GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמית לביא: כל פעם שאני מגיע לשם אני מרגיש – אם נגיד עכשיו ממש כואב לי הראש, אני בא לשם, אני נח, ישן, מדבר עם עצמי, משחק עם עצמי.
<עמית לביא: וב"שמע" יש נושא שנתי, חוגים וקבוצות קטנות.
<עמית לביא: בקבוצות הקטנות עושים מפגש של השכבות.
<עמית לביא: אני עכשיו בכיתה ח', וב-ח' הם כל יום מדברים על נושא אחר.
<עמית לביא: פעם אחת משחקים, פעם אחת מדברים, פעם אחת מספרים מה עבר עליך היום.
<עמית לביא: אתה מוציא את כל מה שיש לך בתוך הגוף, אתה מספר על זה.
יעקב מרגי: ואיך בבית-הספר?
<עמית לביא: זה בית-ספר רגיל.
יעקב מרגי: מונגש?
<עמית לביא: לא.
יעקב מרגי: הכיתה לא מונגשת?
יעקב מרגי: אז איך אתה מסתדר?
יעקב מרגי: אני רואה שיש הרבה חברי כנסת שיש להם אלטרנטיבה, לפי איך שאתה מדבר, אבל איך אתה מסתדר בכיתה שהיא לא מונגשת?
<עמית לביא: בסדר גמור.
<עמית לביא: ולפעמים יש לי גם - - -
יעקב מרגי: מסייעת?
<עמית לביא: לא, אין לי.
אילן גילאון: איך עכשיו אתה שומע?
אילן גילאון: אתה מסתכל עליו כל הזמן?
<עמית לביא: אני שומע אותך מעולה.
יעקב מרגי: טוב מאוד.
יעקב מרגי: אתה יודע כמה אומרים: לא שומעים אותך?
<אריק מאיר: יש לו מכשירים, פשוט לא רואים את זה כי זה שקוף.
אילן גילאון: כשתהיה חבר כנסת ותבוא למליאה, אתה יכול להוריד.
יעקב מרגי: שם יצעקו עליך.
יעקב מרגי: כדאי שתוריד, תגיד לו.
<עמית לביא: בזכות "שמע" אני בתנועת נוער "כנפיים של קרמבו".
<עמית לביא: לפעמים הם לומדים שירים, ואני ככה יודע בשפת סימנים, הכול בזכות "שמע".
<חן נומברג: אני מתרגמת את שירלי.
<שירלי פינטו: אני אעמוד.
<שירלי פינטו: מרגיש לי יותר נוח לסמן כשאני עומדת, מאשר בישיבה.
<שירלי פינטו: אז קודם כל, לא כל-כך התכוננתי לדבר מול כולם.
<שירלי פינטו: קוראים לי שירלי, אני בת 26, בוגרת "שמע" בעצמי.
<שירלי פינטו: כל החיים שלי גדלתי ב"שמע", מגיל שש, מכיתה א', עד סיום התיכון הייתי בוגרת "שמע".
<שירלי פינטו: ובזכות זה הגעתי למה שאני היום.
<שירלי פינטו: ארבע שנים הייתי בצבא, בשירות קבע, ואחר-כך סיימתי לימוד משפטים, וכל הכלים האלה קיבלתי בזכות "שמע".
<שירלי פינטו: בשום מקום אחר לא הייתי מקבלת דבר כזה.
<שירלי פינטו: דוגמה קטנה – כשהייתי ב"שמע" הייתי גם ב"צופים", וחשבתי שאולי אני אוכל להשתלב בצופים, אבל לא כל-כך הצלחתי.
<שירלי פינטו: לא היה נגיש, לא היה שום דבר, לא היה שום כלי תקשורת, כולם דיברו ולא הבנתי כלום.
<שירלי פינטו: אבל כשהגעתי ל"שמע", פתאום ראיתי שיש לי חֶברה, חברים שלי, אנשים שיכולים באמת להבין אותי, ואני הבנתי אותם.
<שירלי פינטו: בשום מקום בעולם אין עמותה שתומכת כמו העמותה הזאת בארץ.
<שירלי פינטו: גם יונתן בוגר "שמע" בעצמו, והיום הוא מנהל מרכז שפת סימנים, ואני מנהלת את המועדון, וזה ממש סגירת מעגל בשבילי.
<שירלי פינטו: אני נותנת לילדים מה שאני קיבלתי.
<שירלי פינטו: ואני מבקשת מכם להתאמץ להעלות את אחוז התקציב, לא משנה אם זה חירשים, כבדי שמיעה, מושתלים, זה ממש לא משנה אם הם דוברי שפת סימנים או לא דוברי שפת סימנים, הם צריכים לקבל את זה כי זה מגיע להם, כי אין שום מקום אחר שנותן להם את הדבר הזה.
יעקב מרגי: תגידי לה שהתנועה היחידה שאני יודע לעשות זה: "לייק".
<עמית לביא: יש לך פה שפת סימנים.
<עמית לביא: תלמד.
יעקב מרגי: עד שאני אלמד את זה, הקדנציה תיגמר.
יעקב מרגי: ניסיתי, עם הקואורדינציה באצבעות שלי.
יעקב מרגי: לפני כן, תשאלי את שירלי מה היא עושה עם המשפטים.
<שירלי פינטו: סיימתי לימודי משפטים, והיום אני פעילה בתוך קהילת החירשים, על זכויות וקידום הקהילה, דרכי נגישות ומודעוּת.
<שירלי פינטו: אני מעלה את המודעוּת גם בתוך "שמע" וגם מחוץ ל"שמע".
<שירלי פינטו: אני מנצלת את לימודי המשפטים שלי להבאת הקהילה למקום הרבה יותר טוב.
אילן גילאון: את מופיעה בבית-משפט?
<שירלי פינטו: לא.
<שירלי פינטו: אתם יודעים למה?
<שירלי פינטו: בגלל שזה מקום לא מונגש.
אילן גילאון: זאת אומרת, בתי-המשפט לא צריכים לקיים את החוק.
אילן גילאון: מה זה קשור אליהם?
<יהב אורון: שמי יהב אורון, אני רופא אף אוזן גרון, אני נציג איגוד רופאי אף אוזן גרון.
<יהב אורון: יש לי שני דברים להגיד.
<יהב אורון: האחד, אני אחזק את מה שאמרו כרגע הילדים והבוגרים של "שמע".
<יהב אורון: אנחנו כרופאי אף אוזן גרון, ואני אדבר בשם עמיתי ועמיתותי, ובשמי גם כן – אנחנו רואים ביומיום את הילדים, התינוקות, שהם מגיעים אלינו כשהם כבדי שמיעה, את המשפחות, את האפקט שיש לכל העמותות האלה, למשרדים, לתמיכה שהם נותנים למשפחות ולילדים האלה.
<יהב אורון: זה לא יסולא בפז.
<יהב אורון: זו תמיכה שבלעדיה היה לכולם מאוד קשה, לנו כרופאי אף אוזן גרון, בצד הזה של השיקום, ולמשפחות בוודאי.
<יהב אורון: אלה דברים שעובדים אחד עם השני, ומאוד חשוב שימשיכו להתקיים.
<יהב אורון: בין אם זה "שמע", "מיח"א", "שמעיה", וכולי,
<רויטל אילתי-וייסמן: יש הרבה ארגונים.
<יהב אורון: כולם-כולם, יש המון, והפעילות שלהם מאוד-מאוד חשובה.
<יהב אורון: מצד שני , אני אחזור רגע לעניינים הכלכליים, כמה שזה לא נעים לדבר על זה ככה, אבל כל שקל ששמים בגיל צעיר המשמעות היא חיסכון – והרי אנחנו מדברים בסוף על כסף – בשיקום של אותו אדם בוגר וביצרנות שלו.
<יהב אורון: אנחנו רואים את זה כאן מול העיניים, וזה בסוף חיסכון למדינה.
<יהב אורון: כלומר, כשאנחנו נשים יותר כסף בגיל הצעיר ונאתר ונשקם בגיל הצעיר יותר ויותר מוקדם, והיכולות שלנו כרופאים משתפרות - -
יעקב מרגי: אנחנו באמצע תהליך היפוך הפירמידה.
יעקב מרגי: עוד לא הצלחנו.
<יהב אורון: - - אז אנחנו גם נביא לתוצאות טובות יותר ונחסוך גם בסוף למדינה.
<יהב אורון: לכן אני מחזק את כל מה שאמרו פה.
יעקב מרגי: בקשה, גברתי.
<עפרית שפירא-ברמן: קוראים לי ד"ר עפרית שפירא-ברמן.
<עפרית שפירא-ברמן: אני חברת סגל באוניברסיטה העברית, בבית-הספר לעבודה סוציאלית.
<עפרית שפירא-ברמן: אבל אני יושבת פה בעיקר בכובע השני.
<עפרית שפירא-ברמן: אני אימא ליהל, בת 21, שהיא חירשת, מושתלת מלפני חצי שנה, ואני חושבת שיש לי לא מעט ניסיון בגידול ילדה חירשת.
<עפרית שפירא-ברמן: הבת שלי, מבחינתי, היא הצלחה אדירה.
<עפרית שפירא-ברמן: אני מאחלת לכולכם ילדים מדהימים כמוה.
<עפרית שפירא-ברמן: והיא הצלחה גדולה בזכות הרבה מאוד דברים: קודם כל, בזכות עצמה וההתעקשות שלה, בזכות "מיח"א", בזכות מורות "שמ"ע" שליוו אותה לאורך כל השנים, אבל הרבה מאוד בזכות "שמע".
<עפרית שפירא-ברמן: פה כולם מדברים וכולם רבים פה על הכסף, וכל אחד יש לו נתח מוגדר - - -
יעקב מרגי: עוד לא התחלנו לריב.
<עפרית שפירא-ברמן: אתם עוד תריבו.
<עפרית שפירא-ברמן: אבל מה ש"שמע" נותנים מבחינת הפעילויות של אחר-הצהריים, אין שום גוף שנתקלתי בו שנותן את הדבר הזה.
<עפרית שפירא-ברמן: למשפחה שיש מספיק משאבים, אפשר לקנות חלק מהשירותים באופן פרטי.
<עפרית שפירא-ברמן: את מה ש"שמע" נותנים אין אפשרות לקנות באופן פרטי.
<עפרית שפירא-ברמן: הבת שלי לא יכולה להשתלב בשום תנועת נוער, על אף שהיא למדה בבית-ספר רגיל.
יעקב מרגי: לא יכלה.
יעקב מרגי: היא בת 21.
<עפרית שפירא-ברמן: כן, היא גם לא תוכל כנראה.
<עפרית שפירא-ברמן: יש לי גם כמה עניינים אחר-כך לגבי השכלה גבוהה כי זה השלב הבא שצריך לדאוג שיהיה יותר מסודר.
<עפרית שפירא-ברמן: וזאת מישהי שבזכות מה שכל אנשי המקצוע וכל המשרדים – כל מה שאתם נתתם, והיא ואנחנו – תוכל להשתלב בחברה רגילה, הולכת ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטה, להיות כמו אימא.
<עפרית שפירא-ברמן: אבל היא לא היתה יכולה לעשות זאת בלי "שמע".
<עפרית שפירא-ברמן: עם כל הכבוד למריבות של כולם פה על שקל פה שקל שם, זה חיים של ילדים, וזה אנשים שגדלים להיות אזרחים במדינת ישראל, תורמים, היא עשתה שירות צבאי מלא, אין שום סיבה שהמדינה לא תיתן לה בחזרה.
<מיכאל רוט: שמי מיקי רוט, אני חבר הנהלת "שמע", ואבא לאלעד בן 25 עוד מעט, בוגר "שמע".
<מיכאל רוט: אלעד נולד חירש לחלוטין.
<מיכאל רוט: ואני חייב לומר בתחילת דבריי הקצרים, כי נוצרה פה הרגשה כאילו כל האגף של משרדי הממשלה בתור עובדי ממשלה הם בהתגוננות.
<רויטל אילתי-וייסמן: אנחנו לא מתגוננים.
<רויטל אילתי-וייסמן: גאים במה שעשינו עד עכשיו.
יעקב מרגי: הנה, התגובה שלכם היא של התגוננות.
<מיכאל רוט: תקשיבו למה שאני אומר.
<מיכאל רוט: אני רוצה להגיד שאתם אנשים נפלאים כולכם.
<מיכאל רוט: זה מה שאני רוצה להגיד.
<מיכאל רוט: למה אתם מתגוננים?
<מיכאל רוט: כנראה שיש בעיה.
<מיכאל רוט: משרד הבריאות ומשרד החינוך נותן תשתית נהדרת ופנטסטית, ואני מודה לכם על כל מה שעשיתם למען הילד שלי.
<מיכאל רוט: פשוט מאוד.
יעקב מרגי: ועוד יעשו.
<מיכאל רוט: אבל אני רוצה לחדד את זה – אתם נותנים ידע, אתם נותנים המון.
<מיכאל רוט: אבל הילד שלי גדל והגיע לגיל 16 עם המון ידע, עם המון עזרה, אני לא יכול לתאר.
<מיכאל רוט: אבל עדיין זה ילד שהיה בבית.
<מיכאל רוט: אני גם יושב-ראש מתנ"ס, והילד שלי לא יכול ללכת למתנ"ס, הוא בא לשם, הוא היה בצד, וכולם שיחקו.
<מיכאל רוט: תבינו את המוחשיות של זה.
<מיכאל רוט: עד שהצלחתי להביא אותו ל"שמע", מאותו רגע, כמו פרח שנפתח, ילד אבוד, אבוד לחלוטין, הגיע ל"שמע", פתאום גילה את עצמו, גילה את חברים, והפך להיות כמו עמית וכמו עדן.
<מיכאל רוט: הוא שירת בצבא כסמל בטייסת, והוא סטודנט למשפטים עכשיו.
<מיכאל רוט: והכול, אני אומר לכם חד וחלק – לא מפחית לרגע מעבודתכם, להיפך, תודה-תודה – אבל הביטחון, האישיות.
<מיכאל רוט: כמו שילד בא אלי למתנ"ס ומקבל את החיים, לא הלימודיים, לא של המורה, אלא החיים האמיתיים של חברה, כך ילד מקבל ב"שמע".
<מיכאל רוט: ילד לא סתם מוותר על עולם ומלואו בכל מיני דברים, והוא לא יוותר על ללכת ל"שמע".
<מיכאל רוט: הם נוסעים שעתיים הלוך, שעתיים חזור, הם לא יוותרו על השעות האלה ב"שמע", כי זה העתיד שלהם, זה החברים שלהם, שם הם שווים בין שווים, שם הם לא נכים, שם הם רגילים.
<מיכאל רוט: זה לא עניין של מישהו עושה את עבודתו או לא.
<מיכאל רוט: המדינה, המדינה, היא צריכה לתת פה.
<מיכאל רוט: שני מיליון שהוזכרו פה זה בדיחה עצובה ועלובה.
<מיכאל רוט: זה לא ייתכן ל-12 ארגונים, שצריך גם לבדוק את היחסיות של כל אחד מהם.
<מיכאל רוט: אבל זה לא יתכן, הסכומים אלה הם בדיחה, הם לעג לרש, הם פשוט אצבע משולשת בפניהם של המוגבלים.
<מיכאל רוט: לא יתכן, לא יתכן.
<מיכאל רוט: תודה.
מרדכי יוגב: אני חבר של יושב-ראש הוועדה, יעקב מרגי.
יעקב מרגי: חבר הכנסת מוטי יוגב.
מרדכי יוגב: שאלה אינפורמטיבית למשרד החינוך ולמשרד הרווחה בעיקר – כמה מקבלים בתקציב סיוע לעמותות לכל בעלי המוגבלויות?
מרדכי יוגב: כי זה צריך להיות בתוך יחסיות.
יעקב מרגי: הדיון כרגע הוא על כבדי שמיעה בלבד.
יעקב מרגי: אם נפתח את זה, הזמן יִכלה והמה לא יִכלו.
יעקב מרגי: יש מוגבלויות ויש תתי-מוגבלויות.
מרדכי יוגב: אז אני אומר גם אם לא תהיה תשובה - - -
יעקב מרגי: תוכל לקבל את הנתון הזה, עומדת לך הרשות והזכות.
מרדכי יוגב: גילוי נאות, היתה לי סבתא כזאת וקישרנו איתה.
מרדכי יוגב: אבל היא ודאי לא עברה כל מה שעברו הילדים ב"שמע", ולא נרחיב כרגע בזה.
מרדכי יוגב: אבל כל הילדים שיש להם מסיבה זו או אחרת איזושהי מוגבלות, וכפי שמתארים את ארגון "שמע", שאני אישית לא הכרתי ורק התרשמתי והתרגשתי גם מעדן וגם מעמית וגם מהאבא שתיאר, אז בוודאי שכשיש דברים כאלה – וכן עסקתי קצת בהנגשת מוסדות חינוך כסגן ראש מועצה – צריך לסתכל בראייה כוללת, גם להגדלת התקנה לבעלי מוגבלות שמיעה, וגם לראות אם המוגבלויות האחרות במערכת החינוך כולה אכן מקבלים את המדרגה שתאפשר להם.
מרדכי יוגב: וכפי שאמר פה הרופא, ככל שזה בגיל צעיר יותר, אחרי זה גם האדם עצמו, הילד שהופך לנער ולבוגר, וגם החברה תקבל מזה.
מרדכי יוגב: וגם מבחינה כלכלית, אין ספק שזה ישלם את עצמו.
מרדכי יוגב: ולכן אני שואל גם את השאלה הכוללת.
מרדכי יוגב: לא רק את השאלה הפרטנית, שבה אם תכתוב את הסיכום, אז תכתוב שצריך להוסיף.
יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו, ולאחר מכן חברת הכנסת שולי מועלם, בבקשה.
ענת ברקו: קודם כל, אני מוכרחה לומר: עדן ועמית, אתם פשוט מדהימים.
ענת ברקו: ואין בכלל מה להגיד.
ענת ברקו: אני לא כל-כך חשופה לעולם הזה, חוץ מזה שיש לי בעל שהוא די חירש בגלל שהוא נכה צה"ל, אז אני רואה כמה קשה להתמודד עם זה, ובמיוחד עם אנשים מבוגרים שלא מקבלים את הנכות שלהם.
ענת ברקו: אני לא רואה כאן ילדים שהנכות הזו מגבילה אותם באיזושהי צורה.
ענת ברקו: ולכן זה דבר ענק, המקום שאתם נמצאים בו היום, ואני בטוחה שהדרך היתה קשה מאוד, אבל היא שווה מאוד.
ענת ברקו: זו חובתה של המדינה.
ענת ברקו: אף אחד לא עושה טובה לאף אחד.
ענת ברקו: זו חובתה של המדינה, ואם המדינה לא תעשה את זה בגילאים הצעירים ביותר, זה ישפיע על כל מהלך החיים של האזרחים הללו, כל תהליכי הגדילה, הלמידה, התרומה לעצמם ולחברה, ההזדקקות לסיוע בתוך החברה.
ענת ברקו: ולכן התחושה שלי היא שזה בטל בשישים, ההשקעה הזו, לעומת מה שאנחנו מקבלים פה.
ענת ברקו: חייבים לעזור ולעשות את מה שאפשר.
יעקב מרגי: בדיון הקודם גם אמרתי, היה דיון על פרויקט כל-כך חשוב – כמה עולה למדינה?
יעקב מרגי: לקרן להכוונת חיילים משוחררים?
יעקב מרגי: אמרתי שאם הייתי מסמן את תקציב משרד הביטחון בנקודות, לא היינו רואים את נקודה של הפרויקט הזה, של בגרות ללוחמים.
יעקב מרגי: סכומים מזעריים.
ענת ברקו: אז אתה רואה, אדוני היושב-ראש?
ענת ברקו: אנחנו מדברים פה על דברים שמשנים חיים של כל-כך הרבה אנשים.
יעקב מרגי: אני רואה את החיוך של רחלי וגלית, אני יודע שהן חוזרות למשרד וכל אחת מביאה תוספת לתקנה הזו.
יעקב מרגי: תזכרו, כל עוד הנר דולק, עד ה-31 בדצמבר, עוד ניתן לתקן.
יעקב מרגי: אנחנו בחנוכה.
מרדכי יוגב: תעשה ישיבה ב-31.
יעקב מרגי: חברת הכנסת שולי מועלם, בבקשה.
שולי מועלם-רפאלי: זכיתי בכנסת הקודמת להתחבר לארגוני החירשים וכבדי השמיעה.
שולי מועלם-רפאלי: קודם כל, אחד הדברים שהדהימו אותי – וכל חברי הכנסת שיושבים פה הם אנשים שמעורבים חברתית עמוק ובארגונים עצמם – ארגוני החירשים וכבדי שמיעה הם היחידים שכל הארגונים משתפים פעולה.
שולי מועלם-רפאלי: זה היה מדהים.
שולי מועלם-רפאלי: עשיתי פה יום בכנסת – תדעו, בכל התחומים.
שולי מועלם-רפאלי: וחברי חבר הכנסת מרגי שישב אתי ואני בעיקר ישבתי איתו בוועדת העבודה והרווחה בלי הפסקה בכנסת הקודמת, היינו – אין משהו אחר להגיד.
שולי מועלם-רפאלי: והדבר הזה הוא אמירה מהותית על איך שאנחנו צריכים לתפוס את הדבר הדי-פשוט שצריך לעשות פה.
שולי מועלם-רפאלי: תקשיבו, מדובר פה על כסף קטן שיעשה שינוי גדול.
שולי מועלם-רפאלי: וככה צריך לחזור לשרים.
שולי מועלם-רפאלי: אתם תחזרו לשרים, אנחנו נחזור לשרים, לשרים של הבית שלנו, לשרים שלא בבית שלנו.
שולי מועלם-רפאלי: אבל חברים, מדובר על כסף קטן, שהשינוי שהוא מביא הוא כל-כך משמעותי.
שולי מועלם-רפאלי: אני פספסתי את הילדים.
שולי מועלם-רפאלי: אני מכירה לפחות את עדן מהחיים הרגילים, של לא להופיע בוועדת החינוך של הכנסת.
שולי מועלם-רפאלי: ואני רוצה להגיד דבר נוסף.
שולי מועלם-רפאלי: דיברה חברת הכנסת ברקו, ואני באה מדיון – וזאת הסיבה, סליחה בפני מי שאנחנו נכנסים ויוצאים לו כל הזמן מול העיניים.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו בעוד שלושה דיונים במקביל.
שולי מועלם-רפאלי: אני יורדת עכשיו מדיון על חוק השירות הלאומי-אזרחי.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, אם רוצים אנשים מעורבים בחברה, צריך לתת להם כלים להיות מעורבים.
שולי מועלם-רפאלי: מישהו שיישאר סגור בבית מחובר לקבוצה קטנה, לא יוכל להוציא, לא את האור הפרטי שלו ולא להשפיע על האור היותר-גדול.
שולי מועלם-רפאלי: ואני חושבת שזה המעשה החשוב שאותו צריך לעשות עם התקציב הקטן הנדרש פה היום.
יעקב מרגי: יש אתנו אנשי אקדמיה שהטריחו את עצמם והגיעו לכאן, ולא נוותר עליהם.
יעקב מרגי: נתחיל עם פרופסור חווה מוז'ניק.
<חוה מוז'ניק: שלום לכולם.
<חוה מוז'ניק: אני רוצה, אחרי כל הדיון הזה, לומר שהמשאבים שיצטרכו הם יותר, לא פחות, מכיוון שהאיתור המוקדם שאורלי דיברה עליו קודם, מאפשר לנו לשקם את הילדים יותר מוקדם.
<חוה מוז'ניק: וכל המדע והידע שאנחנו צוברים בנושא של הפרעות בתקשורת, אומר: ככל שאתה מתחיל מוקדם יותר, ומשקם גם כאלה שבעבר אולי היינו אומרים שהם מסתדרים, שאם יש להם ליקוי קל אז לא צריך כל-כך לעזור להם, הם יסתדרו, אם יש להם אוזן אחת אז הכול בסדר.
<חוה מוז'ניק: היום אנחנו יודעים מתוך מחקרים שאיכות החיים הבוגרים היא שונה אם יש לך שתי אוזניים עובדות, אם יש לך שיקום מוקדם, גם בלקויות קלות.
<חוה מוז'ניק: כך שהמשאבים יצטרכו לגדול ולא לקטון.
<חוה מוז'ניק: אז אם מישהו כאן מדבר על ירידה בתקציבים שצריך - - -
יעקב מרגי: אמרתי: הסטאטי זה נסיגה.
יעקב מרגי: לעמוד במקום זה נסיגה.
<חוה מוז'ניק: אז אני אומרת שוב: מתוך המדע, מתוך מה שאנחנו יודעים, המשאבים יצטרכו להיות גדולים.
<חוה מוז'ניק: ופה נכנסים גם תקנים של קלינאי תקשורת, ולא חסרים קלינאי תקשורת.
<חוה מוז'ניק: מה שחסר זה התקנים שיהיו בשירות הציבורי, מכיוון שלא כל אחד יכול להרשות לעצמו טיפול פרטני-אישי.
<חוה מוז'ניק: ואנחנו יודעים שקלינאי תקשורת מקבלים הכנה אקדמית מאוד-מאוד רצינית בכל הנושא של שיקום שמיעה, לעבוד על תפיסת דיבור, הפקת דיבור, וזה כמובן דורש תקציבים של תקנים במגזר הציבורי.
יעקב מרגי: ד"ר לימור לביא, בבקשה.
<לימור לביא: אני מאוניברסיטת חיפה, ואני ראש תחום אודיולוגיה בחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה.
<לימור לביא: קודם כל, אני רוצה לומר שאנחנו כחוג מתייחסים מאוד לקבוצה הזאת של ילדים לקויי שמיעה בכמה קורסים שמתייחסים ישירות, גם לאודיולוגיה של הגיל הרך וגם לתקשורת בקרב לקויי שמיעה.
<לימור לביא: יש לנו אפילו תוכנית M.A.
<לימור לביא: של בלשנות של שפות סימנים.
<לימור לביא: זאת אומרת, אלה נושאים שאנחנו מאוד מתייחסים אליהם, כולל הכשרה של הסטודנטים שלנו בתחום זכויות חוקיות של אנשים עם ליקויי שמיעה, בתחום של הנגשה.
<לימור לביא: ואנחנו מאוד-מאוד מדגישים בפניהם את הצורך לתת משהו כולל, זה משהו ברוח החוג שלנו, שזה לא רק לתת מכשירי שמיעה ולא רק לתת שיקום דיבור.
<לימור לביא: אלא גם לתת איזשהו שיקום כולל מכל ההיבטים החברתיים, הסוציאליים, השמיעתיים, קלינאי תקשורת שמלווים אותם, וכן הלאה.
<לימור לביא: בנושא האבחון המוקדם, אני רוצה להתחבר לדיון שבעבר היה כאן, ואנחנו עוסקים בשאלה שלו באגודת קלינאי התקשורת ובין חוגים שונים בבתי-ספר להפרעות בתקשורת, וזה נושא הצורך להוסיף עוד שלב אחד בסיקור השמיעה.
<לימור לביא: זה משהו שאנחנו בודקים.
<לימור לביא: אנחנו עוד לא יודעים האם הוא נחוץ או לא.
<לימור לביא: אבל ככל הנראה, הפער הזה שבין סיקור שמיעה בגיל יומיים לבין סיקור שמיעה נוסף בגיל שש או שבע, הוא פער מאוד-מאוד בעייתי, משום שהרבה ילדים מגיעים ל"שמע" כשהם לא עברו ב"מיח"א", ולא אותרו במשך שש שנים כי לא ידענו, כי לא איתרנו.
<לימור לביא: אז זה עוד נושא שאנחנו מקווים לטפל בו.
יעקב מרגי: אחרונת הדוברים, לפני שנעשה סיכום, גברת דבי קסטל, בבקשה.
<דבי קסטל: שלום, שמי דבי, אני ראש היחידה להכשרה קלינית בחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה.
<דבי קסטל: בשתי מילים, אני רק רוצה להגיד שמבחינת הכשרת הסטודנטים בחוג, הם מוכשרים לכיוון של לקויות שמיעה על כל הרבדים, גם בנושא של אימוני שמיעה, אבל גם בהתייחס לנושא שפה.
<דבי קסטל: ורציתי גם להתייחס למה שאמרו כאן – באמת אין מחסור בקלינאי תקשורת, לדעתי.
יעקב מרגי: בגלל זה אתם מרימים מדי פעם את הרף, ועוד, ועוד ועוד.
<דבי קסטל: אנחנו בעד שיהיו כמה שיותר.
יעקב מרגי: זה לא נראה, לפי תנאי הסף.
<קריאה: בפריפריה אין בדרום אין קלינאיות.
<דבי קסטל: יש ביקוש גדול מאוד.
<דבי קסטל: ובאמת, המחסור הוא בתקנים.
<דבי קסטל: ואנחנו מקווים שאם יהיו יותר תקנים - - -
יעקב מרגי: הבנתי שנגעתי בפצע פתוח - - -
יעקב מרגי: סליחה, אתם רוצים לנהל דיון?
יעקב מרגי: אני אקצה לכם חדר בחוץ.
<דבי קסטל: אני אומרת שהבעיה היא לא בעיה של רצון.
<דבי קסטל: במקומות מסוימים הבעיה היא בעיה של תקנים, ומדי שנה יוצאים בוגרים רבים לשטח שמעוניינים לעבוד בתחום הזה ובתחומים האחרים שקשורים בהפרעות בתקשורת.
יעקב מרגי: אחרונה, בבקשה.
<אורלי הלפרן: אני ד"ר אורלי הלפרן, ואני היום פה נציגת אגודת קלינאי התקשורת.
<אורלי הלפרן: עד לפני שלושה חודשים, כשיצאתי לגמלאות, הייתי מדריכה ארצית לאודיולוגיה במשרד החינוך ואחראית על ההנגשות לתלמידים לקויי שמיעה.
<אורלי הלפרן: מתוך כל מה שנאמר כאן, מעבר להערכה גדולה לפעילותה של "שמע" ולהצלחות הנהדרות, אני חושבת שצריך לתת את הדעת שהוויכוח כאן הוא לא אם משרד החינוך נותן, ואם משרד הרווחה נותן, כי כולם נותנים.
<אורלי הלפרן: אבל לכולם יש שמיכה קצרה.
<אורלי הלפרן: וכאשר המערכת פועלת בתת תקציב, לפחות עד לשנה האחרונה העבודה היתה בתת תקציב.
<אורלי הלפרן: כך לגבי ההנגשות, כך לגבי נושאים אחרים.
<אורלי הלפרן: זה הולך ומשתנה בגלל שנחתנו התקנות, בגלל שיש הקצאות, אבל בשלב הזה זה ויכוח של את מי מכסה השמיכה ולמי מחלקים אותה.
<אורלי הלפרן: ולכן אני מבקשת להדגיש – אין פה התגוננות, אין פה אמירה אחרת, אלא צריך להבין שיש תת תקציב, וצריך לתקצב בסכום - - -
יעקב מרגי: אז אני יכול לזרוק את דברי הסיכום שלי.
<אורלי הלפרן: אני מאוד שמחה שעשיתי את זה טוב.
יעקב מרגי: אני שמח שכיוונתי לדעת גדולות.
יעקב מרגי: תודה לכולם, תודה לחברת הכנסת מרב בן ארי שהדיון הזה נקבע ביוזמתה ונבצר ממנה להגיע בגלל שליחות פרלמנטרית בחו"ל.
יעקב מרגי: הוועדה קובעת שעומדת לאדם הזכות לממש את הפוטנציאל שלו, והמדינה צריכה לאפשר לו זאת בצורה המיטבית.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך, למשרד הרווחה והשירותים החברתיים, לבדוק את מבחני התמיכה לזכאות לעמותות המטפלות בתלמידים לקויי שמיעה.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת לבחון את גובה התקציב לתקנה זו.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת את עמותות: "שמע", "שמעיה", "מיח"א", וכנ"ל, אנחנו לא מכירים את כל השמות, כאילו הזכרתי את כולם – אצלנו בבית-הכנסת אומרים: אף על פי שאינם כאן כבודם כאן
יעקב מרגי: – ובל ייפקד מושבם ממבחני התמיכה הקרובים, ושעושים מלאכתם, מלאכת הקודש, בטיפול בלקויי שמיעה.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרדי הממשלה להמשיך ולתמוך בעבודה חשובה זו של הגופים הנ"ל כבעבר.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לקבל את תשובת השרים לנכונותם להגדיל את סך התמיכה עדיין בשנת 2015 וב-2016, לא או, וב-2016.
יעקב מרגי: כי העולה מהדיון פה שהתרומה היא רבה, ואנחנו מודים על כל מה שעושים משרדי הממשלה, ועושים הרבה ועושים המון.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם, כל אחד מסתכל מבעד המשקפת האישית שלו, אבל כמי שיושב כאן, ואני יודע בחצי שנה האחרונה בתפקידי זה, מה שהמערכות עושות להנגשה וכדי לתת את הדחיפה לאנשים עם מוגבלויות – והמוגבלויות הן רבות.
יעקב מרגי: תאמיני לי, כמה שאני מעורה, ומכיר, וידעתי, ועם הניסיון העשיר שלי, לא ידעתי עד כמה.
יעקב מרגי: לא די, לא מספיק.
יעקב מרגי: בדברים האלה אנחנו לא אומרים די.
יעקב מרגי: והתפקיד שלנו כחברה בריאה זה לתת דחיפה מאחורה לאלה שמתקשים במעלה ההר, במעלה הגבעה.
יעקב מרגי: בזה אנחנו ניבחן כחברה.
יעקב מרגי: תאמינו לי, לא במדד המזויף של אחוז הזכאות, שאנחנו משחקים איתו איך שרוצים.
יעקב מרגי: ואנחנו משחקים איתו איך שאנחנו רוצים.
יעקב מרגי: זה המבחן של חברה בריאה, חברה ערכית, לתת את אותה דחיפה שאנחנו יכולים לתת לאלה שמתקשים, ולא באשמתם, במעלה הגבעה.
יעקב מרגי: ואני מבקש לקבל את תשובת השרים.
יעקב מרגי: רחלי, גלית, יש בכוחכן.
יעקב מרגי: תסכלו עליי שתיכן, אני מוגבל.
יעקב מרגי: אני רוצה לראות ממבט הפנים שלכם שאתם באמת תגידו לשר: ביג דיל.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, מניסיוני כפרלמנטר וכשר – תקציב 2015 אושר לפני כשבועיים – אני אומר לכם, תת ביצוע, האוצר הולך לחגוג בדרך אל הבנק, לרקוד בדרך אל הבנק בסוף השנה.
יעקב מרגי: יש הרבה סעיפים שלא מומשו.
יעקב מרגי: זו הזדמנות שלכם.
יעקב מרגי: זה לא כסף גדול, זה לא כסף גדול.
יעקב מרגי: לקחת עוד ב-2015 ולתת סיכוי לאותם גופים שמתקשים ועושים עבודת קודש.
יעקב מרגי: אני מודה לכם שהבאתם את עדן ועמית – עדן ועמית, תדעו לכם, בדרך-כלל אני לא זוכר שמות, אבל פה קלעתי בפעם הראשונה.
יעקב מרגי: אני דוגמה, אני נושא הרבה מוגבלויות.
יעקב מרגי: לכן אני אומר, זה לא כסף גדול.
יעקב מרגי: ואני מודה לכן על נכונות לפי הבעת הפנים, ואני ממתין לתשובתכן.
יעקב מרגי: רגע, פתחתי את הישיבה שוב, ושזה ייכנס לפרוטוקול.
<יהונתן שיוביץ: עוד מעט חנוכה, ואני רוצה להראות לכם רק איך מסמנים חנוכה.
<יהונתן שיוביץ: תסמנו כולכם: חנוכה.
<יהונתן שיוביץ: חג שמח.
<יהונתן שיוביץ: ותודה רבה לכולם.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט, 14 בדצמבר 2015, ב' בטבת תשע"ו.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – מעמדם ושכרם של הפסיכולוגיים החינוכיים בבתי הספר ביוזמת חבר הכנסת מסעוד גנאים.
יעקב מרגי: אני חייב לומר שמעמדם ושכרם הם לא נושאים שאמורים להידון בוועדה הזאת, אבל מאחר שכל סוגיית הפסיכולוגים היא בוועדת החינוך אז מצאנו לינקג', ובלחץ פיזי מתון של חבר הכנסת המציע הסכמתי לקיים את הדיון בוועדה שלנו למרות העומס הרב.
יעקב מרגי: אנחנו נראה האם הפסיכולוגים זוכים למעמד הראוי והרצוי, ואכן מתוגמלים לפי גודל שליחותם ומעמדם.
יעקב מרגי: חבר הכנסת מסעוד גנאים, רשות הדיבור שלך, בבקשה.
<מוחמד גנאים: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, אני מברך את כל באי הישיבה החשובה הזאת.
<מוחמד גנאים: אדוני היושב-ראש, לצערי הרב, הצגתי את הנושא במליאת הכנסת ב-2013 וגם ב-2014 בשאילתות, ובחדר הזה של ועדת החינוך היה דיון ב-26 בנובמבר 2013, והיו מסקנות, אדוני היושב-ראש.
<מוחמד גנאים: רציתי להתחיל במסקנות האלה.
<מוחמד גנאים: המסקנה היא קריאה למשרד החינוך לעשות תכנית-אב, ארוכת טווח כדי לתקן את כל עניין התקינה, השכר, תנאי העבודה של הפסיכולוגים החינוכיים.
<מוחמד גנאים: אחת המסקנות הייתה גם בקשר לתקציב.
<מוחמד גנאים: מאחר שאנחנו מדברים, אדוני היושב-ראש, על הנופלים בין הכיסאות שאין להם אב – בין הרשות שהיא מעסיקה לבין התקציב שמגיע ממשרד החינוך ובין העבודה שלהם גם במוסדות חינוך, אחת המסקנות הייתה שהתקציב הזה של הפסיכולוגים החינוכיים – אפילו שכל תקציב החינוך יהיה צבוע או יהיה לו חשבון עצמאי כדי שהרשות לא תוכל לעשות בתקציב הזה מה שהיא רוצה, ולא לשים אותו ביעד שלו.
<מוחמד גנאים: הייתה גם מסקנה שלישית חשובה מאוד שהיא קריאה לשר החינוך שבסמכותו לשנות את אחוזי המצ'ינג, את ההשתתפות של הרשויות.
<מוחמד גנאים: ההשתתפות של הרשות היא 32%.
<מוחמד גנאים: משרד החינוך משלם 68%, אבל בהרבה רשויות לא משלמים לא 32%- -
יעקב מרגי: אין להם היכולת, לא הרצון.
<מוחמד גנאים: יש חלק שאין לו יכולת, ויש חלק שמעדיף לתת למישהו אחר, וחושב, מה לי ולפסיכולוג חינוכי, ניתן למקומות אחרים.
<מוחמד גנאים: לכן אני מתחיל בסוף במסקנות של 2013, שבסמכותו של שר החינוך לשנות את שיעור המאצ'ינג, שלא יהיה 32%.
<מוחמד גנאים: אולי 5% או 10%.
<מוחמד גנאים: מדובר ברשויות בפריפריה, רשויות של אשכולות נמוכים כמו במגזר הערבי ובפריפריה ובהרבה מקומות שהרשות לא יכולה לשלם את חלקה במצ'ינג הזה.
<מוחמד גנאים: אדוני היושב-ראש, אני לא אאריך בדברי.
<מוחמד גנאים: אמרנו הרבה דברים על האפליה, על המעמד הירוד, לצערי הרב, בתנאי העסקה ובשכר.
<מוחמד גנאים: מסלול הלימוד של פסיכולוג הוא כמו של רופא.
<מוחמד גנאים: הוא לומד תואר ראשון, תואר שני, מתמחה שנים מזמנו.
<מוחמד גנאים: זה אמור להיות מעמד או נושא של יוקרה.
<מוחמד גנאים: מה זה פסיכולוג?
<מוחמד גנאים: זה מחייב הצטיינות.
<מוחמד גנאים: אבל רואים את תנאי עבודתו, רואים את התלוש שלו – 4,000-3,000 שקל; שכר המתמחים הוא מתחת לשכר המינימום שהוא היום 4,300, והוא חייב בהשלמת הכנסה.
<מוחמד גנאים: אין כל השוואה.
<מוחמד גנאים: אתה רואה את הפער בין היוקרה של המקצוע לבין תנאי העבודה והתגמול.
<מוחמד גנאים: יש פה אפליה שזועקת לשמים.
<מוחמד גנאים: אני מדבר על יהודים ועל ערבים.
<מוחמד גנאים: מבקר המדינה התייחס לנושא וגם לכל מה שמכונה שפ"ח – שירות פסיכולוגי חינוכי – וגם לשירות הזה במגזר הערבי.
<מוחמד גנאים: שם חסרים פסיכולוגים וחסרות משרות.
<מוחמד גנאים: הוא גם דיבר על מסלול ההכשרה שדיברנו עליו לפני כמה ימים בישיבה בוועדת העבודה והרווחה.
<מוחמד גנאים: אני לא אאריך.
<מוחמד גנאים: אני מקווה שתצא לפחות נקודת אופטימיות, איזושהי התחלה של פתרון.
<מוחמד גנאים: היה אמור להיחתם הסכם קיבוצי ב-1 בינואר 2015.
<מוחמד גנאים: עדיין אין הסכם כזה, ועל הוועדה לקרוא למשרד האוצר ולמשרד החינוך למהר לחתימת ההסכם הזה ובטח עם השיפור שאנחנו רוצים.
יעקב מרגי: אנחנו מדברים על מעמדם ושכרם של הפסיכולוגים.
יעקב מרגי: לפי הכותרת פה, אני שואל אבל אני מבין את התשובה – אין דירוג ספציפי לפסיכולוגים.
יעקב מרגי: הם בדירוג המח"ר?
<טליה חבצלת: שמי טלי חבצלת.
<טליה חבצלת: אני אענה לך.