<אריאל לוי: ישנם פסיכולוגים, ישנם מת"לים בחטיבות הביניים, כי חלק מבתי הספר הם שש שנתיים.
<אריאל לוי: מת"לים, מתאמי תפקודי למידה.
<אריאל לוי: ישנם רכזי התאמות - - -
אורלי לוי אבקסיס: איזה הכשרה יש להם?
<אריאל לוי: ישנן הכשרות לבעלי תפקידים, כולל היועצות והאחרים.
<אריאל לוי: עם זאת זה לא מספיק.
אורלי לוי אבקסיס: כמה יועצים חסרים בבתי הספר?
יעקב מרגי: אורלי, תני לו.
אורלי לוי אבקסיס: יש מחסור ביועצים.
יעקב מרגי: אצלי אין דיון בלי סיכום.
יעקב מרגי: אני לא אוכל לסכם את הדיון אם תפריעי לי.
<אריאל לוי: החלופה לסיפור של ה-10% לכאורה, הרי זה לא שילד לא יכול לגשת מעבר ל-10%, הוא יכול להיות מוגש לוועדה חיצונית.
<אריאל לוי: החלופה, לבטל את ה-10%, זה להגיש את כולם לוועדה חיצונית.
<אריאל לוי: יש לזה את החסרונות האחרים, שנדון בוועדה הבאה כשנשב פה, למה מגישים כל כך הרבה לוועדות חיצוניות, זה כמה עבודה זה.
<אריאל לוי: נתנו אוטונומיה לבתי הספר.
<אריאל לוי: זו החלופה.
<אריאל לוי: הקראה והכתבה העברנו לבתי הספר, לא במלואה, כל ילד שאנחנו חושבים עדיין שהוא צריך לגשת ייגש במסגרת התאמה לוועדה חיצונית.
<אריאל לוי: אני מסכים שיש פתולוגיות, תואר, ויש החלטות שלפעמים מזיזות ילד מפה לפה ובהחלט יש מורכבות שם.
<אריאל לוי: אני אומר מה החלופה.
יעקב מרגי: אבל אתה מבין ש-10%, לרדת באופן חותך ל-10% - - -
<אריאל לוי: אני מתקשה להסביר את עצמי.
<אריאל לוי: זה לא 10% ילדים מאובחנים בהקראה והכתבה, זה 10% באוטונומיה של בית הספר.
<אריאל לוי: כל היתר, גם אם זה 70% יכולים להיות מוגשים החוצה.
אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, לא, יש לי שאלה.
אורלי לוי אבקסיס: 10% שנכללים שם, גם כאלה שיש להם אבחון?
אורלי לוי אבקסיס: או שזה האקסטרות מעבר לאבחון?
אורלי לוי אבקסיס: לא, אם זה 10% כאלה שיש להם אבחון, אדוני היושב ראש, אז זה פיקציה מה שהם אומרים, כי הם מכניסים בפנים גם את אלה שיש להם אבחון וגם את חוות הדעת של המורים.
אורלי לוי אבקסיס: אז זה לא 10% בלי אבחונים, תסלח לי, שמתם את כולם באותו סל.
יעקב מרגי: אורלי, אם אני הבנתי נכון, אתה בא ואומר, אדרבא אני באתי, נתתי אוטונומיה של 10% למנהלי בתי הספר.
יעקב מרגי: זה לא משנה מצב.
יעקב מרגי: רק עכשיו התחלתי להבין.
<דרורית נצר: אני מרגישה את זה.
<דרורית נצר: באמת.
יעקב מרגי: ותרמת לזה, גם את וחבר שלך תרמת לזה שלא הבנתי בהתחלה.
<דרורית נצר: אני שמחה.
יעקב מרגי: לא, אני לא שמח מזה שהפרעת לי.
<דרורית נצר: לא, אני שמחה שעכשיו אתה מרגיש - - -
<מנשה לוי: לא, התחלת להבין, מוטב מאוחר.
יעקב מרגי: לא, חכה, אולי תצטער ששמחת.
יעקב מרגי: אם הבנתי אותך נכון, אתה אומר 10% אני באתי בקום ועשה ונתתי אוטונומיה לבית הספר.
יעקב מרגי: זה לא משנה מצב, אני בא בסך הכול לווסת את התנועה האוטומטית, האוטוסטראדה האוטומטית לאבחונים חיצוניים - - -
<אריאל לוי: לוועדות חיצוניות, כי אבחון כולם צריכים, גם ב-10% וגם מחוץ.
<אריאל לוי: אבל עדיין בית ספר - - -
יעקב מרגי: אתה מגביל בית ספר?
<אריאל לוי: לא, לא מגביל בית ספר לשום 10%.
יעקב מרגי: הדיון נגמר.
יעקב מרגי: אדוני, אני יכול להוציא אותך גם אחרי הזמן.
יעקב מרגי: זו תהיה פעם ראשונה שהוצאתי מנהל בית ספר.
<מנשה לוי: אתה מגביל אותי.
יעקב מרגי: אני אוציא אותך מהדיון.
יעקב מרגי: אני קורא אותך פעם שנייה לסדר, אתה לפני ההוצאה.
יעקב מרגי: עכשיו אני מדבר איתך לבד, אני שואל אותך בעברית פשוטה, מה שפעם נקרא עברית לעם, אני שואל, זה לא משנה מצב, ואם ילד זקוק להקלות, להתאמות בעקבות אבחון כזה או אחר שהוא מביא הוא מקבל אותה.
<אריאל לוי: הוא יכול לקבל אותן לא במסגרת ה-10%, בית הספר יכול להגיש אותו לוועדה.
<דרורית נצר: על סמך מה?
<אריאל לוי: אין מניעה שבית ספר עם 70% ילדים, ויש לנו נתונים פה, כבר מהשנה, ש-70% זכאים להקראה והכתבה, ההבדל הוא ש-10% הראשונים הם בהחלטת בית הספר והיתר בוועדה חיצונית.
יעקב מרגי: קודם היה לבית הספר איזה אוטונומיה?
<אריאל לוי: הכול החוצה.
אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, הם מבלבלים את הוועדה, אדוני היושב ראש.
<מלי דנינו: קודם זה לא היה החוצה.
יעקב מרגי: סליחה, גב' דנינו.
יעקב מרגי: זה לא בסדר שאת מפריעה לי פעם שלישית.
יעקב מרגי: יושב פה נציג משרד החינוך, תפקידו בכוח, אני קורא, אריאל לוי, מנהל המינהל הפדגוגי, והוא אומר בצורה הברורה ביותר, שאין שום מכסות לאבחון בוועדה חיצונית.
<אריאל לוי: אמת.
יעקב מרגי: סך הכול נתת 10% סוברני למנהל בית הספר כדי לווסת.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם, תקשיבו, מעבר לפופוליזם, יכול להיות שאני טועה ואני הולך לעקוב אחרי זה, אני שואל שאלה, אם אני נתתי, אני מנתח את מה שהוא אמר, אם נתתי אוטונומיה למנהל בית הספר - - -
<מנשה לוי: אני לא רוצה את האוטונומיה הזו.
יעקב מרגי: רגע, אני לא שואל אותך, עם כל הכבוד.
יעקב מרגי: אתה מקבל משכורת ב-1 בחודש, אל תפריע לי.
<מנשה לוי: אתה מטיל עליי - - -
יעקב מרגי: אל תפריע לי, אתה לא ברשות דיבור.
יעקב מרגי: גם לא דרך ארץ.
יעקב מרגי: ניתקת אותי מקו המחשבה, מה עשית בזה?
יעקב מרגי: לא, אל תחייך לי, חיוך שטני זה.
<מנשה לוי: לא, לא, אל תגזים.
יעקב מרגי: אז תתנצל בבקשה ואתה לא מפריע לי יותר.
<מנשה לוי: אל"ף, תחזור בך מהמילה שטני, זה לא מתאים.
יעקב מרגי: אני חוזר בי, תתנצל.
<מנשה לוי: אוקיי.
יעקב מרגי: 10% לא משנים מצב, אלא באים לאפשר לבית הספר אוטונומיה לגבי 10% ראשונים.
יעקב מרגי: השאלה אם זה בא לתת מענה כלשהו לאוטומטיזציה הזו שכמויות אסטרונומיות הולכות לאבחון.
<אריאל לוי: זה בא להתמודד עם הרגולציה שחסרה במערכת, כי ברמה של 1-2 בית הספר החליט, היו עשרות אחוזים ולכן ביקשנו מבית הספר - - -
<אריאל לוי: עוד חצי משפט.
יעקב מרגי: לא, אריאל, תקשיב.
יעקב מרגי: אתה מבין לבד ש-10% זה מסייע לרגולציה, אבל לא פותר את כל הבעיה.
<אריאל לוי: ברור.
<אריאל לוי: יש המון בעיות שעלו שהן בעיות אמת.
אורלי לוי אבקסיס: האם השאלה היא כלכלית, אדוני היושב ראש?
אורלי לוי אבקסיס: האם מנסים לחסוך בשעות הוראה בבית הספר ולכן הוציאו את חוזר המנכ"ל הזה?
אורלי לוי אבקסיס: יש לי תחושה שכל הסיפור פה זה בגלל שכאשר ילד מאובחן מגיע לו שעות ומגיעים לו כלים נוספים.
אורלי לוי אבקסיס: תודה, אורלי.
אורלי לוי אבקסיס: הדיון נגמר.
אורלי לוי אבקסיס: וכשיש הרבה ילדים אז צריך להביא הרבה שעות.
אורלי לוי אבקסיס: הדיון הסתיים.
אורלי לוי אבקסיס: הוועדה שמעה - - -
אורלי לוי אבקסיס: אני הייתי ממליצה לילדים ללכת ביחד לנציגי לשכת עורכי הדין, לגשת ל - - -
<אריאל לוי: אפשר רק לעשות תיקון למשפט שאמרתי?
<אריאל לוי: שלא יהיה בפרוטוקול משהו לא נכון.
<אריאל לוי: בימים של ההקראה וההכתבה שהיו רק באחריות בית הספר ללא המגבלה הגענו לאחוזים מאוד גדולים.
<אריאל לוי: הסוברניות ל-10% בתוך בית ספר והיתר לוועדה 3 באה בשביל לעזור לנו על האוטומטיזציה שאתה דיברת עליה.
<אריאל לוי: בתכנית היותר גדולה נצטרך לחשוב על חלק מבעיות האמת שנוצרו גם בעקבות ההחלטה.
אורלי לוי אבקסיס: תגישו קובלנה, רק בית משפט יעזור לכם.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה בדאגה את סקירת מנהלי בתי הספר והקושי שלהם להתמודד עם חוזר מנכ"ל ולהפוך למאבחנים בבית הספר.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה את התלמידים ואת החשש מכך שיהיה מצב שבתי הספר יוותרו מראש על תלמידים שזקוקים להקלות והתאמות.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה את אמירתו של משרד החינוך, שהוא קשוב לבעיות שהועלו כאן על ידי מנהלי בתי הספר, על ידי הורים ותלמידים ולקראת המסמך הבא, אמרת לנו חודש, נכון?
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לראות את המסמך הזה ביחד עם פרסומו לצורך דיון, יהיה כאן דיון נוסף בנושא הזה.
יעקב מרגי: הוועדה תידרש למסמך ותאמר את דבריה לאחר מכן.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 5 בינואר, 2016, כ"ד בטבת תשע"ו.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הוא תפקיד מערכת החינוך בטיפול בנשירתם של נוער הגבעות ממוסדות החינוך, של חברת הכנסת מירב בן ארי.
יעקב מרגי: אנחנו נחשפנו בשנים האחרונות לפעילות של נוער במסגרת שעות הלימודים, או בלי מסגרת חינוך בכלל, פעולות של אותן קבוצות נוער, לא מכיר אותם, יכול להיות שיש בקרבם הם אנשים טובים והגונים, אני לא רוצה לומר בהכללות, אבל הם שייכו לעצמם את התואר נוער הגבעות.
יעקב מרגי: לאחר מכן נקשרו בשמם כל פעולות תג מחיר ונקשר בשמם לכאורה, הכול לכאורה, גם הסיפור של דומא עד שיוכח לנו אחרת, והשאלה הנשאלת, שאלה אחת מהדהדת באוויר, למה נפקד מקומה של מערכת החינוך בטיפול באותם נערים.
יעקב מרגי: אם יש תשובות ודאי נשמע אותן כאן, נראה מה הממסד עשה, אבל תחילה לפי סדר - - - לכן אני אתן תחילה לחברת הכנסת המציעה, נשמע את משרד החינוך, נפתח את הדיון לחברי הכנסת.
יעקב מרגי: חברי הכנסת, רשמו את כולכם לפי סדר הגעתכם.
מירב בן ארי: תודה רבה, אדוני היושב ראש.
מירב בן ארי: אני כבר אומרת לך שאני מתנצלת על הדיון בשוברים שתיקה, אבל אתה יודע שהגנה על חיילי צה"ל זה בנפשי.
מירב בן ארי: האמת שאני שמחה שהגעתם, חברי הכנסת, כי כשאף אחד לא הצטרף קצת חששתי.
מירב בן ארי: אין לי כאן שום ויכוח, אין לי שום עניין, אני באמת רוצה לדעת מבחינה מקצועית איפה מערכת החינוך.
מירב בן ארי: אני רוצה לקרוא לכם משהו שקראתי בסוף השבוע האחרון על עמירם בן אוליאל, החשוד ברצח בכפר דומא.
מירב בן ארי: 'עמירם בן אוליאל גדל ביישוב כרמי צור שביישוב עציון, יישוב בורגני, מבוסס וממלכתי, עזב לישיבה התיכונית במעלה חבר בדרום הר חברון, אך לא התמיד בלימודיו ועזב את המקום בגיל 16.
מירב בן ארי: מאז נע ונד בין מאחזי הפרא שהוקמו בגבעות על ידי צעירים בני דמותו, מתנערים מהוריהם הבורגנים ואינם מכירים בממסד.
מירב בן ארי: האידיאולוגיה הקיצונית של אותה חבורה אינה מקבלת את מדינת ישראל כפי שהיא היום ושואפת לכינון במקומה מדינת הלכה יהודית שבראשה יעמוד מלך'.
מירב בן ארי: אני מתעלמת רגע מהאידיאולוגיה, הדיון לא כאן - - -
יעקב מרגי: מי הכותב?
מירב בן ארי: קראתי את זה באחד ממאמרי הדעה.
איתן ברושי: כתוב גם שאבא שלו רב והבית - - -
מירב בן ארי: היו עוד הרבה פרטים, שהאב גם חתם נגד האלימות במקרה מוחמד אבו חדיר, על המשפחה, על הבורגנות, אני לא שם, אני רק רוצה לדעת, ולכן ביקשתי את הדיון הזה, כחברה בוועדה הזאת ובכלל אחרי עשר שנים של עבודה שלי עם נוער בסיכון, שחלקו בחר מיוזמתו להתנתק ממסגרות, אני באמת רוצה לדעת איך יכול להיות שחבר'ה צעירים בני 15, 16, עוזבים את בית הספר, עוזבים את הישיבה, אין קידום נוער, אין תכניות היל"ה, אין - - - מבחינה פורמלית מה שאנחנו מציעים לנוער בסיכון.
מירב בן ארי: אל תבואו ותגידו לי 'יש נוער בסיכון בכל מקום', תאמינו לי, עשר שנים הייתי שם, אני יודעת שיש בבאר שבע, נתניה, דימונה, תל אביב, בכל מקום בארץ יש נוער בסיכון, בכל מקום יש נוער מנותק, אבל מה שאני תוהה, האם יכול להיות שכשעוזב תלמיד את הישיבה שלו, בעצם מי הם הגורמים שמלווים אותו, האם יש גורמים כאלה, מה האפשרויות שניתנות לו, יתרה מכך, כשאנחנו יודעים כמה נזק גורמים אותם נערי גבעות למדינת ישראל מתוך החתירה שלהם תחת קיומה בכלל של מדינת ישראל וכמובן איך אנחנו מונעים את ההידרדרות של הנוער הזה.
מירב בן ארי: ועוד שאלה אחרונה, האם יש מישהו מתוך מערכת החינוך או קידום נוער, אני יכולה להגיד לך שבנתניה, שבה עבדתי, היו חבורות רחוב, אז הייתה ניידת עלם שהסתובבה, אני מניחה שהיא לא מסתובבת בין הגבעות כאן, היה מדריך קבוצת רחוב שהיה מסתובב.
מירב בן ארי: אני תוהה אם יש מישהו בתוך משרד החינוך שהולך לנערים האלה.
מירב בן ארי: אני לא יודעת אם הוא מציע שוקו ותה כמו ניידת של עלם בדרום תל אביב, אבל האם הוא בא, האם הוא מדבר איתם, מה שיתוף הפעולה שלהם איתם, האם יש בכלל תקשורת ביניהם והאם האם אנחנו כמערכת הצלחנו להחזיר, אני אומרת 'להחזיר', בהשאלה, במרכאות, את אותם נערים למסגרת נורמטיבית, או לבתי הספר או לישיבות שבהם הם היו.
מירב בן ארי: ניסחתי את השאלות.
מירב בן ארי: אם אתה יכול להציג את עצמך.
<סער הראל: בוקר טוב או צהריים טובים.
<סער הראל: ד"ר סער הראל, מנהל האגף לחינוך ילדים ונוער בסיכון במשרד החינוך, על כל ההיבטים של מה שאמרת עכשיו, כולל בתוך קידום נוער.
<סער הראל: שאלת הרבה שאלות, יש לי הרבה דברים להגיד בעניין הזה.
<סער הראל: משרד החינוך מפעיל הרבה מאוד פעולות, על כל הרצף.
<סער הראל: הקצה של זה בסוף הוא נוער הגבעות, אבל זה הקצה.
<סער הראל: לאורך כל הציר אנחנו מפעילים פעולות.
מאיר כהן: הציר לא מעניין אותנו, אדוני.
יעקב מרגי: תן לו, זה רקע.
יעקב מרגי: אתה מכיר.
יעקב מרגי: כבודו, חבר הכנסת מאיר כהן איש חינוך, לא כולם מכירים.
<סער הראל: אני אגע גם בנוער הגבעות בסוף.
<סער הראל: למה חשוב ל - - -
מאיר כהן: לא בסוף.
מאיר כהן: סליחה, אדוני, אנחנו באנו לדבר לא בסוף - - -
יעקב מרגי: מאיר, תשאיר לי את הקרדיט.
יעקב מרגי: תן לו.
<סער הראל: נוער הגבעות, דרך אגב, הוא לא בהכרח נוער שנמצא בשומרון ו - - -
יעקב מרגי: תן רקע על הפעילות שלכם ותתייחס לנושא שאליו התכנסנו.
<סער הראל: זה נוער שהרבה פעמים הנשירה שלו מתחילה בצפת, או מתחילה בטבריה, או בפתח תקווה.
מאיר כהן: או באופקים.
<סער הראל: לכן אנחנו מנהלים גם תכניות מניעה בנקודות היציאה, גם מנסים לאתר בתוך הצינור של הנשירה וגם מפעילים פעולות בגבעות עצמן כדי לנסות ולהתמודד עם התופעה הזו.
<סער הראל: זו בהחלט תופעה שמתחברת להרבה מאוד דברים, חלקם קשור בסיכון, כמו שהוא מוגדר בבסיס, אבל חלקם הוא לאו דווקא סיכון מוכר, כמו שאנחנו מכירים אותו בהיבטים הרגילים שלו.
<סער הראל: הוא נוגע לתופעות סיכוניות אחרות של אי השתלבות במערכות של חמ"ד (חינוך ממלכתי דתי), נשירה משם, שהם לאו דווקא בהיבט הסיכוני הרגיל.
<סער הראל: אז כמו שאמרתי, אנחנו מפעילים מפעולות בתוך בתי הספר, אם נסתכל על החמ"ד עצמו, לייחס את זה נניח לנשירה מתוך החמ"ד, למרות שחלקם גם נשר מהמערכת של החינוך החרדי ומעט מאוד גם מהממלכתי הרגיל, אבל רובם מגיעים באמת מחמ"ד, מסמלי המוסד של חמ"ד, מהזהות של המוסדות של חמ"ד.
יעקב מרגי: חמ"ד זה ממלכתי דתי.
יעקב מרגי: לא כולם יודעים.
<סער הראל: ממלכתי דתי, וחלקם מגיעים מהמסגרות החרדיות, בערך 20% מגיעים מהמסגרות החרדיות.
<סער הראל: למה חשוב לי להגיד בתהליך, כי התהליך מתחיל אי שם בביר היציאה, גם שם בדרך כלל נמצאת המשפחה ולכן אנחנו עובדים גם - - -
יעקב מרגי: המסה הקריטית מיו"ש?
<סער הראל: לא, לא, דווקא המסה הקריטית היא חיבור מהרבה מקומות אחרים בארץ.
<סער הראל: יש גם נערים שנולדו באיו"ש, בשומרות ובבנימין, אבל זה לאו דווקא המאפיין.
<סער הראל: לכן אנחנו מפעילים עבודה גם בתוך הישיבות התיכוניות, גם בתוך בתי הספר וגם ביחידות קידום נוער בקהילה, כמו שאת יודעת, כדי לנסות ולאתר כמה שיותר מוקדם ולעשות פעולות מניעה.
<סער הראל: מרגע שלא הצלחנו למנוע והילד נשר, יצא מהמערכת, השלב הבא שאנחנו רוצים להתנהל איתו זה כמובן הביקור הסדיר והקב"סים שאמורים להיות אלה שמאתרים בתוך הצינור את אותה נשירה.
<סער הראל: לפעמים היא סמויה, צריך להגיד, לפעמים זה ילד שנשאר רשום במערכת הבית ספרית - - -
מירב בן ארי: כן, זה נוכח נפקד.
<סער הראל: כן, נשאר רשום במערכת הבית ספרית, אבל מוצא את עצמו בתוך הצינור הזה מידרדר לנשירה גלויה ולכן הקב"ס הוא דרמטי בהקשר הזה.
מאיר כהן: איפה הקב"סים?
<סער הראל: אז גם פה אנחנו מחדדים את העבודה שלנו בהקשר הקב"סי.
<סער הראל: בהקשר הזה אני אתן דוגמה.
<סער הראל: אנחנו יודעים היום להגיד איזה קב"סים אמונים ישירות על בתי הספר של חמ"ד ואיזה קשר יש להם פנימה בית הספר, כולל מיקום והתמקמות של אחוזי נשירה.
יעקב מרגי: ד"ר הראל, יש לי שאלה.
<סער הראל: אז אני אגיד מה הפעולות בקצה.
יעקב מרגי: רגע, אני הולך איתך.
יעקב מרגי: אני רוצה להיות ממוקד.
יעקב מרגי: אני מכיר את הפעילות של הקב"סים, כשהורה נכנס לאיזה מצוקה בין שני בתי ספר שמכדררים בין הילדים שלו וראיתי אותם מוזמנים לוועדת שימוע עם יועץ משפטי.
יעקב מרגי: אני רוצה במקרים של נוער הגבעות, אם אתה יודע לומר לי ואני מקווה שאתה יודע לומר לי, כמה הורים הוזמנו, הותרעו, עם פרוטוקולים.
<סער הראל: יודע.
<סער הראל: אני גם יודע להגיד את זה ואני גם יודע להגיד - - -
יעקב מרגי: אז תתייחס לזה.
<סער הראל: אני תיכף אגע במספרים, אני רק אגיד בהקשר הזה שיש, בוא נגיע לקצה, התעניינתם בנוער הגבעות עצמו, הוא מאופיין בשני אפיונים מהותיים, האחד זה אותם ילדים שהם גרים בגבעות, הם הגיעו לגבעות, הם בדרך כלל כבר יהיו ילדים מנותקים, בלי סמלי מוסד, מחוץ לבתי הספר והם דרים בגבעות עצמן.
<סער הראל: אני יכול גם להגיד פחות או יותר סדר גודל של מספרים, אם תרצו, ואני יכול גם להגיד שעל הקבוצה הזאת יש אותם ילדים שרוקדים טנגו עם הקבוצה הזאת, מגיעים ויוצאים, מגיעים והולכים, יכולים להגיע ללילה או שניים ולחזור, מגיעים על בסיס אירועים, זאת אומרת יש היום אירוע משמעותי, פינוי, הפגנה, משהו ופתאום רואים התגייסות גדולה של חבר'ה שהם לא בהכרח דרי גבעות, אבל הם כן נמצאים בקשר איתם.
יעקב מרגי: ד"ר הראל, תן לי טיפול קצה.
יעקב מרגי: אחרי כל זאת אני רוצה לדעת מה עשיתם.
<סער הראל: טיפול קצה בגבעות.
איציק שמולי: וגם המספרים, ד"ר.
זהבה גלאון: סדר גודל, כן.
<סער הראל: אז ככה.
<סער הראל: אז קודם כל בטיפול קצה בגבעות אנחנו עובדים בשלושה מובנים.
<סער הראל: האחד, אנחנו מפעילים ריצ'ינג אאוט לתוך המאחזים עצמם.
<סער הראל: יש לנו עמותה שנקראת 'הרועה העברי', שפועלת במאחזים עצמם, מנסה להגיע אל הילדים.
<סער הראל: נכון להיום אנחנו מדברים שם, במספרים עקרוניים, על סדר גודל של 80 ילדים.
<סער הראל: אלה מספרים מוערכים מאוד, קשה מאוד לגעת בפועל.
<סער הראל: 'הרועה העברי' עובד בעיקר בבנימין.
<סער הראל: 'הרועה העברי' מצליח להגיע לסדר גודל של 40 ילדים - - -
מירב בן ארי: איזה גילאים?
<סער הראל: רוב הגילאים יהיו 13, 14 וצפונה, רובם יהיו בגילאי 16, 16.5, ט' ומעלה, זה יהיה האפיון היותר בולט כמובן.
מירב בן ארי: יש להם הורים?
<סער הראל: אני אומר עוד פעם, 'הרועה העברי' עובד בעיקר בבנימין.
<סער הראל: באזור השומרון - - -
איציק שמולי: יש לי רק שאלה, סליחה, כשאתה אומר שיש 80, מצליחים לגעת ב-40.
איציק שמולי: כשאתה אומר לגעת למה אתה מתכוון?
<סער הראל: אני אגע במה 80 ומה 40, תנו לי, אני אכנס פנימה, כי אני מדבר כרגע על בנימין.
<סער הראל: 80 זה כולם, 'הרועה העברי' נוגע ב-35-40 ואני אגיד מה המשמעות של לגעת, בבנימין.
<סער הראל: בשומרון אנחנו מפעילים יחידות קידום נוער, שגם הן עושות ריצ'ינג אאוט, טיפה שונה מהאופן שבו אנחנו עובדים ב'רועה העברי', זו התנהלות טיפה אחרת שם.
<סער הראל: גם שם אנחנו מנסים להבנות תהליך הרבה יותר עמוק של ריצ'ינג אאוט אל המאחזים עצמם, כי קידום נוער עובד בעיקר ביישובים ויוצא רגלית אל המאחזים.
<סער הראל: כשאני אומר לגעת זה נוגע בשני מובנים.
<סער הראל: האחד זה שיש לנו תקשורת איתם, אנשים שאנחנו מצליחים לתקשר איתם, כי יש שם קבוצות שמאוד מאוד קשה לתקשר איתם בכלל.
<סער הראל: זאת אומרת שאנחנו מנסים לרכוש את אמונם.
<סער הראל: אנחנו אנשי חינוך, אנחנו לא אנשי חוק, אנחנו רוצים בסוף לייצר תהליך חינוכי שבונה איזה שהוא מהלך משייך, מהלך שדרכו נוכל לשים אותם חזרה למסגרות, נוכל לאתר, לנטר, לדווח להורים, לעבוד עם רווחה, לאגם משאבים.
זהבה גלאון: יש כאלה שחזרו למסגרות?
<סער הראל: זה נורא מורכב במובן הזה שאנחנו בעיקר מנסים לעבוד במניעה של אותם ילדים שהם עדיין בריקוד הטנגו, שיכולים מחר להגיע לשם.
<סער הראל: אנחנו מנסים לעבוד עם מסגרות הקצה שלהם, לערב את ההורים ולערב את הרשות שממנה הם יצאו.
<סער הראל: עם אלה שדרים שם כמובן הסוגיה היא הרבה יותר מורכבת.
<סער הראל: צריך גם להגיד, הם לא תמיד נותנים בנו אמון, הם מייחסים אותנו לאנשי ביטחון, לכל מיני דברים כאלה ואנחנו מנסים לפרוץ את זה דרך תהליך ארוך של יצירת קשר, של שהות איתם, של הגעה, מלאסוף אותם בטרמפיאדות עם רכבים שאנחנו עובדים איתם, דרך לנסות לבנות איתם שיח בונה אמון ועד לנסות לבדוק מה מעניין אותם, למה הם שם ואיך מחזירים אותם חזרה למערכת.
<סער הראל: זה לא פשוט, זה תהליך ארוך, יש קבוצות שממש לא משתפות פעולה.
<סער הראל: כמו שאמרתי, עם 40 אנחנו ממש בתקשורת יותר ברורה.
<סער הראל: בתוך יחידות קידום נוער והיל"ה אנחנו מלמדים 54 ילדים, גם בשומרון וגם בבנימין, אנחנו מטפלים ב-91.
מירב בן ארי: 54 לומדים בתכנית היל"ה, אמרת?
<סער הראל: בתכנית היל"ה באזור ותכנית היל"ה מכינה גם בכלל.
<סער הראל: יש לי לפי רשויות, אם תרצו.
<סער הראל: אלה מספרים די מסודרים.
<סער הראל: אנחנו יודעים פחות או יותר כמה ילדים יש לנו בנשירה מחמ"ד בכלל, אנחנו יותר מתקשים בחרדי אבל גם שם אנחנו מנסים לעשות טרקינג יותר ברור של הנשירה.
<סער הראל: מה שלנו חשוב זה לא רק לעבוד בקצה עם מי שכבר נמצא, אלא לעצור את המדרון החלקלק של ההידרדרות אל ולנסות למשוך משם כמה שיותר ילדים חזרה אל המסגרות.
<סער הראל: אנחנו מנסים לערב הורים ככל שאפשר, צריך לדעת שהסמכות ההורית הרבה פעמים מאוד מאוד בעייתית.
זהבה גלאון: אז מי משפיע עליהם?
יעקב מרגי: אתה מבין שאם בגיל 13 הוא עזב את הבית וחי בגבעה - - -
איציק שמולי: כן, מה הרציונל לפנות להורים?
יעקב מרגי: מסכנים ההורים האלה.
<סער הראל: רוב דרי הגבעות עצמם הם יותר גדולים מ-13, זה קודם כל.
<סער הראל: אנחנו נזהה כאלה שהתחילו או מתחילים לייצר עם הגבעה או עם הבלדי סביב הגיל הזה, אבל רוב הדרים הקשים עצמם - - -
זהבה גלאון: - - - את הבית.
זהבה גלאון: שילד ש - - -
יעקב מרגי: זהבה, הדיון פה הוא במקום אחר, אל תביאו אותי לדיון הקודם.
יעקב מרגי: זה דיון ידידותי, שמתי את הפטיש בצד ונותן קריאות ביניים.
יעקב מרגי: תנו לנו - - -
זהבה גלאון: לא שמעת מה אמרתי.
יעקב מרגי: שמעתי, תאמיני לי שמעתי מילה במילה.
יעקב מרגי: תאמינו לי שהילדים, הנשמות האלה, יותר חשובות, אלה שבדרך לשם, ויש הרבה בדרך לשם.
איתן ברושי: אנשים עוקפים ככה את זכות הדיבור בשיטה הזאת.
חיים ילין: ותנו לו, סוף סוף מישהו תכליתי שמביא את הנתונים כמו שצריך.