GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רחלי אידלמן: זה לא מה שאמרתי.
יעקב מרגי: בזה זלזלת.
<רחלי אידלמן: אני אמרתי משהו אחר.
יעקב מרגי: כל מילה, רק תקלקלי.
יעקב מרגי: היה עדיף שתבקשי סליחה ותאמרי שאת מתנצלת.
<רני גרף: אני המנכ"ל של הוצאת גרף.
<רני גרף: גם אני מו"ל צעיר יחסית.
<רני גרף: אני קיים פחות מעשר שנים.
<רני גרף: אני מוציא הרבה ספרי נוער וילדים.
<רני גרף: אני יכול לומר שאני תומך בחוק משום שמאז שהוא נכנס לתוקף, קונים אצלי לפחות יותר ספרים.
<רני גרף: המחיר הקטלוגי ירד אבל יש צורך להכניס דבר אחד והוא הגבלת ההנחות.
יעקב מרגי: נשארו לנו ארבע דקות עד לסיום הישיבה.
<יהודה גוטמן: החוק לדעתי הוא גרוע מאוד.
<יהודה גוטמן: שתי נקודות לגבי מה שנאמר כאן קודם.
<יהודה גוטמן: לגבי ההשוואה בין רבעון לרבעון, ההשוואה היא לא נכונה.
<יהודה גוטמן: שוק הספרים מתאפיין במבצעים במיוחד בחגים- בפסח, בחנוכה וכולי – ולכן השוואת רבעון לרבעון היא לא נכונה.
<יהודה גוטמן: דבר שני, לגבי השאלה של חברת הכנסת זנדברג למה לא כותבים על הספרים עשרים שקלים.
<יהודה גוטמן: אם יכתבו על הספר עשרים שקלים, זה לא יהיה כלכלי להוציא אותו.
<יהודה גוטמן: כותבים עליו שישים או שבעים שקלים או מאה שקלים והמוציא לאור לוקח בחשבון שבמקרה שהספר לא ירוץ, הוא יוכל להוריד את המחיר לעשרים שקלים אבל אם אין את האופציה הזאת להוריד את המחיר לעשרים שקלים במקרה והספר לא ירוץ, הוא בכלל לא לוקח אותו.
<יהודה גוטמן: עוד מילה אחת מפן אחר.
<יהודה גוטמן: יש לי קרובת משפחה שהיא ספרנית בספרייה והיא אמרה לי שמאז כניסת החוק יש להם תקציב מוגבל לספרייה העירונית.
<יהודה גוטמן: הם רוכשים כשליש מכמות הספרים אותה רכשו לפני כן.
יעקב מרגי: הבא אחריו.
<עוזיאל חזן: כבוד היושב ראש, חברי הכנסת, חברים.
<עוזיאל חזן: אני עורך דין, נציג אגודת הסופרים ואדבר בדיוק דקה.
<עוזיאל חזן: את עיקר ההערות של האגודה העברנו בישיבה הקודמת לוועדה הנכבדה.
<עוזיאל חזן: אני רוצה רק להוסיף מספר דברים.
<עוזיאל חזן: החוק הזה יותר משהוא מועיל, הוא מזיק פרט לשתי נקודות חיוביות שמצאתי בו והן מליאת אפליה והגבלת רשתות השיווק המונופוליסטיות.
<עוזיאל חזן: פרט לכך לא ראיתי בו ברכה.
<עוזיאל חזן: בעיקר צרמו לי שני דברים, סעיף 35 וסעיף 38 שמזכירים לי את האח הגדול.
<עוזיאל חזן: מונה וועדה וכל מיני פיקוחים שלדעתי פוגעים בחירות הסופר ובחופש המסחר.
<עוזיאל חזן: כנציג חלק מהסופרים אני רוצה לומר שסופר שזוכה שהוצאה ראויה מפרסמת את ספרו, אין פרנסה מכתיבה.
<עוזיאל חזן: זוכה שהוצאה מוציאה את ספרו ללא עלות, הוא זכה בפיס.
<עוזיאל חזן: פרופסור שליט אמר בישיבה הקודמת שהוצאות לאור גורסות וזורקות ספרים.
<עוזיאל חזן: הספריות אתן דיברתי לא קונות ספרים.
<אהוד פלג: אדוני, אני מבקש להזכיר עוד נתון אחד שלא הזכרתי קודם.
<אהוד פלג: לגבי השאלה אם יחודשו ההנחות והמבצעים, האם תתחיל לקנות יותר ספרים חדשים.
<אהוד פלג: שמונים אחוזים אמרו כן, 66 אחוזים אמרו שיותר סופרים לא מוכרים, נקנה.
<עוזי שביט: אני מנכ"ל הוצאת הקיבוץ המאוחד, פרופסור לספרות עברית.
<עוזי שביט: אני רוצה להזכיר לאנשים כאן שאנחנו יושבים בוועדת החינוך ולא בוועדת הכלכלה ולא בוועדת הכספים.
<עוזי שביט: הספרות, התרבות, זה לא רק מסחר אלא יש בזה ערך מוסף.
יעקב מרגי: אני לא מבין איך המדינה לא תומכת בסופרים.
יעקב מרגי: זה הרהור בקול.
<עוזי שביט: יש לזה ערך מוסף.
<עוזי שביט: כדי שתתקיים תרבות, יש כמה דברים.
<עוזי שביט: צריך פלורליזם, לשמור שאכן יהיו מוסדות תרבות שיכולים לקיים אותם ובדבר הזה יש תפקיד עצום למו"לות.
<עוזי שביט: מו"לות שמתקיימת לא שנה ולא שנתיים אלא עשרות שנים, שבעים שנים ויותר, יש לה תפקיד חשוב בתוך העניין הזה.
<עוזי שביט: תזכרו דבר אחד.
<עוזי שביט: מדברים כאן כל הזמן על סופרים צעירים ואכן מאוד חשוב לעודד ספרות חדשה ודברים חדשים, אבל לא פחות חשוב, ואולי יותר חשוב, דווקא לשמר ספרות.
<עוזי שביט: לפי הדברים כאן, רבותיי, לא צריך לקנות תנ"ך, לא תלמוד, לא יהודה הלוי, לא ביאליק, לא עגנון, לא ברנר.
יעקב מרגי: מי שרוצה, שיקנה.
<עוזי שביט: חוק הספרים, מה שהוא עשה, הוא בשעה 12:00 הציל את המערכת.
<עוזי שביט: סטימצקי, הרשת הגדולה, חמישים אחוזים מהשוק קרסה ערב חקיקת החוק והחוק הציל אותה ואפשר לכך שיש היום לפחות שתי רשתות ולא רק רשת אחת.
מירב בן ארי: רשת סטימצקי לא אמרה שהחוק הפיל אותה.
<רונה יצחקי: לא שמעו את החנויות העצמאיות.
יעקב מרגי: לא משנה מה לא שמעו.
יעקב מרגי: תאמרי מה שיש לך לומר.
<רונה יצחקי: אני חנות ספרים עצמאית.
<רונה יצחקי: חנות ספרים עצמאית, יש הרבה כאלה בכל הפריפריה ובכל המקומות בארץ.
<רונה יצחקי: יש חנויות ספרים בירושלים, בחיפה, בכרמיאל, בקריית טבעון, בבאר שבע, בירוחם וכולי.
<רונה יצחקי: יש הרבה מאוד חנויות ספרים עצמאיות.
<רונה יצחקי: החוק הזה החליש והקטין את המכירות של רשתות הספרים אבל הוא הגדיל את המכירות של החנויות העצמאיות שנמצאות במגע יום יומי עם הקהל, עם שעות סיפור, עם ערבי קריאה, עם סדנאות קריאה וסדנאות כתיבה.
<רונה יצחקי: אצלנו קונים יותר ספרי ילדים, אצלנו קונים יותר ספרים רגילים.
יעקב מרגי: החוק טוב או לא טוב?
<רונה יצחקי: החוק מצוין
<דן שינמן: הייתי עורך דין ועכשיו אני כותב.
<דן שינמן: בין האלטרנטיבה למכור ספר ב-33 שקלים או לא למכור בכלל, אני מעדיף למכור ב-33 שקלים.
<דן שינמן: היום, רבותיי, ספרים חדשים, עובדה, לא נמכרים או נמכרים הרבה פחות.
<דן שינמן: סופרים חדשים הם חסרי סיכוי.
יעקב מרגי: תפסיקו לחלק ציונים.
יעקב מרגי: גברתי, את מאלצת אותי ויש לי את היצר הרע הזה להוציא אותך בדקה ה-90.
יעקב מרגי: אל תחייכי לי כי החיוך מעצבן אותי.
יעקב מרגי: זה ממש גובל בחוצפה והתנשאות.
<קריאה: זה שוקן.
<דן שינמן: גם הסופרים הוותיקים מוכרים היום פחות ספרים, אבל בגלל המחיר הגבוה הם לא מפסידים, סופרי הביכורים נעלמו מן המפה, אין להם שום סיכוי.
<דן שינמן: רבותיי, לפני החוק שוק הספרים היה שוקק.
<דן שינמן: חנויות הספרים היו שוקקות והיום הן ריקות ומעוררות בכי.
<דן שינמן: מוכרים בהן צעצועים וזה המצב.
<דן שינמן: אתם יכולים להמשיך להיות עיוורים.
<דן שינמן: אמרו לכם לפני החוק שלא יוצרים חיה כזאת שאין שוק חופשי, אין דבר כזה שמונעים ירידת מחירים.
<דן שינמן: כל המלחמה של השוק החופשי היא לאפשר ירידת מחירים.
<דן שינמן: החוק הזה, אמרו לכם גם קודם, שזה מה שיקרה.
<דן שינמן: גם היום, שנה וחצי אחרי שהחוק בא לעולם והרס את שוק הספרים, הדבר היחיד שאני יכול להציע לוועדה זה לשנות את החוק הזה לשם החוק להרס הספרות והסופרים הישראלים.
<דן שינמן: תודה.
יעקב מרגי: אני מתנצל בפני כל אלה שלא דיברו.
<זוהר מנשה: אני מבקש לדבר בשם אישה בת שמונים.
יעקב מרגי: אני מציע לך, אף פעם אל תאמר את המשפט האחרון.
<זוהר מנשה: בשם אישה בת שמונים שביקשה שאני אעביר מסר.
<זוהר מנשה: אני סופר ביקורים.
<זוהר מנשה: האישה הזאת, במקרה אימא שלי, יש לה הרבה נכדים והרבה נינים.
יעקב מרגי: מה חוק הספרים עשה לה?
<זוהר מנשה: האישה הזו הייתה נכנסת לחנות ספרים, לצומת ספרים ולסטימצקי, וגם לחנויות פרטיות, והייתה קונה לכל הנכדים ולכל הנינים ולכלות ולכולם ספרים.
יעקב מרגי: מה תפקידך?
<זוהר מנשה: אני סופר ביכורים.
מירב בן ארי: היום קונים הרבה פחות ספרים.
יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל המשתתפים בדיון, דיון מעמיק ואמיתי.
יעקב מרגי: הוועדה רשמה לפניה את הקמת ועדה לבחינת החוק שהקימה שרת התרבות והוועדה תעבוד במהלך חודש אוגוסט.
יעקב מרגי: לאחר צאת המסקנות, הוועדה מבקשת לקבל את הממצאים.
יעקב מרגי: הוועדה שמעה את התומכים ואת המתנגדים למרות שיש כאלה שאוהבים לשמוע רק את העמדה שלהם ולכן הוועדה מבחינתם מוטית.
יעקב מרגי: הוועדה עוקבת בדאגה אחרי ההתפתחויות בשוק הסופרים והספרים ותעשה הכול כדי שתהיה הזדמנות לסופרים צעירים ולחנויות קטנות.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד הכלכלה לבחון בלי שום קשר לחוק, במנותק מהחוק, את כשלי השוק מבחינה כלכלית ולמנוע את הריכוזיות בשוק הספרים.
יעקב מרגי: פרופסור יוג'ין יודע טוב מאוד לטפל בריכוזיות כשהוא רוצה והלוואי והיה עושה את זה גם בשוק הספרים.
יעקב מרגי: הוועדה תקיים דיון נוסף לאחר קבלת מסקנות הוועדה שהוקמה במשרד התרבות.
מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם, היום יום שני, 31 באוגוסט 2015, ט"ז אלול התשע"ה.
מירב בן ארי: אני מחליפה את יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי.
מירב בן ארי: נתבקשתי להתחיל בזמן, כדי שהגב' מיכל כהן תוכל לתת את סקירתה בנושא תשלומי הורים – ביטוח תאונות אישיות.
מירב בן ארי: לכן קודם כל אתן למיכל לדבר, ולאחר מכן אתן לאדון ביבס, שיגיע לכאן, אין בעיה, ולאחר מכן, כמובן, כל מי שנרשם.
מירב בן ארי: כמובן, גם ד"ר יצחק קדמן, וכמובן, אם עוד מישהו רוצה לדבר, הוא מוזמן להירשם אצל מזכירת הוועדה.
מירב בן ארי: מיכל, בבקשה.
<מיכל כהן: אנחנו נמצאים היום, גברתי, לאחר שאישרנו את תשלומי ההורים לכנסת.
<מיכל כהן: אנחנו המתנו יחד עם השלטון המקומי לתוצאות המכרז בנושא ביטוח תאונות אישיות.
<מיכל כהן: על-פי החוק, על-פי סעיף 6 לחוק לימוד חובה, רשות מקומית צריכה לבטח את התלמידים הזכאים לחינוך חינם.
<מיכל כהן: הרשות רשאית לגבות את דמי הביטוח מהורי התלמידים.
<מיכל כהן: זה התשלום היחיד שהוא תשלום חובה.
<מיכל כהן: בעצם אנחנו אחראיים להביא את גובה הגבייה לאישור ועדת החינוך של הכנסת, כפי שאנחנו עושים היום.
<מיכל כהן: מרכז השלטון המקומי באמצעות החברה למשק וכלכלה, שעשה מכרז בשם כל הרשויות, פרסם את המכרז, ובעצם הסיבה שהם עושים את זה, זה עבור עכל הרשויות, שיש פה היתרון לגודל.
<מיכל כהן: אם מישהו יכול לעשות סוג של משא ומתן, או לדאוג שהמכרז יהיה על-פי כל אמות המידה ובניסיון להשפיע על גובה התשלום, זה השלטון המקומי, כי הוא מייצג את כולם.
<מיכל כהן: בעצם למכרז, כפי שדיברנו עם השלטון המקומי, למכרז ניגשו שתי חברות.
<מיכל כהן: התעריף הנמוך ביותר שהוצע הינו 75 שקלים.
<מיכל כהן: אני מגישה את התעריף הזה לאישור ועדת החינוך.
<מיכל כהן: לפני אני רוצה לומר: כמובן, גם השלטון המקומי, ותכף יושב-ראש השלטון המקומי ידבר בעד עצמו, אבל כמובן שגם השלטון המקומי וגם אנחנו היינו שמחים שהמחיר לא יעלה.
<מיכל כהן: אין לנו שום מוטיבציה להשפיע על מכרז, שיהיה גבוה יותר - להפך.
<מיכל כהן: עד השנה גבינו 49.5 שקלים.
<מיכל כהן: התוספת היא תוספת של 25.5 שקלים.
<מיכל כהן: זה הרבה מאוד, זה 50%.
<מיכל כהן: יחד עם זאת, צריך לראות את זה בפרספקטיבה.
<מיכל כהן: כנראה, שלא כולם רצים לבטח את ילדי ישראל, כנראה שזה לא היה מספיק אטרקטיבי עבור כל חברות הביטוח, וכנראה שיש פה אלמנט ריאלי במובן של ביטוח לילדים, 24 שעות ביממה, 365 ימים, עד גיל 21, עם אפשרות לתבוע רטרו.
<מיכל כהן: כמובן, כולנו שותפים.
<מיכל כהן: כולנו הורים.
<מיכל כהן: אנחנו מערכת חינוכית.
<מיכל כהן: היינו רוצים לראות פחות גבייה, אבל אני חושבת שצריך להתייחס גם לגבייה הזאת בצורה מאוזנת.
<מיכל כהן: אנחנו בדקנו גם עם השלטון המקומי, האם אפשר עוד לעשות משהו, אנחנו בדקנו, האם המכרז הוא תקין על-פי כל דין, ומצאנו שהכול התנהל כשורה.
<מיכל כהן: לכן, ברשותך, אנחנו מגישים את זה לאישורה של ועדת החינוך.
מירב בן ארי: תודה רבה, הגברת מיכל כהן, מנכ"לית משרד החינוך.
מירב בן ארי: בבקשה, אדוני, חיים ביבס.
<חיים ביבס: בוקר טוב לכולם, גברתי היושבת-ראש, מנכ"לית המשרד, מכובדיי כולם.
<חיים ביבס: לצערי, אני מלווה את הנושא הזה הרבה מאוד זמן, משום שהייתי פעם יושב-ראש הדירקטוריון של החברה.
<חיים ביבס: לפני כארבע שנים כמדומני – יתקן אותי אם אני טועה – פניתי אז למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, לשרית דנה.
<חיים ביבס: בעצם משך תקופה מאוד ארוכה קיבלנו הארכות לנושא, ואז, לקראת שלהי כהונתה, החליטו להרוג את הנושא, ושלחו את כולם להתמודד.
<חיים ביבס: אנחנו התרענו – יש מכתבים לכל מה שאני אומר, שאם לא יהיה פה הקולקטיב, אם לא יהיה פה הפול של כל הרשויות יחד, המשמעות בהכרח, שההחלטה של משרד המשפטים תפגע ברשויות החלשות.
מירב בן ארי: אם המצגת מדברת על 1.4 מיליון תלמידים, ואנחנו יודעים שמחר מתחילים כ-2 מיליון כ-100, אתם יכולים להסביר לי את הפער?
מירב בן ארי: יש רשויות שלא הצטרפו?
מירב בן ארי: דיברתם על זה שיש קולקטיב.
<חיים ביבס: התשובה היא חד-משמעית כן – יש רשויות שעושות את זה לבד.
<חיים ביבס: מה שאמרתי אז, קורה, שרשויות גדולות, רשויות חזקות, יעשו את זה לבד.
<חיים ביבס: הן יודעות להוריד את המחיר בעצמן.
<חיים ביבס: בעצם דווקא הרשויות החלשות נפגעות, ונפגעות על-ידי המדינה, כי המדינה באה וביטלה את הקולקטיב, כאשר מי שעמד מאחורי הקלעים זה כל מיני סוכני ביטוח וחברות למיניהן, שהפעילו לוביסטים כדי לבטל את זה.
<חיים ביבס: לצערי, משרד המשפטים נפל בנושא הזה.
מירב בן ארי: כלומר כשאתה בעצם יצאת למכרז, מי שרוצה מהרשויות יכולה להצטרף אליך, ההצטרפות היא חופשית, אבל יש רשויות שבוחרות מראש לא להצטרף אליכם, אלא לעשות מכרז עצמאי מול חברת הביטוח.
<חיים ביבס: העבודה מול החברה למשק היא רשותית, כלומר אין חובת עבודה, ולכן את רואה שדווקא חלק ניכר מהרשויות כן נכנסות פנימה.
<חיים ביבס: פעם זה היה מספרים יותר גדולים, מכיוון שבקולקטיב, בפול שהיה, מטבע הדברים רשויות הרגישו שזה מחיר שהוא סביר, כולל רשויות כמו שלי, שאני יכול להתמודד למכרז לבד, ובכל זאת נכנסנו פנימה, כי בסוף יש יתרון לגודל לדבר הזה.
<חיים ביבס: זה מה שניסו להרוג אותו בעצם.
<חיים ביבס: לצערי, הצליחו אותם סוכנים ואותם אנשים שניסו כל השנים לבטל את הדבר הזה כדי להעלות את המחיר, וזה מה שקרה.
<חיים ביבס: מה שהתרענו, שקרה, שהמחירים יעלו מ-49 שקלים, הגיעו ל-75 שקלים ואף יותר; במגזר הערבי זה מגיע גם ל-100 ו-130 שקלים.
<חיים ביבס: לכן אני מציע שתי הצעות.
<חיים ביבס: מכיוון שאנחנו נמצאים ב-31 באוגוסט, ומחר פותחים את שנת הלימודים- - -
ענת ברקו: לא בטוח, מסתבר.
ענת ברקו: המורים מאיימים בשביתה.
<חיים ביבס: מורים זה בעיה אחרת.
<חיים ביבס: אנחנו מדברים מצד ההורים, השלטון המקומי.
<חיים ביבס: אני בטוח שכולם רוצים לפתוח את שנת הלימודים – גם המורים.
<חיים ביבס: גם הם רוצים לתת לילדים שלהם לחזור לבית הספר, ולא להישאר בבית.
<חיים ביבס: אבל בסופו של דבר אני חושב שהדבר הנכון הוא מצד אחד, לבוא ולקבל את מה שיש היום, שאני קורא לזה הרע במיעוטו; מצד שני, להנחות להחזיר את הביטוח לחברת ענבל.
<חיים ביבס: אנחנו מוותרים.
<חיים ביבס: אני כשלטון מקומי מוותר על כל נושא הביטוח הזה; להחזיר אותו לחברת ענבל, שפעם היא עשתה את זה.
<חיים ביבס: אנחנו ברוב טיפשותנו נכנסו לנעליים שלהם כדי לייצר להם הקלה בדרך.
<חיים ביבס: קחו את זה חזרה, תבטחו את תלמידי ישראל, תעשו את מה שצריך, אבל צריך ללכת בשני שלבים: אחד, לאשר את מה שצריך; והשני הוא לעמוד עליהם כוועדה.
<חיים ביבס: תקבלי מאתנו את מלוא הגיבוי של השלטון המקומי בנושא הזה.
<חיים ביבס: תודה רבה.
מירב בן ארי: חברת הכנסת ברקו, בבקשה.
ענת ברקו: הכוונה היא לכולם ללא חריגים?
<חיים ביבס: ודאי, אין חריגים.
ענת ברקו: כלומר אף אחד באופן עצמאי לא יוכל לעשות את זה, ואז באמת אפשר יהיה להוזיל את זה.
<חיים ביבס: בוודאי.
מירב בן ארי: תודה רבה, חיים ביבס.
מירב בן ארי: ד"ר יצחק קדמן, בבקשה.
<יצחק קדמן: תודה, גברתי יושבת-הראש, גברתי מנכ"לית משרד החינוך, יושב-ראש המרכז לשלטון המקומי.
<יצחק קדמן: אלך מייד לשורה הסופית.
<יצחק קדמן: אני מבקש מהוועדה, שלא להסכים להעלאת התעריפים האלה, שלא היה כדוגמתה לפחות בעשרים השנה האחרונות, לא היתה עלייה כזאת.
<יצחק קדמן: אני מזכיר לכולם, שרק לפני שנתיים המחיר היה עדיין 34 שקלים, ואם לוקחים את העלייה הפשוט מדהימה – אני לא מכיר שום פוליסת ביטוח אחרת, והתעניינתי ערב הישיבה הזאת, אם יש פוליסת ביטוח אחרת כלשהי, שקפצה ב-50% אחוז תוך שנה.
<יצחק קדמן: אני לא מכיר.
<יצחק קדמן: אני לא מכיר שום אגרה ממשלתית כזאת או אחרת שקפצה בשנה האחרונה ב-50%.
מירב בן ארי: מה אדוני מציע לוועדה לעשות?
<יצחק קדמן: אני מציע לוועדה, מאחר שגם זה בעייתי מאוד, כי באים אלינו כל שנה, ואומרים: עכשיו אין זמן לדיונים, כי מחר 1 בספטמבר.
<יצחק קדמן: עובדתית זה נכון.
<יצחק קדמן: למה צריך להגיע – אם גברתי תבדוק בפרוטוקולים של השנה שעברה, אחת ההערות של חברי הכנסת היתה, להתחיל את המכרז מייד כשאישרו את הסכומים של השנה שעברה – לא לחכות עם העניין הזה עד הרגע האחרון, ואז לומר: אין ברירה, 1 בספטמבר מחר.
<יצחק קדמן: אני מציע, לפחות מבחינה סמלית, להוריד ולו שקל אחד, כדי להביע את מורת הרוח ממה שמתנהל פה.
<יצחק קדמן: אני מסכים לגמרי עם מר ביבס.
<יצחק קדמן: היה ביטוח של ענבל.
<יצחק קדמן: הוא היה יותר זול, המדינה לקחה את זה על עצמה.
<יצחק קדמן: ברגע שהעסק הזה הלך להפרטה, זה לא עבד לטובת ההורים, זה לא עבד לטובת הרשויות.
<יצחק קדמן: יש לי רק עוד הערה אחת.
<יצחק קדמן: אחד הדברים החמורים שעמדו עליהם כבר בשנה שעברה ולפני שנתיים, שמסתבר שהסכום הזה שמדברים עליו עכשיו, 75 שקלים, אינו משקף נכון את הפער בין הרשויות השונות.
<יצחק קדמן: רשות גדולה יותר וחזקה יותר, יש לה יותר יכולת מיקוח, והיא מקבלת מחירים זולים יותר.
<יצחק קדמן: יוצא באופן אבסורדי, שדווקא מקומות חלשים וקטנים – צריך לשלם יותר.
<חיים ביבס: רק הערת ביניים: מה שקרה בגלל ביטול הקולקטיב, בדיוק הפוך – גם רשויות כמונו שניגשו למכרז, מקבלות אותו מחיר - אולי כמה שקלים פחות, ולכן הבעיה נעוצה בזה שביטלו את הקולקטיב, ולא בזה שרשות גדולה או רשות קטנה, כי בסוף מה שרצו סוכני הביטוח, הם השיגו.
<יצחק קדמן: במכתבו של שר החינוך לוועדה זה מוזכר במפורש.
<יצחק קדמן: הוא מדבר על הנחות גודל, שיש לרשויות מקומיות, וברור שנוצר פה מצב אבסורדי, שהחלשים משלמים יותר מהחזקים.
<יצחק קדמן: נכון, אם זה היה קולקטיב, זה לא היה קורה.
<יצחק קדמן: אבל הגיע הזמן להחזיר עטרה ליושנה, ואני אומר שוב: אי-אפשר בלחץ של הרגע האחרון לאשר עלייה כזו מדהימה של 50%.
<יצחק קדמן: לא היתה בשום סעיף אחר עלייה כזאת.
<יצחק קדמן: מאחר שאני ער למצוקה של 1 ספטמבר, אני מציע שלו באופן סמלי הוועדה תביע את מורת רוחה, ותוריד מההצעה הזו ולו שקל אחד.
מירב בן ארי: תודה רבה, ד"ר יצחק קדמן.
מירב בן ארי: הגברת מיכל כהן נאלצת לעזוב, ישיבת הממשלה.
מירב בן ארי: שיהיה בהצלחה מחר.
מירב בן ארי: אנחנו בטוחים ששנת הלימודים תיפתח כסדרה מחר.
מירב בן ארי: אני מבקשת בשם פורום ועדי ההורים הישובים, סמדר סגל, יושב-ראש ועד הורי נתניה.
<סמדר סגל: שלום לכולם.
<סמדר סגל: בשם פורום ההורים אני רוצה להתחיל בזה שהמחוקק חוקק את החוק שמחייב לבטח את תלמידי ישראל.
<סמדר סגל: המחוקק גם אמר שהרשות רשאית לגבות.
<סמדר סגל: זה אומר שמבחינתנו ההורים, מאוד ברור לנו היום, שכשאנחנו מתחילים את שנת הלימודים, הרשות מחויבת לבצע פוליסה, ואנחנו לא מחויבים לשלם, כי איך שהדברים כרגע נראים, אנחנו לא מתכוונים לשלם.
<סמדר סגל: אני מתנצלת שאני מתחילה ישר ולעניין.
<סמדר סגל: אסביר למה.
<סמדר סגל: קודם כל, אתם מדברים כאן על יתרון הגודל.
<סמדר סגל: אנחנו לא נהנים מיתרון הגודל.
<סמדר סגל: אני חושבת שהמחוקק – ואני אתך – צריך להרחיב את החוק, ולחייב את כל הרשויות, לבטח באותו גוף, כדי שבאמת יהיה יתרון של גודל.
<סמדר סגל: אבל מאחר שסוכנות הביטוח שנבחרה יוצרת מצב שהוא לא קולקטיב בעצם, כי אל"ף, היא מנהלת משא ומתן מול כל עיר בנפרד, היא מתייחסת לתביעות- - -
<חיים ביבס: הקולקטיב הוא למכרז ולא לרשות; הרשות יכולה לבחור אם היא רוצה או לא רוצה.
<סמדר סגל: או שאנחנו משתמשים ביתרון הגודל, או לא משתמשים ביתרון הגודל.
<סמדר סגל: לא הפרעתי לך.
מירב בן ארי: זה לא דיאלוג ביניכם.
מירב בן ארי: בינתיים הצלחת להעביר לנו נקודה אחת, שאתם לא מתכוונים לשלם את תשלום הביטוח – לזה נתייחס.
מירב בן ארי: עכשיו תגידי את הנקודה השנייה שלך – אמרת שיש לך שתי נקודות.
<סמדר סגל: אני חוזרת לעניין יתרון הגודל.
<סמדר סגל: יתרון הגודל מבחינתנו צריך להיות, שברגע שכל ילדי ישראל - 2 מיליון ו-100 יהיו מבוטחים בגוף אחד- - -
מירב בן ארי: כרגע זה לא רלוונטי, אז בואי נתקדם.
<סמדר סגל: שתיים, אנחנו מצפים שכל ילדי ישראל ישלמו בדיוק אותו מחר.
<סמדר סגל: אנחנו מצפים שלא יתייחסו לעיר קטנה, שיש בה מספר ילדים קטן, בישוב שיש 5,000 תלמידים, אם היה מקרה תביעה אחת, היא הופכת להיות הפסדית אוטומט.
<סמדר סגל: לא צריך להתייחס אלינו כך; צריך להתייחס לכל 2 מיליון 100 התלמידים, ולא משנה איפה התביעה קיימת.
<סמדר סגל: נכון להיום, וגם בשנה שעברה, יש מקומות שהסוכנות שנבחרה, לא קיבלה את אותו ישוב לביטוח.
<סמדר סגל: זה נכון.
<סמדר סגל: אנחנו מבקשים מחיר אחיד לכל תלמידי ישראל.
<סמדר סגל: אנחנו מוכנים לשלם 35 שקלים.
<סמדר סגל: את היתרה מבחינתנו, שתשלם הרשות המקומית.
<סמדר סגל: תנו לי לסיים.
<סמדר סגל: אני יודעת שזה לא נעים, אבל אנחנו כל שנה חוזרים לאותו מקום, לאותו דבר.
<סמדר סגל: אנחנו ידענו שזה יקרה, כי מה קרה – ברגע שמתנהלים מול כל עיר בנפרד, יש זליגה לסוכנים אחרים.
<סמדר סגל: אם הרשות המקומית היתה צריכה לשלם את הפרמיה, אני בטוחה שאתם הייתם מוצאים תעריף במחיר טוב יותר, ולא מחכים לדקה ה-90 למכרז.
<סמדר סגל: תפנה ישירות לכלל חברה לביטוח – לא דרך סוכנות.
<חיים ביבס: רק כדי לעדכן אותך - כי את לא בקיאה בפרטים בכלל – כדאי שיושבת-ראש הוועדה גם תדע: כלל לא רצתה בכלל להתמודד.
<חיים ביבס: אמרה: לא מעניין אותי, אני לא רוצה להיות שם, ובכל זאת אמרו בדקה ה-90: זה המחיר שלנו.
<חיים ביבס: אתם רוצים- - -
<סמדר סגל: כי זה מנוהל כבר כמה שנים לא נכון.
<סמדר סגל: זה מה שאני אומרת.
מירב בן ארי: את חושבת שהאינטרס של השלטון המקומי והאינטרס שלכם הוא לא אינטרס זהה?
מירב בן ארי: את חושבת שהוא לא היה רוצה שזה יהיה- - -?
מירב בן ארי: את מוזמנת להציע מכרז לחברת ביטוח, ואם תמצאי מחיר נמוך יותר, אני בטוחה שהוא ישמח.
<סמדר סגל: זה מה שאתם אומרים כל הזמן, לכן הזליגה מהמכרז.
מירב בן ארי: זה לא נאמר כאן.
מירב בן ארי: סיימי בבקשה.
<סמדר סגל: בקיצור, אנחנו חושבים שנכון הוא, שאנחנו אמורים ליהנות מיתרון הגודל.
<סמדר סגל: קיימת אפליה בעקבות איך שהדברים מתנהלים.
<סמדר סגל: אנחנו גם חושבים שהגיע הזמן לשנות את הפוליסה.
<סמדר סגל: נכון להיום הפוליסה לא מתאימה לנו כהורים.
<סמדר סגל: אותנו מעניין קטסטרופות.
<סמדר סגל: אנחנו רוצים מוות ונכות מכל סיבה שהיא.
<סמדר סגל: אנחנו לא צריכים את האלף או אלפיים שקל של כל המקרים הקטנים האלה, שמעמיסים על המערכת.
<סמדר סגל: הבעיה של הורה, שהילד שלו הוא נכה; לא שהילד עשרים יום לא נמצא בבית הספר.
מירב בן ארי: הבנתי אותך.
מירב בן ארי: את מבהירה את הנקודה שלכם היטב, למרות שאתן גם לזאב לדבר וגם לאלי מור.
מירב בן ארי: אז סיימי.
<סמדר סגל: כמו שהמחוקק חייב את הרשות לעשות ביטוח, שירחיב את החוק, ויחייב את כל הרשויות לעשות את זה במקום אחד.
<סמדר סגל: מאותו רגע מייד אני מאמינה שאם כלל חברה לביטוח היתה צריכה לתת מחיר לפי 2 מיליון ו-100, ובטוחה שמספר זה יגיעו אליה, המחיר, הפלא ופלא, היה משתנה.
<סמדר סגל: היום כלל חברה לביטוח לא יודעת.
<סמדר סגל: היא נותנת מחיר, ולא בטוחה אם היא תצליח שנתניה תבטח אותה, או לא תצליח.
<סמדר סגל: לכן המחיר הוא שונה.
<סמדר סגל: פה החובה שלכם, שלנו וכולנו, אם באמת אכפת לכם, לעזור לנו לשנות את החוק.
<סמדר סגל: ואני מאמינה, שאם הרשות המקומי, ואם אנחנו לא נשלם, או נשלם רק את ה-35 שקלים, אתם תראו איך כל הרשויות המקומיות – חלקן כל נלחמות, אבל הרוב הגדול לא, יקומו ביחד, יהיה קול צעקה, והם ימצאו פתרון לנושא, אבל איך יכול להיות- - -
מירב בן ארי: סליחה, גברתי- - -
<סמדר סגל: עוד משפט אחד.
מירב בן ארי: אדוני, זאב גולדבלט, מרכז פורום ועדי ההורים הישוביים.
<זאב גולדבלט: הבעיה שלנו המרכזית היא קודם כל אפליה – אפליה מובהקת של חלק מהרשויות וחלק מההורים.
<זאב גולדבלט: אני אסביר.
<זאב גולדבלט: רשויות גדולות מופלות לטובה לעומת רשויות קטנות גם בפוליסה עצמה וגם בתפישה.
<זאב גולדבלט: ברגע שהפוליסה זולה יותר לרשויות שבהן יש 40,000 תלמידים ומעלה, זה אוטומטית מפלה את הקטנים ואת החלשים.
<זאב גולדבלט: יותר מזה.
<זאב גולדבלט: הפוליסה, כפי שהיא מוצגת כאן, דבר שמעלה את היוקר שלה, היא מפלה את הרשויות המבוססות לעומת החלשות, למה - כי ברשויות המבוססות בדרך כלל גם התשתיות טובות יותר, ולכן גם כמות התביעות קטנה יותר.
<זאב גולדבלט: לעומת זאת ברשויות קטנות – למשל, ערביות או חרדיות – התשתיות הבסיסיות הן בעייתיות יותר, ולכן גם כמות הנפגעים וכמות התביעות היא גדולה יותר.
<זאב גולדבלט: לכן חלק מחברות הביטוח עוד מעלות את הפוליסות.
<זאב גולדבלט: יש רשויות שמוכנות לשלם ביטוח של 90 שקל - לא 75, כמו שהם רוצים כאן – והם לא מאשרים להם, כי יש להם זכות סירוב, לאותן חברות ביטוח, כולל הזוכה במכרז.
<זאב גולדבלט: את זה אף אחד לא הזכיר כאן – את זכות הסירוב.
<זאב גולדבלט: אולי לא נכון, זה עובדתית.
<זאב גולדבלט: למשל, בטירה מוכנים לשלם 90 שקל, ולא מאשרים להם.
<זאב גולדבלט: ביקשת דוגמה – אתן דוגמה עכשיו: טירה.
מירב בן ארי: את לא בזכות דיבור.
מירב בן ארי: את דיברת כבר מספיק.
<זאב גולדבלט: אני חושב שיש פה דיסוננס מובנה.
<זאב גולדבלט: לא ייתכן שמישהו ינהל מטעמי משא ומתן על חשבוני, כשאני זה שנדרש לשלם – לא הוא - כי נכון, תיאורטית החוק אומר:
<זאב גולדבלט: הרשויות רשאיות לגבות את הכסף מההורים.
<זאב גולדבלט: לא רשאיות אלא גובות בפועל.
מירב בן ארי: אדוני, יש לי שאלה.
מירב בן ארי: אני יושבת-ראש הוועדה – יש לי זכות, לשאול שאלות את חברי הוועדה ואת האורחים כמובן.
מירב בן ארי: אתם אומרים שהשלטון המקומי, לצורך העניין, נראה כאילו אין לכם אינטרס משותף, למרות שכל מי שמכיר את השלטון המקומי מבין שיש לו אינטרס.
מירב בן ארי: הוא לא רוצה לגבות יותר מההורים.
מירב בן ארי: אתם טוענים שהפוליסה לא טובה, שהסעיפים בפוליסה – עזבי את ה-2 מיליון ו-100 – ייכנסו או לא ייכנסו.
מירב בן ארי: אתם יכולים להביא פוליסה טובה יותר?
מירב בן ארי: בבקשה, נראה לי שהוא לא יתנגד, וגם הוועדה.
מירב בן ארי: אם אתה יכול להביא חברת ביטוח במדינת ישראל, שתיתן את המחיר, שהם הביאו – בבקשה.
מירב בן ארי: אף אחד לא יעצור אתכם.
מירב בן ארי: תביאו הצעה טובה יותר, כי גם קראתי את הפוליסה אתמול, והתעמקתי בנושא הזה.
מירב בן ארי: יש בעיה היום, שחברות ביטוח לא רוצות, לא מעוניינות, לא נכונות לבטח את ילדי ישראל.
מירב בן ארי: אם אתה – ופה אני נותנת לכם בקשה – אתם מפנים לוועדה, אני מפנה אליכם - בבקשה.
מירב בן ארי: מכאן אתם תקבלו היענות, גם ממני וגם מכאן.
<זאב גולדבלט: כמו יהודי טוב אני אחזיר בשאלה: האם סביר שעירייה כמו תל-אביב תקבל את אותה פוליסה בדיוק, מילה במילה, במחירים הרבה יותר זולים?
<זאב גולדבלט: עובדתית זה מה שקורה.
<זאב גולדבלט: כנראה שאפשר לקבל את זה יותר בזול – נקודה אחת.
מירב בן ארי: האם אתה יודע כמה ההורים בתל-אביב משלמים היום על ביטוח ילדיהם?
<זאב גולדבלט: נכון להיום אני לא יודע.
<זאב גולדבלט: שנה שעברה - אני יודע.
מירב בן ארי: אז אל תגיד דברים שאתה לא יודע.
<סמדר סגל: - -
<חיים ביבס: נתניה, עם כל הכבוד, נמצאת בביטוח?
<סמדר סגל: בטח.
<חיים ביבס: 49 שקלים.
<סמדר סגל: לא נכון.
<סמדר סגל: נתניה שילמו 34 שקלים.
<חיים ביבס: לא, זה היה לפני שלוש-ארבע שנים.
<סמדר סגל: לא, גם השנה האחרונה.
<סמדר סגל: אנחנו לא שילמנו 49 שקלים.
<זאב גולדבלט: השורה התחתונה היא נורא פשוטה: החוק מאשר לרשויות לגבות מההורים.
<זאב גולדבלט: בפועל זה לא רשאיות אלא גובות בפועל.
<זאב גולדבלט: לכן ברגע שאנחנו נהיה שותפים באמת, דהיינו חלק מהכסף יהיה מההורים וחלק מהרשות, אני חושב- - -
מירב בן ארי: אבל הרשות – זה בסוף יחזור אליכם.
מירב בן ארי: מאיפה הכסף של הרשות?
<חיים ביבס: על מה אתה מדבר?
<חיים ביבס: אתה חושב שארנונה זה משהו נעלם שאתה לא קשור אליו?
<חיים ביבס: אני מציע לכם דבר אחד – הנה, אני אומר את זה ליושב-ראש באופן ברור פה: אנחנו לא חייבים את המכרז הזה.
<חיים ביבס: אני מודיע היום – הוועדה תקבל החלטה לגבי התקופה הזאת.
<חיים ביבס: אנחנו יותר לא מוציאים את המכרז הזה.
<חיים ביבס: המכרז חוזר למדינה ואליכם.
<חיים ביבס: תעשו אותו בעצמכם, ותגלו בסופו של דבר אתם תצטרכו לחזור על ארבע.
<זאב גולדבלט: מר ביבס, אנחנו חושבים- - -
מירב בן ארי: אני רוצה לשאול אתכם: מה עשיתם עד היום?
מירב בן ארי: סליחה, אל תפריעי לי.
מירב בן ארי: באמת, את מפריעה לי כל הזמן.
מירב בן ארי: אדוני, כמה זמן אתה מרכז פורום ועדי ההורים הישוביים?
<זאב גולדבלט: חצי שנה.
מירב בן ארי: חצי שנה, הרי אתה יודע שיש ביטוח.
מירב בן ארי: אתה יודע שכבר מתשע"ד זה עלה.
מירב בן ארי: למה עד היום לא עשיתם כלום בנושא הזה, אם הוא כל כך מטריד אתכם?
<זאב גולדבלט: את השאלה הזאת כדאי להפנות לארגון ההורים הארצי.