GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: בביטוח לאומי בודקים כל שנה שלא - - -
אילן גילאון: כן, אבל רק לקטועי רגל.
אילן גילאון: תוך שלוש שנים יכולה לצמוח רגל חדשה, אבל זה לא לענייננו כאן.
אילן גילאון: לכן הדבר הזה צריך להיות מפושט בכמה רמות.
אילן גילאון: אחת, שהדבר הזה הוא איננו יותר למשא ומתן של ההורה או של הילד מול המוסדות האלה.
אילן גילאון: שתיים, צריך לדאוג לזמן הגעה מקסימלי למוסד חינוך.
אילן גילאון: יכול להיות שכאן, אדוני, אולי נצטרך לעשות חקיקה של זמן הגעה מקסימלי למוסד חינוך.
אילן גילאון: אפשר להגיע מהמצב של ילדים שהולכים ברגל בפזורה הבדואית, שלוש וארבע שעות, ועד לאנשים שהזכירו אותם כאן שנוסעים שעתיים, אולי בכלל כדאי כבר לעשות את השיעורים באוטובוס, כדי להרוויח את הזמן, אני לא יודע, אבל צריך להיות זמן הגעה מקסימלי שהוא תלוי מספר הנוסעים ברכב, בקרבת המוסד של החינוך המיוחד אל הבית של מי שהולך לבקר אותו.
אילן גילאון: זה פונקציה של שני הדברים הללו.
אילן גילאון: שוב, אני בא מנקודת מבט נגישותית לחלוטין.
אילן גילאון: אנחנו חיים בעידן שאנחנו מתאימים את הסביבה שלנו לאנשים ולא את האנשים לסביבה שלנו.
אילן גילאון: זה הרעיון המרכזי, לכל אדם בחברה שלנו יש זכות להגיע למחוז חפצו, במקרה הזה לבית הספר, בצורה מכובדת ועצמאית.
אילן גילאון: פה דיברת על למה המדינה צריכה לעשות את זה, המדינה צריכה לעשות את זה כי היא מדינה וזו האחריות שלה.
אילן גילאון: זה מערכת הביטוח שלה.
אילן גילאון: את הרעות החולות האלה צריך לפתור ברמה של מיידיות, זמינות, הכשרה.
אילן גילאון: כן, מי שמסיע ילדים לבית ספר הוא איננו יכול לאחר מכן להסיע ירקות במקום אחר.
אילן גילאון: זה לא עובד ביחד.
אילן גילאון: אני לא מזלזל בירקות, אני חושב שצריך הכשרה מיוחדת כי מי שמסיע ילדים לבית ספר הוא איש חינוך בסופו של דבר.
אילן גילאון: זה דבר שצריך להיות ברור, הכשרה, בטיחות, מספר משתתפים.
אילן גילאון: ולגמור את העניין הזה של הנפילה בין הכיסאות.
אילן גילאון: לא יותר רשויות מקומיות, לא יותר משרד החינוך.
אילן גילאון: הם קוראים לזה היום, ראיתי בפרסומת, סמרט פליי, בטיסות האלה, הוואוצ'ר הזה חייב לשמש את הילד בכל מקום בהכי סמרט פליי שיכול להיות.
אילן גילאון: אותו לא מעניין הוויכוח בין משרד החינוך למשרד הרווחה לרשות המקומית.
אילן גילאון: אם אמא שלו יכולה להסיע אותו, צריך להמיר את זה פר כסף ולתת לה כדי שהיא תסיע אותו.
אילן גילאון: זה גם פתרון, כמו בכל מקום אחר שקשור ל - - -
<אבנר עורקבי: לא, יש פה הרבה בעיות.
<אבנר עורקבי: אין לו רישיון ציבורי, רכב מותאם - - -
יעקב מרגי: הוא הציע, הוא לא אמר לקפוץ - - -
אילן גילאון: רישיון ציבורי להסיע את הילד שלך אתה לא צריך.
<אבנר עורקבי: נכון, אני יודע את זה, אבל למי שמחליף אותי.
יעקב מרגי: תודה רבה, חבר הכנסת אילן גילאון.
אילן גילאון: ושוב ברכות אליך, אדוני.
אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב ראש, אני מחזק את ידך בדיונים שאתה מקדיש לנושא של החינוך המיוחד, בנושא ההסעות.
אורי מקלב: בישיבה הקודמת אתה דיברת על אלה שאין להם הסעות, כל אלה שלא זכאים להסעות ומה הנזק או הבעייתיות שיש בזה שאנחנו שולחים ילדים בחינוך המיוחד בהליכה ברגל.
אורי מקלב: חברי, חבר הכנסת גילאון, תדע לך, זה גם פרויקט, שיש כאלה, רבים מילדי החינוך המיוחד, לא זכאים להסעות בגלל שהוא במרחק 1.99 קילומטר, לפי מכשיר, בקו אווירי ולא במציאות.
אורי מקלב: את הנושא הזה אני יודע מהודעה שקיבלתי אתמול בלשכתי בשעה 13:21.
אורי מקלב: בגלל ההסעות היה לבן שלה, גב' משפחת ש', היה תאונה ברחוב מלאכי צפניה, היום הם חזרו מבית החולים, 'אתה רואה?', כך הוא אומר, 'לא צריך הוכחה יותר חזקה מזה שזה לא קשור לקילומטר, הילד מוכרח הסעה', ולא לנסוע בתחבורה ציבורית.
אורי מקלב: ילד בחינוך המיוחד שנפגע בתאונת דרכים, יש כאן את השם, את מספר הטלפון, אתמול הם חזרו מבית החולים, מכיוון שלא הייתה הסעה.
אורי מקלב: עכשיו אנחנו מדברים על ההסעות עצמן.
אורי מקלב: כמו שאתם תיארתם ותיארו לכם, הרבה הרבה יותר גרוע המצב בשטח.
אורי מקלב: אני לא אדבר רק על ירושלים, שבכלל הייתה קריסה מוחלטת של כל ההסעות בחינוך המיוחד ובירושלים זה מסה.
אורי מקלב: אני לא מדבר עכשיו על המצב הביטחוני שנוצר בירושלים, כולנו יודעים שחלק או רוב ההסעות מגיעות משכונות התפר, מג'בל - - - נמצא פה אבי גיספאן, לא ראיתי אותו, שהוא אחראי על - - - אני לא יודע אם הוא דיבר, אתה דיברת כבר פה?
יעקב מרגי: אתה מבין למה הוא לא ידבר?
אורי מקלב: אבל הוא עשה מאמצים גדולים מאוד.
אורי מקלב: רק שלשום, או בשבוע שעבר, טלפנתי אליו בגלל שיש לי את הטלפון מהיותי עוד חבר מועצת העיר בעיריית ירושלים, היה לי את הטלפון הישיר של אבי, התקשרתי אליו על משפחה שאומרת שעה וחצי אחרי שהילד היה צריך להגיע ההסעה לא מגיעה.
אורי מקלב: לחכות בבוקר שלושת רבעי שעה להסעה, זה כל אחד לא יכול, אבל להחזיק ילד אוטיסט בהסעה שמאחרת, אומר לי ההורה 'אני ארבע או חמש פעמים הלבשתי אותו.
אורי מקלב: הוא התפשט, הוריד את הנעליים, הוריד את הגרביים, הוריד את הבגדים, החזקתי אותו', מכיוון שהוא צריך את הסדר שלו.
אורי מקלב: הילדים האלה, שהם צריכים כל הזמן שמירה וטיפוח והחזקה.
אורי מקלב: כשהם נמצאים בבית הם מקבלים את המיטב, הם נמצאים במוסד הם מקבלים את המיטב, החלק הכי קשה בשמירה ובליווי שלהם זה ההסעה, שם הם מקבלים את המקום ואת הטיפול הכי לא בטוח והכי לא בטיחותי והכי לא אנושי והכי לא אישי.
אורי מקלב: חברות מתחלפות, מלווה, כן מלווה/לא מלווה, אלה דברים קטסטרופליים שיש במה שקורה בתוך ההסעה.
אורי מקלב: כשאנחנו מדברים על ילד בחינוך מיוחד, שהוא לא יכול לדאוג לעצמו, ההורה שמשקיע כל כך הרבה, מה הוא לא עושה בשביל הילד?
אורי מקלב: המוסד עושה הרבה בשביל הילד, עם כוחות מקצועיים, יש תפר שצריך להגיע מהבית למוסד החינוכי שלו, שם הפקרות, אנחנו מפקירים את הילד.
אורי מקלב: אני אומר לכם את זה באחריות, מפקירים את הילדים האלה במקטע הזה כשהם באים לבית הספר.
אורי מקלב: כל המאמצים שאנחנו עושים, אנחנו עושים אותם מכל הבחינות, לכן הנושא הזה הוא לא חמש דקות של נסיעה, הוא הרבה יותר.
אורי מקלב: אני לא מדבר על כך שבהסעות בחינוך המיוחד במקרים שמורידים את הילדים עוד לפני שמגיע - - - יש מקומות שהיא מגיעה מוקדם, לפני שמגיע איש חינוך לבית הספר, איך יכול להיות דבר כזה שההסעה, בשביל שהוא רוצה לעשות עוד סיבוב, הוא מוריד לפני שבית הספר, לפני שהמקום, נפתח?
<אבנר עורקבי: לא, אבל יש פה את משרד התחבורה שיכול להגיד - - -
יעקב מרגי: תלמד, אותי לימדו בדרך הקשה, אין 'לא', קודם כל כן.
יעקב מרגי: אפשר לומר את אותו דבר, 'כן, יש מישהו'.
יעקב מרגי: אם היית רק מקשיב, אבנר, ולא מפריע לי היינו גם חוסכים את הדקה הזו.
יעקב מרגי: יש מי שרוצה להוסיף ולא דיבר?
יעקב מרגי: אנחנו מיד אחריו ניגשים לסיכום.
<אוריאל אלבז: אני מנהל אגף משאבי חינוך בעיריית ירושלים, אגף חדש שלא מזמן קיבל גם את האחריות על כל מערך ההסעות של עיריית ירושלים.
<אוריאל אלבז: תחום מורכב מאין כמוהו, כל מי שנוגע בעניין יודע כמה זה מורכב לייצר הסעה שמחליפה אמא או אבא לילד מהבית אל המוסד.
<אוריאל אלבז: קשה לייצר תחליף אבא/אמא.
<אוריאל אלבז: נהגים, מלווים, יש מעט מאוד מלווים שפגשתי שעושים קריירה בליווי, הם מתחלפים, הם פורשים, העבודה מתישה, שוחקת, מורכבות מאוד מאוד גדולה.
<אוריאל אלבז: עיריית ירושלים מסיעה ילדים כל בוקר ב-1,000 מסלולים.
<אוריאל אלבז: 95%, 96%, 97%, חברים, עובד, אנחנו עוסקים באותם 3%, שזה המון, כל ילד מבחינתנו שהוא לא מסודר זה לא מסודר, אין שאלה בכלל, האחוזים זה רק לסבר את האוזן, 97% עובד, אנחנו באותם 3% שיש בעיות בהיבט של מלווה, בהיבט של נהג, בהיבט של מסלולים.
<אוריאל אלבז: כולנו מכירים את עיריית ירושלים.
<אוריאל אלבז: מוסדות חינוך מיוחדים פרושים בעיר ומביאים את הילד למוסד, לא משנה איפה הוא נמצא.
<אוריאל אלבז: ילד יכול לנסוע מנווה יעקב לגילה וכל אחד יודע מה המשמעות של לחצות את ירושלים בימים אלה, בגלל העבירות בעיר וכו'.
אורי מקלב: אדוני היושב ראש, צריך להגיד למר אלבז, הוא חדש בתפקיד שלו, אנחנו באמת מאחלים לו הצלחה, אבל תדע לך שעיריית ירושלים חוסכת תקציבים על ידי מכרזים חדשים שמורידים את הרמה.
אורי מקלב: מורידים את הרמה של ההסעות.
אורי מקלב: אני כבר ראיתי, הכול בגלל שיקולי תקציב.
אורי מקלב: כל שנה, כל שנתיים, מכרז חדש ובהוזלה כדי ש - - -
יעקב מרגי: תודה, חבר הכנסת מקלב, אני באילוץ זמנים.
אורי מקלב: רק ככה הם יכולים לזכות, רק אם הוא ייקח כמה אנשים וייקח 12 ילדים, רק כך הוא יוכל לזכות במכרז בתנאים שלהם.
אורי מקלב: לכן הרמה הזאת, לכן הבעייתיות ש - - - לכן נוסע שעה וחצי הילד.
יעקב מרגי: אני רוצה להתייחס לדברים שנאמרו.
יעקב מרגי: קודם כל זה טוב שיש אגף משאבי חינוך.
יעקב מרגי: אין ספק שזו משימה קשה, בירושלים עוד יותר קשה.
יעקב מרגי: תשאל את הממ"ז כמה קשה להיות ממ"ז בירושלים ובמיוחד בימים האלה, אבל אנחנו צריכים, איך אמר חבר הכנסת גילאון?
יעקב מרגי: המדינה צריכה להתאים את עצמה לאזרחים ולא האזרחים למציאות.
יעקב מרגי: אם המציאות משתנה אנחנו נשתנה.
יעקב מרגי: לכן הבריאה היא כזו שהאדם הוא גמיש, חושב ויכול לייצר פתרונות.
יעקב מרגי: מה לעשות, זה ככה.
יעקב מרגי: אני מסכם את הדיון בדברים האלה, אני קודם כל מודה, זה גם יבוא בדברי הסיכום, למי שאיחר.
יעקב מרגי: האמירה של משרד החינוך שיש רצון ללמוד את הסוגיה ולקדם אותה בשילוב ידיים יחד עם ההורים, ואני אומר לכם, אני מנדב את עצמי, אם תרצו וזה לא יצלח אני מוכן לנדב שלוש-ארבע ישיבות כדי לעבור ביחד שלב שלב שלב ולהוציא מתחת ידינו משהו שהכי קרוב למושלם.
יעקב מרגי: אנחנו לא נעזוב את זה.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל מי שהשתתף בדיון והשקיע מזמנו.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת לסדר אחת ולתמיד את נושא ההסעות לתלמידים בנושא המיוחד ועם צרכים מיוחדים.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת על הגישה של משרד החינוך המוכן לחפש פתרונות, לייצר פתרונות לבעיית ההסעות לתלמידים עם צרכים מיוחדים.
יעקב מרגי: כדי לפשט את התהליך ולחסוך את הזמן הוועדה קוראת למשרד החינוך לבחון את חוזר מנכ"ל כך שיותאם לצרכי ההסעות של התלמידים מהחינוך המיוחד והתלמידים עם הצרכים המיוחדים ולאמץ חלק מהוראות משרד הרווחה והשירותים החברתיים שאומצו בתקנות בנושא בטיחות, כי החומר כבר נמצא שם.
יעקב מרגי: יש לכלול בחוזר את כל ההוראות הנדרשות.
יעקב מרגי: הוועדה מברכת על הבטחת משרד החינוך לבדוק את נושא תקנות ההסעות והוועדה ביקשה מהמשרד לסיים את הבדיקה הזו עד - - - התאריך היום, אתה רוצה לדעת מה התאריך היום?
<שמעון אבני: היום ה-14 באוקטובר.
יעקב מרגי: כמה זמן אתה צריך?
יעקב מרגי: אין חגים, זה מושב חורף.
אילן גילאון: מינימום שבועיים.
יעקב מרגי: אמרו פה שבועיים, אני אתן לך 30 יום.
יעקב מרגי: אני אומר לך 30 יום.
יעקב מרגי: 30 יום ואני נופל עליך, ב-29 אני נותן לך תזכורת, 'תגמור את זה מחר'.
<שמעון אבני: אני לא יודע ל - - -
יעקב מרגי: אני יודע לומר לך.
<שמעון אבני: לא, אני באמת לא יודע.
יעקב מרגי: אתה לא יודע, אני עוזר לך.
<אבנר עורקבי: ב-29 למה?
<קריאה: גם אנחנו נעזור לך.
<שמעון אבני: אתם בטוח, אתם כבר שותפים.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת את הבדיקה הזו, להביא לה את המסקנות ואת כל התיקונים והבקשות שלנו שמועלים בסיכום עד ל-14 - - - לא בדקתי בלוח השנה איזה יום זה נופל - - -
<קריאה: יום שבת.
יעקב מרגי: לא, אתה אומר מרפי, נפל בשבת, אני אומר 14, ואם זה יהיה ב-14 אז בלילה, במוצאי שבת.
יעקב מרגי: שלא יכתבו עליי באתרים החרדים שביקשתי ממשרד החינוך יחלל שבת.
אילן גילאון: לא, בשבת עובדים רק בבית ראש הממשלה.
יעקב מרגי: עד 14 בנובמבר, 30 יום מיום הדיון הזה.
יעקב מרגי: הוועדה תסייע בהתקנה זריזה של התקנות לילדים עם צרכים מיוחדים לכשיוגשו.
יעקב מרגי: הוועדה דורשת ממשרד החינוך - - -
<קריאה: 14 זה באמת שבת.
יעקב מרגי: אמרתי לכם, מרפי.
<קריאה: תן להם עוד יום.
יעקב מרגי: שמעון, הרווחת, ב-15 בנובמבר.
יעקב מרגי: הוועדה דורשת ממשרד החינוך להביא לה מיידית דוח ועדת צרפתי.
יעקב מרגי: אתה מכיר את דוח ועדת צרפתי?
יעקב מרגי: חפש אותו ותביא לי אותו.
אורי מקלב: איזה מספר?
אורי מקלב: דוח צרפתי מספר?
יעקב מרגי: שעוסק בהסעות.
<קריאה: אני כבר שולחת לאדוני.
יעקב מרגי: הוועדה דורשת ממשרדי הממשלה והרשויות המקומיות לספק את ההסעות גם למסגרות חינוך בשעות אחר הצהריים.
יעקב מרגי: עם הזהירות שלי ועם הסומק בלחיים, לבחון מתן מענה הסעות למסגרות חינוך בשעות אחר הצהריים.
יעקב מרגי: אני מודה לכל המשתתפים בדיון, תם ולא נשלם.
אורי מקלב: יש גם הצעה שהגיעה מהיציע.
יעקב מרגי: יש פה איזה הצעה, תבחנו אותה.
יעקב מרגי: אני קורא לבחון.
יעקב מרגי: אם באמת יש קושי לאתר כוח אדם איכותי, מר אלבז, שלטון מקומי, יש מאגר, מרבץ של בנות שירות לאומי שהן בנות איכותיות, אחרי 12 שנות לימוד, יוצאות לשנות שירות, הן יעשו את זה עם הלב ועם הנשמה וזה לא הרבה כסף.
יעקב מרגי: במקום שנשלח אותן למקומות, יש לי הרבה מה לומר לאן שולחים אותם ומטעם מי ואיך, בואו ננצל אותן לדברים האלה, עם הנשמה.
<אבנר עורקבי: ומה עם ההצעות שלי?
<אבנר עורקבי: אתה לא מתייחס.
יעקב מרגי: רבותיי, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
יעקב מרגי: הנושא שעל סדר היום הוא תכניות רדיו חינוכי של קול ישראל.
יעקב מרגי: תוך כדי שלמדתי את הנושא, זאת לא בעלות בלעדית של קול ישראל.
יעקב מרגי: נתנו להם קרדיט אבל זאת לא בעלות בלעדית, מה גם שאם כבר מתייחסים, אני רוצה לדעת איפה מקומכם ברפורמה שהולכת ומתגבשת.
יעקב מרגי: נראה שלא שכחו אתכם.
יעקב מרגי: אני לא נותן דברי פתיחה.
יעקב מרגי: אין ספק שאני מכיר את הרדיו החינוכי מזה שרואיינתי בו כמה פעמים.
יעקב מרגי: לא הבנתי איך הרדיו הגיע לאשל הנשיא.
יעקב מרגי: פעם אחיינית שלי הייתה שדרנית בערוץ אחר במקום אחר בארץ.
יעקב מרגי: זאת נקודת ההיכרות שלי.
יעקב מרגי: אין לי ספק שכל מה שקשור לחינוך, הוא כבר טוב, מה גם שזה מכשיר את התלמידים להיות יותר מעורבים בחברה הישראלית ויותר מונגשים נכון, אם נגדיר את זה כך, לתקשורת הישראלית, לדעת את מקומה ולדעת את עוצמתה לכאן או לכאן.
יעקב מרגי: אין ספק בכך.
יעקב מרגי: כאשר התבקשתי לקדם את הדיון בנושא הזה, אני חושש שכמו שיש לנו דברים אחרים בהם היינו סמל ופיילוט בעולם – ואם תרצו דוגמה לדברים בהם ידענו לפגוע, הרי שזה כמו טיפות חלב ואחות בית ספר, כל הדברים הטובים האלה – לאט לאט אנחנו יורדים מהם.
יעקב מרגי: אני אתן את רשות הדיבור למי שביקש אלא אם כן חבר הכנסת פרופסור יוסי יונה ירצה לדבר קודם.
יעקב מרגי: יוחאי רוטנברג, יושב ראש האגודה הישראלית לתקשורת קהילתית.
<יוחאי רוטנברג: אנחנו פנינו אליך כבוד היושב ראש.
<יוחאי רוטנברג: התחנות החינוכיות, יש 46 בארץ ו-35 בבתי הספר, והן בעצם משרתות את כל מגמות התקשורת הכתובה והמשודרת לבגרויות, משרתות תלמידים אבל גם נותנות שירותים לקהילה בשליש מהזמן.
<יוחאי רוטנברג: זה בתיאום עם קול ישראל, בתיאום עם משרד החינוך, בתיאום עם משרד התקשורת אבל אין בזה שום תיקנון ושום תקצוב.
<יוחאי רוטנברג: כל העלויות יושבות או מנהלי בתי הספר, מנהלי המרכזים הקהילתיים שנותנים את השירות הזה, צריכים לממן את זה באיזשהו גיוס משאבים שהם עושים, למרות שזה לא גוף מסחרי.
<יוחאי רוטנברג: הרדיו הזה לא משדר שום שירות מסחרי אלא להפך, אפשר יהיה לשמוע אחר כך גם מעדן שהיא תלמידה באשל הנשיא, עד כמה זה תרם לה וכמה זה תורם לתלמידים.
<יוחאי רוטנברג: אתה הקדמת ואמרת שהרדיו משרת את כל תחומי הליבה שמשרד החינוך מנסה ללמד בדרכים אחרות.
<יוחאי רוטנברג: הוא גם מקדם את תחום האזרחית, תחום הדמוקרטיה, אפשר לקדם מורשת, ציונות, היסטוריה, תנ"ך, הכול באמצעות הרדיו ועושים את זה מאוד טוב.
<יוחאי רוטנברג: בתקופות, נקרא לזה, של גל הטרור – אבל אם זה היה גם בתקופת צוק איתן – הרדיו מרגיע, הרדיו משמש כלי העברת מסרים חיוביים לקהילה.
<יוחאי רוטנברג: רשת ב' לא תמיד יכולה לענות על כל הדברים האלה למרות שאנחנו כפופים אליה בנושא הזה.
<יוחאי רוטנברג: אשל הנשיא נותן שירות לכל המושבים, הקיבוצים, הישובים העירוניים, הפריפריה שנמצאת באזור הדרום.
<יוחאי רוטנברג: אותו הדבר זה נעשה בצפון ואותו הדבר זה נעשה באזור אריאל, שם משרתים את הישובים בגושים ובשומרון.
<יוחאי רוטנברג: אנחנו מבקשים מהוועדה לתת את הדעת איך מתקננים את זה כך שבתי הספר ומרכזי התקשורת שנותנים שירות יוכלו לממן את האחזקה השוטפת שהיא בערך 130 אלף שקלים לשנה.
<יוחאי רוטנברג: אם אנחנו מדברים על מחזורים שהולכים לבגרות – יוני שהוא המדריך הארצי לרדיו יוכל לפרט בדברים האלה.
יעקב מרגי: מי מקצה את התדרים האלה לתחנה?
<חזי נאור: משרד התקשורת מקצה תדר.
<חזי נאור: בנוסף לתדר שהוא מקצה, הוא גם קובע פרמטרים טכניים.
<חזי נאור: זה אומר הספק, זה אומר אנטנה, זה אומר הגדרת אזור כיסוי.
יעקב מרגי: הוא יכול לבקש או שיש לכם גם שם איזו תקינה מסוימת?
<חזי נאור: יש תקינה ועל פיה אנחנו עובדים.
יעקב מרגי: לו יצויר שמחר-מחרתיים מוסד חינוכי מסוים רוצה להקים תחנת רדיו.
יעקב מרגי: מה עומד לנגד עיניך לפני שאתה מאשר?
<חזי נאור: לנגד עיני עומדים כמה דברים.
<חזי נאור: דבר ראשון, שהוא לא יפריע לתחנות הסמוכות אליו.
<חזי נאור: דבר שני, שהוא יכסה את אזור בית הספר ואת האזור הסמוך לו בו גרים הילדים.
יעקב מרגי: אין מציאות של חפיפה בתדרים?
<חזי נאור: לפעמים יש בעיה עם אזורים חופפים ואנחנו מנסים לפתור אותה.
<חזי נאור: לא תמיד מצליחים, אבל מנסים.
יעקב מרגי: לו יצויר שהדרישה תהיה פריסה כלל ארצית?
<חזי נאור: אנחנו מעוניינים מאוד שתהיה פריסה כלל ארצית של 106.
<יוחאי רוטנברג: בקטע הזה סיימתי.
<יוחאי רוטנברג: אני חושב שכדאי לשמוע את מי שעוסק בחינוך ויכול לתרום ולומר מה הרדיו מוסיף.
<יוחאי רוטנברג: בשלב זה אני סיימתי, אבל יכול להיות שאני אוכל להוסיף אחר כך.
יעקב מרגי: נמצאים כאן נציגי ארגוני המורים?
<דורית חגי: אני מהסתדרות המורים.
<דורית חגי: אני רוצה להוסיף ולומר עד כמה דווקא בעת הזאת הרדיו חשוב.
<דורית חגי: מניסיוני ומהיכרותי אני פוגשת בתי ספר שאין בהם רשתות אינטרנט או שיש ערים שההורים מתנגדים לאינטרנט מהסיבות שלהם, של קרינה, והיו על זה כבר מספר ועדות חינוך בהן השתתפתי.
<דורית חגי: דווקא הרדיו היה ממד תקשורתי כחלק אינטגרלי מההוראה בבחינות באנגלית לגבי הבנת הנשמע וכולי.
<דורית חגי: אולי בגלל המודרניזציה הוא נדחק אחורה.
<דורית חגי: הרדיו לא מזיק, אין לו קרינה, ההורים לא יתנגדו לו, תרבות השמיעה וההאזנה היא מאוד חשובה לתלמידים דווקא בימינו ולא רק להסתכל כל הזמן בעיניים ומאוד חשוב בעיני שגם גלי האתר יחזרו לחינוך וייתנו עוד איזשהו נדבך לאפשרויות של הגיוון בהוראה.
יעקב מרגי: התלמידה מאשל הנשיא.
<עדן רימון: שלום.
<עדן רימון: אני עדן רימון, תלמידת כיתה י"ב באשל הנשיא.
יעקב מרגי: איפה את גרה?
<עדן רימון: קיבוץ חצרים בדרום.
יעקב מרגי: המועצה שלי מארחת את עדן.
יעקב מרגי: אתם שייכים לבני שמעון.
<עדן רימון: נכון.
יעקב מרגי: אנחנו שייכים למרחבים.
<עדן רימון: אני נמצאת במגמת הרדיו של בית הספר.
<עדן רימון: בכיתה י' עברתי קורס שדרנים של שנה שלמה.
<עדן רימון: למדתי את הצד המעשי ואת הצד הטכני בתחנה.
יעקב מרגי: אני לא שואל אותך מה את רוצה להיות כשתהיי גדולה.
<עדן רימון: אתה יכול לשאול.
<עדן רימון: האמת שאני רוצה להמשיך לגלי צה"ל ולהמשיך לעולם התקשורת, אבל.
יעקב מרגי: רשמנו זאת בפנינו.
<עדן רימון: בכיתה י"א קיבלתי תכנית אישית שבועית שלי שהיא בעצם הבייבי שלנו של כל ילד שנמצא בתחנה.
<עדן רימון: התכנית שלי עסקה בפערים ובשסעים בחברה הישראלית, כל שבוע בפער או בשסע אחר בחברה.
<עדן רימון: השנה עשיתי תכנית שקוראים לה "מישהו שומע אותי" שבאה לנצל את הבמה שהרדיו מאפשר ונותן לנו, לבני הנוער, לתת מעצמנו ולהביע את הדעות שלנו.
יעקב מרגי: תני לנו קצת פרטים כמו באיזה שעות מתקיים השידור?
יעקב מרגי: תכניסי או תנו לנושא.
<עדן רימון: התחנה עובדת החל מהבוקר.
<עדן רימון: יש לנו לוח שידורים.
<עדן רימון: אחרי שלוח השידורים נגמר, אנחנו מפנים את התחנה לקול ישראל, מעבירים תדר דרך התחנה.
<עדן רימון: בכל שעה יש לנו חדשות.
<עדן רימון: זאת אומרת, אנחנו מאוד כפופים לקול ישראל ולכל מה הולך סביב התחנה.
<עדן רימון: חשוב לי להגיד שבחרתי ברדיו ולא בשום מגמה אחרת – ויש מגוון רחב של מגמות – כי מאוד התלהבתי מהעובדה שילדים בגילי, גילאי 16-17 ו-18, יכולים לפתוח מיקרופון ולהגיד מה שיש להם להגיד ולהביע את עצמם.
יעקב מרגי: תיזהרי מההתמכרות.
יעקב מרגי: יש התמכרות למיקרופון.
<עדן רימון: אנחנו מקבלים הרבה סיפוק מהשידורים האלה.
<עדן רימון: הדבר המיוחד שיש לנו בתחנה – ואני חושבת שהוא חסר גם בתקשורת הישראלית, גם בכנסת ישראל וגם בחברה הישראלית כולה - זה שהיא באמת ללא אינטרסים וללא אג'נדה לה אנחנו כפופים.
<עדן רימון: אין לנו פרסומות.
<עדן רימון: הכול נקי יותר, טהור יותר וזאת תקשורת אחרת.
<עדן רימון: זה משהו שבאמת אני חושבת שחסר.
יעקב מרגי: את רוצה להגיד לי שהצוות החינוכי לא מנסה קצת להתערב?
<עדן רימון: ממש לא.
<עדן רימון: יש לנו יד חופשית.
<עדן רימון: כמובן שיש דברים שאנחנו כפופים לגביהם.
יעקב מרגי: יש מנהל תחנה?
<עדן רימון: יש מנהל תחנה.
יעקב מרגי: הוא תלמיד או מורה?
<עדן רימון: הוא מורה.
<עדן רימון: הוא מנהל התחנה.
<עדן רימון: מה שאנחנו מעבירים ומשדרים עובר את הסינון שלו, אבל הכול הוא שלנו.
<עדן רימון: זה באמת משהו שאני חושבת שמאוד מאוד חסר לנו כחברה.
<עדן רימון: התחנה אותי אישית מאוד פיתחה בפן האישי, אם זה ביטחון עצמי, אם זה לדעת איך לדבר, אם נתנה לי ממש קרש קפיצה להגיע לחברי כנסת ולאו דווקא חברי כנסת אלא גם לאנשים אחרים בנקודות משמעותיות בחברה שלנו.
<עדן רימון: יצא לי לראיין אפילו שני חברי כנסת שנמצאים בוועדה באופן שוטף.
<עדן רימון: אני יודעת שיש בעיות של תקציב וכאן אנחנו זקוקים להרבה משאבים.
יעקב מרגי: איך הציוד שלכם בתחנה?
יעקב מרגי: ישן מאוד או לא?
<עדן רימון: האמת שלא.
<עדן רימון: התחנה שלנו היא התחנה מספר אחת.
יעקב מרגי: מי מממן?
יעקב מרגי: מי הגורם המממן?
<יוחאי רוטנברג: זאת הבעיה.
<ליאורה לייבוביץ: אני יושבת ראש אגודת מדיה תקשורת בפתח תקווה.
<ליאורה לייבוביץ: לנו בפתח תקווה יש תחנה עם ציוד יחסית ישן.
<ליאורה לייבוביץ: אין לי 12 אלף שקלים כדי לתקן משהו.
<ליאורה לייבוביץ: יש לי תחנה שלא עובדת.
<קריאה: איפה ראש העיר?
<ליאורה לייבוביץ: רוקן אותנו מתקציבים ומנסה לסגור אותנו.
<עדן רימון: הדבר החשוב אותו באתי להגיד, והכי חשוב לי להגיד, זה שאי אפשר לשים תג מחיר על מה שאנחנו מקבלים, מה שאני קיבלתי ומה שהחברים שלי מקבלים מהתחנה הזאת.
<עדן רימון: אנחנו באמת הופכים להיות, מעבר לבני נוער שהם מודעים יותר, סקרנים יותר, מעורבים יותר, גם בני אדם.
יעקב מרגי: את המושג תג מחיר שדדו לכם.
יעקב מרגי: דברי על ערך מוסף.
<עדן רימון: ערך מוסף.
<עדן רימון: אני חושבת שהחבר'ה שלנו מאוד בולטים לעומת שאר ילדי בית הספר וזה בגלל שכל הזמן מחדירים בנו להיות מעורבים יותר, סקרנים יותר, להיות יותר מודעים פוליטית ופוליטיקה היא לא בושה.
יעקב מרגי: שום דבר לא עובר לידכם ואתם לא מרגישים בו.
<עדן רימון: כמעט ולא.
<עדן רימון: אנחנו מאוד נעזרים בתקשורת אבל אנחנו מקבלים הרבה מהתחנה.
יעקב מרגי: יש לכם תכניות עם מאזינים?
<עדן רימון: יש לנו תכניות עם מאזינים.
<עדן רימון: אנחנו יודעים מי מאזין לנו לפי תגובות.
<עדן רימון: זאת לא תחנה מסחרית.
יעקב מרגי: גם לא תלמידים?
<עדן רימון: מה זאת אומרת?
יעקב מרגי: מאזינים לכם ועולים לשידור גם כאלה שהם לא תלמידים?
<עדן רימון: כן.
<עדן רימון: אנחנו לומדים איך להעלות לשידור.
יעקב מרגי: אבל בפועל.
<עדן רימון: בפועל, לא.
<עדן רימון: יש לנו שידורים חיים.
<עדן רימון: אפשר להעלות אנשים.
<עדן רימון: בטלפונים פחות משתמשים אצלנו ויש פחות צורך אבל הכול אפשרי.
<ליאורה לייבוביץ: התחנה בפתח תקווה.
יעקב מרגי: מה זה התחנה, התחנה החינוכית?
<ליאורה לייבוביץ: תחנה חינוכית שיש לה חמישה אולפנים בבתי ספר ותחנה מרכזית אחת, מוקד מרכזי בעיר.
<ליאורה לייבוביץ: אצלנו כל התחנות הועברו לבתי הספר ואין להם תקציבים.
<ליאורה לייבוביץ: יש לנו תחנה אחת בבית ספר דתי ישורון שאפילו לא עובדת.
<ליאורה לייבוביץ: היא סגורה ולא נעשה בה כל שימוש.
<ליאורה לייבוביץ: מבחינתנו אין לנו משאבים.
יעקב מרגי: מה זה אין לנו?
יעקב מרגי: אתם עמותה.
<ליאורה לייבוביץ: אנחנו עמותה שהוקמה לפני עשרים שנים על ידי העירייה בזמנו ותוקצבה על ידי העירייה.
יעקב מרגי: דרכתם על היבלות של ראש העיר?
יעקב מרגי: עשיתם לו משהו?
<ליאורה לייבוביץ: כנראה.
<ליאורה לייבוביץ: אני שם רק שנה, אבל לא עוזר לי להיות ממקורביו.
<ליאורה לייבוביץ: יש לו החלטה.
<רחמים מעבי: לכן ביקשנו מהרב בוסו שיעזור לנו והוא באמת נרתם לכך.
<רחמים מעבי: עדיין לא כספית.
<ליאורה לייבוביץ: אנחנו נלחמים על חיינו.
<ליאורה לייבוביץ: מה שקורה בשידור הציבורי, קורה בדיוק בשידור הקהילתי, בשידור החינוכי.
<ליאורה לייבוביץ: אם מנהל בית הספר לא יוכל להביא לזה משאבים, זה לא יהיה.
<ליאורה לייבוביץ: אין לנו יכולת לתת.
<ליאורה לייבוביץ: יש לנו המון דברים, יש לנו הרבה מאוד רוח התנדבות, אבל אי אפשר לקיים את הפעילות.
יעקב מרגי: מישהו יודע לומר לי מה עלות הפעלת תחנה?
<יוחאי רוטנברג: אני אמרתי שהפעלת תחנה – 130 אלף שקלים לשנה.
<יוחאי רוטנברג: לא הקמה.
<יוחאי רוטנברג: ההקמה היא הרבה יותר גבוהה והיא בסביבות 250 אלף שקלים.
יעקב מרגי: הקמה זה משדר ואנטנות.
<יוחאי רוטנברג: ואולפנים.
יעקב מרגי: אני מבין שמוסדות החינוך הם אכסניה.
<ליאורה לייבוביץ: אצלנו ראש העיר לשעבר אוחיון השקיע הרבה מאוד כסף, כמעט מיליון שקלים, בהקמה של התחנות בבתי הספר.
<ליאורה לייבוביץ: יש לנו אולפנים.
<ליאורה לייבוביץ: היו אצלנו מקול ישראל ויש לנו אולפנים יפים יותר מאשר בקול ישראל אבל אין בהם שימוש כי יש לי רכיב מקולקל שאין לי כסף לתקן אותו.
<יוחאי רוטנברג: בכובע אחר שלי אני מנהל בירושלים את קול כגן – על שם דוקטור הלנה כגן שהייתה רופאת ילדים בירושלים - שיושב בתוך מרכז.
<יוחאי רוטנברג: אנחנו משרתים את בתי הספר בירושלים בנושא הזה של הרדיו ובשביל לגייס משאבים, הוא לא מגיע מגורמים מסחריים אלא דרך דילים שעושים או עם בתי ספר או עם קרנות.
יעקב מרגי: לו יצויר שיושבים כאן שר האוצר וסגן שר האוצר, מה הסכום השנתי?
<יוחאי רוטנברג: אמרתי.
<יוחאי רוטנברג: 130 אלף שקלים.
יעקב מרגי: כל התחנות.
<יוחאי רוטנברג: כפול ארבעים.
יוסי יונה: קרוב לעשרה מיליון שקלים.
יעקב מרגי: פחות.
יעקב מרגי: שישה מיליון שקלים.
יעקב מרגי: כרגע יש קרוב לארבעים תחנות פעילות.
יוסי יונה: זה הסכום לשנה.
<יוחאי רוטנברג: כן.
יעקב מרגי: קטן על משרד החינוך, תקשורת ואיזה עוד משרד נגייס.
<יוחאי רוטנברג: לקול ישראל אין כסף.
יעקב מרגי: אתה שמעת ממני קול ישראל?
<יוחאי רוטנברג: לא.
יעקב מרגי: עוד מעט הוא כמעט לא רלוונטי.
יעקב מרגי: אני מדבר על משרד התקשורת.
<עדן רימון: מצבנו כתחנה הוא הרבה יותר טוב מהשאר.
<עדן רימון: אני יודעת מביקורים.
יעקב מרגי: כי מנהל בית הספר אוהד את הנושא.
<עדן רימון: קודם כל, זאת התחנה הראשונה שהוקמה וגם הייתה השקעה, גיוס של כלל בית הספר.
<עדן רימון: התחנה הזאת היא כבר הרבה שנים, מעל עשרים שנים, והיא הרבה יותר מושקעת.
יעקב מרגי: מאחר ואת צעירה, אני אתרום לך מניסיוני.
יוסי יונה: אל תגידי את זה אף פעם.
יוסי יונה: אל תגידי אף פעם שיש לכם מספיק משאבים.
יעקב מרגי: כשאנחנו באים לטפל בנושא, אני מכיר הרבה פורומים שהייתי שותף להם ואלה שטוב להם, לא סבלו ממצוקות שלנו ואמרו שאתם ככה.
יעקב מרגי: בגללם לא פתרנו כי אמרו שהנה, יש דוגמאות כאלה.
יעקב מרגי: אחרי שנתיים-שלוש, התמזל מזלי והוא נתקע כי התחלף ראש העיר, אפרופו פתח תקווה.
יעקב מרגי: לכן כאשר מדברים על הסדרה, אנחנו צריכים לקחת את המצב.
<עדן רימון: אנחנו לא במצב הרגיל של שאר התחנות.
<עדן רימון: זאת הנקודה.
<עדן רימון: צריך את העזרה שלכם וצריך אתכם.
<עדן רימון: אל תשתמשו באשל הנשיא כמודל לשאר התחנות.
יעקב מרגי: בואי ננסה להעתיק את המודל של אשל הנשיא.
יעקב מרגי: למה אצלכם זה לא בעייתי?
<עדן רימון: כי בית הספר מגויס לזה מבחינת תקציבים ומבחינת מודעות.
<יוחאי רוטנברג: זה לא קשור למודעות.
<יוחאי רוטנברג: אתם בית ספר חקלאי שונה שיש לו תקצוב שונה בהיבט הזה.
יעקב מרגי: אתה אומר שונה.
יעקב מרגי: מה, מישהו צבע להם תקציב ספציפי לנושא?
<יוחאי רוטנברג: לבתי ספר חקלאים יישוביים יש תקציב אחר שונה מבתי ספר אחרים.
יעקב מרגי: השאלה אם יש לו תקציב ייעודי לתחנת רדיו?
יעקב מרגי: או למגמת תקשורת?
יעקב מרגי: זאת אומרת שיש כאן רצון טוב.
יעקב מרגי: יכול לבוא מחר לאשל הנשיא מנהל חדש ויחליט שהחלל מעניין אותו יותר ולכן הוא ירצה להקים תחנת חלל.