GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עודד צימנד: אנחנו מאוד רוצים, בלי לפגוע באף אחד, להצליח להעביר את התקנות.
<עודד צימנד: אנחנו מוכנים לשקול הסרה של התקנה הזו.
<עודד צימנד: חשבנו שאנחנו באים ממקום טוב, שמייעל את הרכש.
<עודד צימנד: אם אנחנו פוגעים במשהו, באיזשהו אינטרס שהוצף פה היום, אנחנו מוכנים לשקול לוותר על זה, ולו שיעברו התקנות.
יעקב מרגי: עודד, אתה נכנס לחרדה מיותרת, ואני אסביר לך.
יעקב מרגי: אני לא רוצה שתוותר על הסעיף הזה, והנה, אני לא רוצה שתוותר מיידית, בגלל שאתה בלחץ להעביר את התקנות.
יעקב מרגי: אני, כיו"ר ועדת החינוך, אומר, הלוואי שתדעו אתם, המחלקות המשפטיות אצלכם ונציגי הממשלה, לעבוד בקצב שלי.
יעקב מרגי: לי אין בעיה לשבץ את זה בכל רגע שאני אקבל נוסח מוסכם לגבי תקנה 4.
יעקב מרגי: אני כן רוצה שתשקול נוסח יותר מאוזן לגבי המכרזים המשותפים.
יעקב מרגי: אם אתה יכול לסייג את זה לתחומים מסוימים, אדרבה ואדרבה.
יעקב מרגי: אם תהיה שם הבהרה: ובלבד - - -
<ירון גולן: סכומים אולי.
<מירב ישראלי: זהו, יש מהותי ויש פרוצדורלי.
<עודד צימנד: לא נותנים לשבת על זה.
<עודד צימנד: ניסינו מול משרד האוצר, הוא בוודאי שומר על הקופה הציבורית - - -
יעקב מרגי: הנה, אומר לך החשב שהוא מוכן להגיע איתך גם בקטע הזה, לתת לך.
יעקב מרגי: בבקשה, עודד.
יעקב מרגי: הנה, סליחה, אל תתנצל.
יעקב מרגי: אני אגיד לך למה אתה לא צריך ל התנצל - - -
עודד פורר: אני לא מתנצל.
יעקב מרגי: כי אני אישית, יו"ר הוועדה, מהקואליציה, לא חי טוב עם תקנה 4.
יעקב מרגי: לכן, אל תתנצל.
יעקב מרגי: יש לך בעיה עם זה, אני מבין את הקושי.
עודד פורר: אני רוצה לומר משהו על הסעיף הזה.
עודד פורר: זה סעיף חדש, זה מנגנון חדש שאתם מקימים, תקימו אותו לארבעה-חמישה נושאים שאתם רואים אותו – אגב, אני אגיד את זה שוב, חברת הכנסת ענת ברקו, לפני שיצאה אמרה לי: אפילו לא לנושא אחד.
יעקב מרגי: עד שעליזה תבוא לה על הראש.
עודד פורר: בדיוק.
עודד פורר: כשיגיע מרכז הקואליציה הכול יהיה מסוכם.
עודד פורר: אבל אני גם לא רוצה להפוך את זה לדיון כמו בוועדת הכספים, שאני אגיש רביזיה ונעשה התייעצות סיעתית - - - תבחרו ארבעה–חמישה נושאים שהם אקוטיים, תבואו אחר-כך בעוד שנתיים, תגידו: תשמע, ראינו כי טוב, זה נהדר, זה לא פוגע - - -
יעקב מרגי: סעיף המכרזים המשותפים, אין ספק שהוא מעורר דיון.
עודד פורר: אין לי מחלוקת אתכם על סלולר.
עודד פורר: אז שימו את זה, תעשו רשימה סדורה - - -
<עודד צימנד: עם מי נגיע להסכמות?
יעקב מרגי: עם האוצר.
<עודד צימנד: האוצר הסכים על המתווה כמו שהוא כאן, הוא כתב אותו - - -
יעקב מרגי: עודד, אני חזק בהבנת הנקרא, כנראה יש לך לקות בהבנת הנשמע.
יעקב מרגי: האוצר הסכים, אתה הסכמת, הכול טוב ויפה.
יעקב מרגי: יש פה עוד צד, צלע שלישית, שזה אנחנו.
עודד פורר: כן, שוכחים את זה לפעמים.
יעקב מרגי: ואני אומר לך, אני לא חי טוב עם תקנה 4, הוא לא חי טוב עם מכרזים משותפים.
יעקב מרגי: אני, כיו"ר הוועדה, מוכן להביא להצבעה, עם משמעת קואליציונית, עם הכול, נוסח משופר שאני מאמין שגם עודד יחיה איתו יותר טוב.
יעקב מרגי: לכן, תיקחו שבוע-שבועיים, לא יהיה שנים.
יעקב מרגי: הלוואי ותתקנו את עצמכם ותעבדו בקצב שלנו.
יעקב מרגי: קחו לכם את הזמן.
יעקב מרגי: אל תוותר לי על שום סעיף.
יעקב מרגי: אני לא רוצה שתוותר בגלל הלחץ לאשר אותן.
יעקב מרגי: והנה אני אומר לך, התקנות יאושרו.
יעקב מרגי: בטווח הכי קצר, תלוי בכם.
יעקב מרגי: קחו את הנוסח לתקנה 4, תביאו משהו יותר – לא הצלחתם?
יעקב מרגי: תתייעצו, גם עם משרד המשפטים, תביאו את זה, תבואו מוכנים, אני אביא לכם את זה להצבעה.
יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 8 בדצמבר 2015, כ"ו בכסלו התשע"ו - והיא לא הראשונה להיום.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הוא הכללת היציאה והגירוש של יהודים מארצות ערב במערכת הלימוד, לציון יום זה בכנסת.
יעקב מרגי: ב-23 ביוני 2014 חוקק - ביוזמת חבר הכנסת ד"ר שמעון אוחיון, שיושב לשמאלי, וחבר הכנסת נסים זאב - חוק חדש בשם חוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, וזו הסיבה, הם אשמים שאנחנו פה היום סביב השולחן.
יעקב מרגי: בשונה ממה שנהוג לחשוב, פליטים יהודים ממדינות ערב הם יהודים אשר נאלצו, ברובם, לעזוב את הכול מאחוריהם ולהגיע לכאן חסרי כול.
יעקב מרגי: כמו שאמר יעקב: "כי במקלי עברתי את הירדן - - - ועתה הייתי לשני מחנות".
יעקב מרגי: אז אני לא רוצה להמשיך ל"הצילני נא", גם אם זה כל כך אקטואלי ואנחנו ממשיכים לבקש "הצילני נא מיד אחי, מיד עשיו".
יעקב מרגי: כמעט כל משפחה שניה או שלישית מיוצאי מדינות ערב עזבה הכול אחריה ובאה עם הרוח, עם תעצומות הנפש ועם החזון.
יעקב מרגי: אני אומר את זה, להבדיל, כשאני מספיד - אני לא אוהב להספיד, אבל כשמזמינים אותי להספיד איזה אדם שאני מכיר, אני לא מדבר על הזכויות שלו אלא רק על הזכות הזו ומשווה את זה להתנהלות שלנו היום.
יעקב מרגי: אני לוקח את אבי עליו השלום, שעזב קריירה ועסק עצמאי ויצא עם שישה ילדים אל הבלתי נודע.
יעקב מרגי: היום אנחנו מזמינים חצי שנה מראש נופש.
יעקב מרגי: עזבו חו"ל, חו"ל יש קצת אי-ודאות, חששות.
יעקב מרגי: נופש פה – באילת, ים המלח - אנחנו רוצים לרדת לכל הפרטים: מה יש, מה אין, מה לוקחים אתנו.
יעקב מרגי: יצאו אל הבלתי נודע עם שישה ילדים קטנים, עזבו פרנסה, עזבו חברים, עזבו הווי, עזבו הכול, והכול בחשכת ליל, ובאים.
יעקב מרגי: זה היה מובן מאליו שבעה עשורים, כי באו בשביל הציונות.
יעקב מרגי: יגידו לך: ירושלים ירושלים, אבל כשמתחילים לדבר קצת ואנחנו שומעים את סוגיית הפליטים, את הפיצוי וזה - באו והציבו את המראה הזו בפנינו, חברי הכנסת החשובים.
יעקב מרגי: אעביר את רשות הדיבור בפתיחה לחבר הכנסת לשעבר שמעון אוחיון ולאחר מכן נפתח את הדיון לאורחים.
שמעון אוחיון: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.
שמעון אוחיון: אני מודה לך על קיום הדיון הזה משום שאני בוודאי, יחד עם חבריי, רואה את ועדת החינוך ואת מערכת החינוך כיעד המרכזי ליישומו של החוק הזה.
שמעון אוחיון: תרשה לי הקדמה, שאולי חבריי כבר שמעו אותה ואפתח את זה גם לצורך הדיון והפרוטוקול, זה מאוד מאוד חשוב.
שמעון אוחיון: כמה ימים לאחר הצהרת בלפור מתחיל מסע שטנה בכל ארצות ערב נגד הקהילות היהודיות.
שמעון אוחיון: חסנין הייכל, שב-1947 היה נציגה של מצרים באו"ם, כבר חזה אמר: רבותי, ההכרזה על הקמת מדינת ישראל והחלוקה בתוכנית החלוקה תביא לטבח ביהודים בכל ארצות ערב.
שמעון אוחיון: כך הכריז חסנין הייכל, שהיה אז נציג מצרים.
שמעון אוחיון: לצערי, נבואתו התגשמה.
שמעון אוחיון: כשעוקבים אחרי הסיפור הזה רואים עוד ב-1934 פרעות בקונסטנטין, כאשר 25 יהודים נהרגים; ממשיכים הלאה לפרהוד בעירק ב-1941, כאשר למעלה מ-150 יהודים נשחטים, הרס רב של בתים ומוסדות, אלפים נשארים בחוץ ללא בית, ללא מחסה; ממשיכים הלאה, ב-1947 הפרעות בטריפולי בלוב - נהרגים 133 יהודים; ב-1947 בחלב שבסוריה עשרות יהודים נהרגים והמון ערבי מכלה את זעמו, לא פחות מ-18 בתי כנסת בחלב, מי בשריפה ובהצתה ומי בהרס ובנזק רב.
שמעון אוחיון: המסע הזה ממשיך ולא פוסח אפילו על קהילות קטנות כמו עדן – קהילה קטנה סופגת מכה ו-90 יהודים נהרגים ב-1947; ב-1948 במרוקו, שם במערב הרחוק, המגרב, שלכאורה רחוק מן המזרח התיכון - 42 יהודים מוצאים את מותם באוג'דה ובג'ראדה; בקהיר ובאלכסנדריה 50 איש נהרגים ב-1948.
שמעון אוחיון: יכולתי להמשיך, אדוני היושב-ראש, במסע התלאות והפרעות שנעשה ביהודי ארצות ערב מאז שהכריזו את אותה הכרזה מפורסמת, הכרזת בלפור, ואחר כך כשמוכרז על הקמת מדינת ישראל ב-1947.
שמעון אוחיון: הסיפור הזה, אדוני היושב-ראש, איננו מוכר, איננו ידוע.
שמעון אוחיון: זהו מחדלן של כל ממשלות ישראל בעבר, שלא טרחו להציב את הסיפור הזה במערכת ההסברה שלהן וגם בתוכניות הלימודים, כדי שבני העם היהודי החיים במדינת ישראל ובעולם כולו יכירו את הסיפור הזה.
שמעון אוחיון: זהו סיפור שמלווה את תקומתה של מדינת ישראל, זהו האקסודוס של יהודי ארצות ערב.
שמעון אוחיון: האקסודוס הזה לא סופר ואיננו מוכר, לצערי.
שמעון אוחיון: יש כאן עונש כפול – גם הסבל שהיה, התלאות והפרעות שליוו את יהודי ארצות ערב, וגם אחר כך התעלמו ממה שקרה להם.
שמעון אוחיון: זה לא נכנס לתולדות עם ישראל ולתולדות תקומת מדינת ישראל ולכל הסיפור ההיסטורי הציוני.
שמעון אוחיון: נכון, געגועים, כמיהה וחינוך ציוני היו תמיד בארצות ערב, וברוך השם, יהודים רבים עלו ממניעים ציוניים וממניעים אידיאולוגיים.
שמעון אוחיון: עלו לארץ והתיישבו ולא חיכו לפרעות.
שמעון אוחיון: אבל התופעה המיוחדת הזאת, של ציבור שמונה קרוב למיליון שמתחסל - קהילות יהודיות שמתחסלות תוך 25–30 שנה – לא מוכרת.
שמעון אוחיון: למעשה כמעט לא נשאר אף אחד, למעלה מ-99% לא נשארו.
שמעון אוחיון: אין לזה אח ורע בתופעות היסטוריות שאנחנו מכירים בתולדות העם היהודי.
שמעון אוחיון: עולם של סיפור, של יצירה, של פעילות חברתית, תרבותית ותורנית, עוד לפני בואם של הערבים, עוד לפני בואו של האסלם לארצות המזרח התיכון ולארצות צפון אפריקה היו קהילות יהודיות פורחות, שפעלו, יצרו ותרמו למורשת עם ישראל, ולתקומתו כמובן, והסיפור הזה לא מוכר, לא מסופר.
שמעון אוחיון: השבוע כולנו היינו עדים למה שהתחולל ב"סינמטק" בתל-אביב - שלושה ימים גדושים של פעילות, של סרטים, של תוכניות אמנותיות על הנכבה הפלסטינית.
שמעון אוחיון: והנכבה היהודית, מאן דכר שמיה?
שמעון אוחיון: אף אחד לא מזכיר אותה.
שמעון אוחיון: זהו מחדל.
שמעון אוחיון: אני לא יכול להאשים את ליאת רוזנברג, ליאת רוזנברג שמובילה את ארגון "זוכרות".
שמעון אוחיון: היא זוכרת, היא מכירה מה קרה לערבים שעזבו את מדינת ישראל.
שמעון אוחיון: ערבים שעזבו – זה לא אותו סיפור.
שמעון אוחיון: נכון שהיתה פה מלחמה, היתה מלחמת העצמאות, אבל לא היתה יוזמה לגירוש.
שמעון אוחיון: היוזמה לגירוש היתה בארצות ערב; שלילת אזרחות היתה בארצות ערב; הלאמת רכוש בסדר גודל – הערכה בסיסית - של למעלה מ-400 מיליארד דולר.
שמעון אוחיון: זוהי הערכה בסיסית שכרגע מתהלכת.
שמעון אוחיון: זו באמת נכבה יזומה, ואותה ליאת רוזנברג מ"זוכרות" זוכרת מה שקורה לאזרחים הערבים, אבל מאחיה, בני משפחתה, בשרה, היא מתעלמת, היא לא מכירה.
שמעון אוחיון: ואני לא יכול להאשים אותה, אני לא יכול להאשים אותה משום שהיא לא הכירה ולא ידעה – לוּ הסיפור הזה היה מסופר.
שמעון אוחיון: זהו המחדל של ממשלות ישראל בעניין הזה.
שמעון אוחיון: לצערי, חוסר הכרות מביא גם להתנכרות ולהתנשאות.
שמעון אוחיון: אתה בוודאי יודע - ואני לא רוצה להכניס את גברת גידלי בעניינים, תפקידה הרשמי הוא כפי שהוא צריך להיות בעניין הזה, אבל היא היתה עדה בעניין הזה, גם בדיונים שהתקיימו בוועדת החינוך - כשהבאתי את הצעת החוק לוועדת השרים, שר החינוך לשעבר שי פירון התנגד, עשה ממני חוכא ואטלולא.
שמעון אוחיון: הוא אמר: מה רוצה אוחיון?
יעקב מרגי: הוא כתב עכשיו איזה פוסט.
שמעון אוחיון: נכון, הוא התנצל.
שמעון אוחיון: עכשיו הוא התנצל, חבל מאוחר - - -
יעקב מרגי: הוא זיהה את 50% - - -
שמעון אוחיון: עכשיו הוא מתנצל, אבל זאת הבעיה - חוסר הכרות מביאה להתנשאות ולכן הוא שאל: מה רוצה אוחיון?
שמעון אוחיון: מה, יש יום ליהדות הונגריה?
שמעון אוחיון: אני ביקשתי יום ליהדות מרוקו, יום ליהדות טוניסיה, יום ליהדות תימן, יום ליהדות אלג'יריה, יום ליהדות עירק?
שמעון אוחיון: ביקשתי שכל ההוויה היהודית בארצות ערב תוכר, כל הסיפור של האקסודוס השני, כל מסע התלאות והפרעות שליוו אותם עקב תקומתה של מדינת ישראל.
שמעון אוחיון: זה שזור בתולדות מדינת ישראל, מדינת ישראל לא יכולה להתנתק מהסיפור הזה, והסיפור הזה לא מוכר.
שמעון אוחיון: לכן היינו צריכים לבוא.
שמעון אוחיון: גם פה, בוועדת החינוך, התביישתי שכל השרים - השר הממונה על אזרחים ותיקים, שהיום זה נקרא שוויון חברתי, כותב בפסקה: מסכים שיורה על פעילות; שר החוץ יורה על פעילות.
שמעון אוחיון: היה פה ויכוח עם שי פירון אם הוא מסכים לכתוב "יורה".
שמעון אוחיון: הוא הסכים רק ל"יאפשר".
שמעון אוחיון: עמרם מצנע, שהיה יושב-ראש ועדת החינוך ניסה את כוחו, בסופו של דבר לא רצינו לאבד את החוק, לא רצינו להתקשקש והסכמנו ל"יעודד".
שמעון אוחיון: שר החינוך יעודד, הוא לא ייזום, חלילה.
שמעון אוחיון: יעודד.
שמעון אוחיון: וכך אנחנו נמצאים איפה שאנחנו נמצאים.
שמעון אוחיון: מדינת ישראל מפסידה גם את חוסר תחושת השייכות שיש לקהילה גדולה מאוד – למעלה מ-50% ממדינת ישראל – הסיפור שאין תחושת שייכות ומקום בתולדות המדינה.
שמעון אוחיון: היא משלמת גם מחיר כפול - תראו מה קורה בעולם: אנשים מדברים על הנכבה הפלסטינית ולא מדברים על הנכבה היהודית.
שמעון אוחיון: הלוא בוודאי לו הסיפור הזה היה ידוע כל נושא הנכבה הפלסטינית היה מקבל פרופורציה אחרת, היה מקבל איזון אחר לגמרי.
שמעון אוחיון: 600,000 עזבו את מדינת ישראל, 850,000–900,000 עזבו את מדינות ערב בגירוש יזום.
שמעון אוחיון: עכשיו לתכל'ס בעניין הזה, כדי להיות תכליתי, אחרי הפתיחה.
שמעון אוחיון: אני שמח שהמצב הולך ומשתנה.
שמעון אוחיון: למזלנו, יש גם דלת פתוחה אצל שר החינוך הנוכחי.
שמעון אוחיון: דבר ראשון, כשבאתי אליו ואמרתי לו שאני רוצה לקיים כנס רב משתתפים יחד עם תלמידים ומורים – היה בשבוע שעבר כנס שבו השתתפו למעלה מ-700 – הוא מראש אמר שהוא בא והוא ייתן הנחייה והוראות, אלא שברגע האחרון נאלץ לנסוע לחו"ל.
שמעון אוחיון: המנכ"לית נתנה הנחייה לשחרר תלמידים ומורים לארבע שעות.
שמעון אוחיון: זה מפנה בשבילנו, וצריך לשבח אותו.
שמעון אוחיון: אני רוצה לשבח שתי מפמ"ריות חשובות, ואחת מהן אתנו כאן, ד"ר אורנה אתר-כץ.
שמעון אוחיון: היא הדלת הפתוחה שלנו, בעניין הזה היא באמת תקוותנו לשילוב הנושא הזה בתוך מערכת השעות.
שמעון אוחיון: הפתיחות שלה, היוזמה שלה להכשיר מורים, להביא אותם למרכזים ולהטמיע.
שמעון אוחיון: אלא שיש לנו פה כמה וכמה בעיות.
שמעון אוחיון: א', אנחנו צריכים להמשיך ולעודד את המוסדות שחוקרים ומפרסמים, את "יד בן צבי".
שמעון אוחיון: גילוי נאות - מרכז דהן שעוסק בזה ועד היום הוציא, ברוך השם, 26–27 ספרים, קבצים מדעיים של מחקר על קהילות ישראל במזרח, צריך להמשיך ולא להיות תלוי בתרומות.
שמעון אוחיון: מרכז דהן חי רק מתרומות, למשל.
שמעון אוחיון: זה דבר אחד, בתחום המחקר.
שמעון אוחיון: הדבר השני: אי אפשר להגיד שמערכת השעות בתוכנית הלימודים צפופה ואין לזה מקום.
שמעון אוחיון: צריכים ללמוד את תולדות עם ישראל.
יעקב מרגי: אלה שאמרו לך לא מכירים את האני מאמין שלי - - -
שמעון אוחיון: לכן מערכת החינוך צריכה לעשות אפליה מתקנת כדי למצוא זמן לסיפור הזה.
שמעון אוחיון: אני פונה עוד פעם למנכ"לית לעשות עוד צעד - היא פתחה את הדלת - שבכל בתי-הספר בשנה הבאה, בעזרת השם, באותו שבוע, באותו חודש יילמד הנושא ויתקיימו טקסים ממלכתיים ואירועים, וכל בית-ספר יכין את הסיפור וילמד סביב עבודות וסביב מסכת, עד אשר נפנים את הסיפור הזה בתוך ילדי ישראל.
שמעון אוחיון: למערכת החינוך יש תפקיד חשוב: להכניס גם את הצד הטקסי, גם את הצד הלימודי וגם את הצד החווייתי אל תוך בתי-הספר.
שמעון אוחיון: רק אז נתרום לתחושת השייכות לכל קהילות ישראל, רק ככה נגביר את החוסן הלאומי והחברתי של עם ישראל.
יעקב מרגי: אני מעדיף שמשרד החינוך יצבור עוד התייחסויות ואז נשמע אותו.
יעקב מרגי: לבנה זמיר, יושבת-ראש מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב, בבקשה.
<לבנה זמיר: שוב תודה לחבר הכנסת – בשבילי אתה חבר כנסת, לא לשעבר – ד"ר שמעון אוחיון.
<לבנה זמיר: תוך שנה וחצי הוא עשה את מה שחברי כנסת רבים לא עשו לפניו.
<לבנה זמיר: יש חברי כנסת ששנים בכנסת ולא השיגו את מה שהוא הצליח, ואני יודעת, כי 18 שנה אני מדברת על זה שיכניסו לבתי-הספר.
<לבנה זמיר: 18 שנה זה הרבה.
<לבנה זמיר: היינו פה בכנסת, זה התחיל לפני שבע שנים, קראו לנו ודיברנו ודיברנו.
<לבנה זמיר: מה ששמעון אוחיון אמר עכשיו - המילה "לעודד".
<לבנה זמיר: פעמיים ישבנו כאן כדי להחליט מה לכתוב, בסוף אמרתי:
<לבנה זמיר: בואו נגמור עם זה ושיהיה "יעודד שר החינוך", כי זה לא להתנגד, וזה חשוב.
<לבנה זמיר: חבר הכנסת יעקב מרגי, תודה על דבריך בתחילת הישיבה הזאת.
<לבנה זמיר: זה אומר שאתה בעד המילה "גירוש"; קראת לזה "גירוש בעל כורחם".
<לבנה זמיר: זה יפה.
יעקב מרגי: בתורה יש כמה פעמים שכתוב "בעצם היום הזה".
יעקב מרגי: מה ההסבר לכך?
יעקב מרגי: לדוגמה, לנוח היו מתנגדים.
יעקב מרגי: אמרו לו: למה אתה בונה את התיבה?
יעקב מרגי: אמר להם: לעתיד לבוא הקדוש ברוך הוא יביא מבול.
יעקב מרגי: אבל הם לא רצו לחזור בתשובה, אמרו: כשהוא ירצה להיכנס לתיבה, אנחנו נשתלט לו.
יעקב מרגי: תנו לו לעבוד קשה.
יעקב מרגי: הקדוש ברוך הוא יכול היה לעשות שהמבול יהיה בלילה, בחושך, כולם ישנים.
יעקב מרגי: אבל "בעצם היום הזה".
יעקב מרגי: אברהם אבינו, כשרצה למול את עצמו התייעץ עם שלושת חבריו: אשכול, ענר וממרא.
יעקב מרגי: הוא פחד שיילחמו בו ארבעת המלכים, אם הוא יעשה ברית הוא לא יתפקד.
יעקב מרגי: "בעצם היום הזה נימול אברהם".
יעקב מרגי: מי שיוצא בכיף, בעוצמה, לא בורח בחשכת ליל, לא עושה את זה עם פעילי מוסד ולא עושה את זה כשהוא משאיר את הרכוש אלא מוכר את הרכוש שלו, מפרסם למכירה ומודיע – שואלים אותו: למה אתה מוכר?
יעקב מרגי: אני עולה לארץ ישראל.
יעקב מרגי: אבל אנחנו סולחים.
יעקב מרגי: לא שוכחים, אבל סולחים.
יעקב מרגי: היה קשה להכיל.
יעקב מרגי: אמרה לי חברת כנסת מסוימת כשהתחילו לדון בכלל בשייכות של עדות המזרח לטרגדיה הנוראה של העם היהודי, אמרה לי ביושרה: אנחנו, האשכנזים, לא רצינו לתת לכם שותפות בזיכרון הזה או שותפות אפילו בפיצוי, לא רצינו שתשתלטו לנו.
יעקב מרגי: זה גרם נזק.
יעקב מרגי: אבל לא קרה כלום, היום מכירים, היום יש חופש.
יעקב מרגי: מה לעשות, היו הגבלות, היו יהודים שהוגלו, לצערנו יש גם מה שניספו בשואה, והכירו בהם.
יעקב מרגי: לא קרה כלום למדינת ישראל.
יעקב מרגי: וגם כאן, לא יקרה כלום אם תלמידי ישראל יכירו קצת את הפינה החשובה הזאת, שרק תוסיף ללכידות החברתית, תוסיף למורל, תוסיף לפטריוטיזם – אם עדיין מותר לומר בימינו את המילה - ציונים יותר טובים ופטריוטים.
יעקב מרגי: הפסקתי אותך.
<לבנה זמיר: לא הפסקת, השלמת.
<לבנה זמיר: תתפלאו לשמוע, אנחנו כבר בבתי-הספר.
<לבנה זמיר: מאוד לא אשמח אם מישהו פה ילין או ישמיע טרוניה – אין להשמיע טרוניה.
<לבנה זמיר: אנחנו בבתי-הספר.
<לבנה זמיר: המילה "החדרת הנושא של הגירוש והיציאה של יהודי ארצות ערב לבתי-הספר", זה אומר שזה כבר עשוי, שזה כבר מאחורי.
<לבנה זמיר: אם זה יקרה בעוד יומיים, בעוד שנה או בעוד שנתיים – לא מעניין אותי.
<לבנה זמיר: זה יקרה, כי חיכיתי הרבה.
יעקב מרגי: אל תהיי אופטימית.
יעקב מרגי: בואי נבדוק.
<לבנה זמיר: אני אופטימית ואני יודעת.
<לבנה זמיר: כבר לפני 15 שנה, לפני עשר שנים אמרו לי: לבנה, על מה את נלחמת?
<לבנה זמיר: עזבי.
יעקב מרגי: את יודעת שעד לפני כמה שנים הבאנו לפה רק את המופלטה?
יעקב מרגי: אליבא דאשף התרבות הישראלי.
<לבנה זמיר: על זה דינה דרורי אחראית, היא אחראית על המורשת.
<דינה דרורי: לא, אני לא על המופלטה.
<לבנה זמיר: זה הפך למורשת בעם ישראל, כל הכבוד.
<לבנה זמיר: ..
<לבנה זמיר: אני יציאת מצרים, אני יציאת מצרים האמיתית.
<לבנה זמיר: אני חושבת שחוץ ממני ואולי פרופ' סעדון - - -
יעקב מרגי: אני יליד מרוקו.
יעקב מרגי: אני לא צעיר כל כך.
<קריאה: רגע רגע, יש כאן ילידי עירק.
יעקב מרגי: נדבר עליהם.
<לבנה זמיר: אני שמחה שיש עוד כמה.
<לבנה זמיר: מעטים הם אלה שעדיין יכולים להעיד ולומר: גורשתי.
<לבנה זמיר: אני, בת עשר גורשתי באמצע הלילה.
<לבנה זמיר: במצרים היה גירוש המוני – אולי לא כמו בטוניס.
<לבנה זמיר: אנחנו גורשנו.
<לבנה זמיר: דודי בבית-סוהר שנה וחצי, חיכינו לו ואמרו לנו: בבקשה, איתפדלו, לאונייה ישר.
<לבנה זמיר: באמצע הלילה, כמו שאמר חבר הכנסת יעקב מרגי.
<לבנה זמיר: מזוודה קטנה כל אחד עם קצת בגדים, כמו גנבים בלילה, לאוניה באלכסנדריה.
<לבנה זמיר: שם מצאנו את דודי, שהיה שנה וחצי בבית-סוהר.
<לבנה זמיר: ולאן?
<לבנה זמיר: למחנה פליטים בצרפת.
<לבנה זמיר: חיכינו וחיכינו, כי היתה סלקציה – לוקחים, לא לוקחים - אבל בזכות אחיי הצעירים המלומדים אמרו: בואו, תעלו ארצה.
<לבנה זמיר: אבי אמר: לא רוצה לעלות.
<לבנה זמיר: הוא לא היה ציוני, אבי.
<לבנה זמיר: הציונים היו הנוער.
<לבנה זמיר: העשירים, האמידים, כמו אבי - לקחו לנו את העסק האדיר, בית הדפוס הכי גדול בקהיר שהדפיס עבור משרד החינוך המצרי – לא היו ציונים.
<לבנה זמיר: זה לא פשוט להורים, זה דור המדבר.
<לבנה זמיר: הם דור המדבר, אנחנו זכינו בפירות.
<לבנה זמיר: ההורים שלנו – צריך לזכור, כי המילה "זכור" היא מצווה בעם ישראל, הילדים שלנו צריכים לזכור כי הורינו היו דור המדבר, כמו משה רבנו להבדיל - הביא אותנו לארץ ישראל והוא לא זכה להיכנס.
<לבנה זמיר: הורינו נכנסו אבל לא זכו.
<לבנה זמיר: אמי אמרה אני רוצה ללכת למקום שיש רק יהודים, שאיש לא יאמר לילדיי: אטבח אל יהוד.
<לבנה זמיר: לכן, כשבשבוע שעבר בבר-אילן, אצלך אוחיון, קמו ממשרד החינוך וממכון בן צבי ואמרו: לא, זאת עלייה.
<לבנה זמיר: בשנה הבאה בחוק יהיה כתוב: גירוש, יציאה ועלייה - אני לא יודעת מה זאת עלייה.
<לבנה זמיר: עלייה רוסית יש, עלייה מבולגריה יש.
<לבנה זמיר: עלו - לפעמים בכורח, אבל יש הרבה שלא עלו.
<לבנה זמיר: מחצית מיהודי מצרים לא עלו.
<לבנה זמיר: היו עשירים מאוד.
<לבנה זמיר: כמו באמריקה, בליל הסדר אמרו: בשנה הבאה בירושלים, אבל לא עלו.
<לבנה זמיר: שלחו המון כסף, בנו – כפר ידידיה כולו נבנה ונקנה בשנת 1935 על-ידי יהודי אלכסנדריה.
<לבנה זמיר: היו נותנים מכל הלב ליישוב, לאוניברסיטה העברית תרמו הון.
<לבנה זמיר: אבל לא עלו, גורשו.
<לבנה זמיר: אז לא לשכוח את המילה "גורשו".
<לבנה זמיר: עלייה בכורח.
יעקב מרגי: אני חושב שתרמת.
יעקב מרגי: ידידי שמעון הזכיר את הטבח באוג'דה.
יעקב מרגי: אני רוצה לעשות מחווה ליהודי מבוגר, באר-שבעי.
יעקב מרגי: הוא היה אז ילד, ניצול יחידי ממשפחתו מהטבח הזה.
יעקב מרגי: קוראים לו יוסי מלכה, הוא חי בבאר-שבע, יהודי מבוגר מאוד, וכשהוא מספר איך הוא הסתתר וראה את כולם שחוטים וטבוחים לנגד עיניו – לשמוע אותו מדבר על זה - - - הוא הופיע גם בתקשורת הכתובה כמה פעמים בנושא הזה.
יעקב מרגי: גברת ג'אנט דלאל, נציגת שכונות ופריפריה, חברה במרכז הארגונים של היהודים מארצות ערב ואירן.
יעקב מרגי: רק תקצרו, כדי שנספיק לשמוע את כולם.
<ג'נט דלאל: הסיפור האחרון שהזכרת ראוי לתיעוד וללימוד את ילדינו בבתי-הספר.
<ג'נט דלאל: עוד הבן אדם חי ויכול להעיד בעצמו, להקליט אותו ולהראות את זה.
<ג'נט דלאל: בואו נראה מה קורה במזרח התיכון, נעלה כמו נשר ונראה מה קורה.
<ג'נט דלאל: אני דוברת ערבית, יצאתי בשנת 75' מעירק, בתקופת סדאם חוסין, ואני מתכתבת עם עירקים שהם דור ההמשך לדור אבותינו שיצאו משם.
<ג'נט דלאל: אני באה לסקור אתכם: אתרי מורשת קדושים שלנו, כמו קבר הנביא יחזקאל, נמצאים שם יחד עם הרכוש הקהילתי והפרטי הרב של יהודי ארצות ערב.
<ג'נט דלאל: הכול נמצא שם תחת כיבוש, ואין נגישות לבעלי העניין.
<ג'נט דלאל: אין נגישות ליהודים, שהם בעלי הרכוש הזה – קבר הנביא יחזקאל - - -
יעקב מרגי: עוד לא הסתדרנו על קבר שכם ויהושע בן נון פה עם כל אלה - - -
<ג'נט דלאל: אני סוקרת מה קורה.
<ג'נט דלאל: שני סטים של פליטים – אנחנו יודעים, כמו שאמר ד"ר שמעון אוחיון: יש כמעט מיליון פליטים יהודי ארצות ערב מול 650,000, הטענה של הפליטים הפלסטינים.
<ג'נט דלאל: אבל מה, הטענה של הפלסטינים נשמעת ויש מי שישרת אותה, כמו ליאת רוזנברג מ"זוכרות"; את הטענה שלנו אף אחד לא משמיע.
<ג'נט דלאל: מישהו דואג להצניע אותה, להרדים אותה, ובזה אנחנו יורים לעצמנו ברגל כי אנחנו מפסידים בקרב על מצפונם של הילדים שלנו.
<ג'נט דלאל: הילדים שלנו מתחנכים שלנו בבית-הספר.
<ג'נט דלאל: הם שומעים על הנכבה הפלסטינית הרבה, ועוד אומרים: איזה עם אנחנו, כובש.
<ג'נט דלאל: אבל לא שמעו על הטרגדיה של היהודים מארצות ערב.
יעקב מרגי: כדי להיות מאוזן קצת, לא שאני כופר בעניין הזה – אם נחקור, יש את הסיבות, כי היהודי המצוי תמיד הרגיש זר בגולה.
<ג'נט דלאל: 2,700 שנה הרגיש זר?
<ג'נט דלאל: אבל הוא היה שם.
יעקב מרגי: 10,000 שנה, לו יצויר.
יעקב מרגי: אבל היהודי בגולה תמיד הרגיש שהוא זר בגולה, הוא מחכה, כל הכמיהה שלו.
יעקב מרגי: אני נוטה להאמין שזה משם.
יעקב מרגי: לגבי ההדרה שלנו פה את הנרטיב הזה – זה כבר סיפור אחר.
יעקב מרגי: אף פעם לא מאוחר.
<ג'נט דלאל: יש כל מיני יוזמות, אולי של מכון יד בן צבי, לצייר את היציאה הזאת, הגירוש, העקירה, לצייר אותה בפן משיחי, ציוני.
<ג'נט דלאל: היתה ציונות; 2,700 אמרנו: לשנה הבאה בירושלים.
יעקב מרגי: ולא התכוונו, את אומרת.
<ג'נט דלאל: אמרנו את זה, אבל לא עשינו את זה עד שבערה האדמה מתחת רגלינו, ואת זה אי אפשר להצניע.
<ג'נט דלאל: נניח יצניעו, מכון בן צבי יצניע, דור ההמשך של עמי האזור, האינטלקטואלים, חוקרים ומפשפשים בארכיונים של היהודים שנשארו שם והאמת צפה על פני השטח.
<ג'נט דלאל: אז מה, אז פה אנחנו נצניע והם יגידו: אל-תהג'יה אל-קסרי – עקירה בכוח?
<ג'נט דלאל: הם משתמשים בביטוי הזה.
<ג'נט דלאל: יש להם תיעוד, יש להם מסמכים, יש חקיקות.