GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: גיל הרופאים הממוצע במדינת ישראל.
<קריאה: יש עקומה.
יעקב מרגי: רבותיי, כמדינה, אנחנו סומכים יותר מדי על ההון האנושי, אבל זה ייגמר יום אחד.
יעקב מרגי: אז אני רוצה שתגיד לי - - -
<מרק אסרף: כבוד היושב ראש, המל"ג לא מתערב בתנאי הקבלה כפי שהם, אלא המוסדות להשכלה גבוהה - - -
יעקב מרגי: מה?
יעקב מרגי: אתה מוכן לכתוב לי את זה בכתב לפרוטוקול?
יעקב מרגי: אתם לא מתערבים בתנאי הקבלה.
יעקב מרגי: אני אצטט אותך.
<מרק אסרף: אנחנו לא קובעים את תנאי הקבלה.
<מרק אסרף: בסדר.
<מרק אסרף: אנחנו לא קובעים את תנאי הקבלה, המוסדות להשכלה גבוהה סוברנים - - -
יעקב מרגי: אתם מאפשרים להם.
<מרק אסרף: אנחנו אומרים - - -
יעקב מרגי: מאפשרים להם לתעש את כל סוגיית המבחנים ועוד מבחן ועוד מסלול.
יעקב מרגי: זה דיון אחר ב - - - אתם מאפשרים להם.
<מרק אסרף: לגבי הלימודים לרפואה, ב-2008 המועצה להשכלה גבוהה קיימה דיון על תנאי הקבלה ותהליכי הקבלה, כולל קריטריונים ומשקלות הראיון האישי של הפקולטות לרפואה, היא הזמינה את כל הדיקנים לדיון ארוך וכל מוסד הציג את השיטה שבה הוא מקבל את הסטודנטים לרפואה, את המבחנים, את הראיונות, את המשקלות היחסיים, את הסכם של בגרות ופסיכומטרי ולאחר מכן היה למועצה חשוב לראות שהדברים האלה נעשים בשיטתיות ובצורה סדורה וגם שיש אפשרות לקבוצות שונות בציבור ובחברה הישראלית להיכנס בשוויון הזדמנויות.
<מרק אסרף: בסיום הדיון המועצה השתכנעה שהתהליכים שמתרחשים באוניברסיטאות, בפקולטות לרפואה, הם משכנעים, הם סבירים והם ראויים.
יעקב מרגי: מרק, אני אשאל אותך שאלה.
יעקב מרגי: מאחר ולית מאן דפליג, אני לוקח את בן גוריון כבסיס, למרות שלא חקרתי ולא בדקתי, בסדר?
יעקב מרגי: שלא תיקח את זה שאתה מפשט וקל לך ואתה מקל, יכול להיות שגם אתה מקשה, אני לוקח את זה כי לא בדקתי, לוקח את בן גוריון כקו, אתה כמל"ג, כשאתה אומר לי שאתה גם בודק ומאפשר לו, אם אתה בדעה, ולית מאן דפליג שהם מוציאים סטודנטים ורופאים טובים, למה לא תיישר קו עם בן גוריון בכל הפקולטות?
יעקב מרגי: למה, אם המודל הזה, איך קראת בעגה המקצועית לתואר הראשון בביולוגיה?
<מרק אסרף: פרימד.
<מרק אסרף: לא, קוראים לזה מסלול ארבע שנתי.
יעקב מרגי: מסלול ארבע שנתי, בסדר.
יעקב מרגי: אני רציתי להיות מהגדולים, להשתמש בביטוי לועזי.
יעקב מרגי: מה לעשות, אז החזרת אותי, כל הכבוד, כי אני הייתי באותה ממשלה שקיבלה החלטה לגבי צפת עם התכנית של המסלול בביולוגיה.
יעקב מרגי: אם זה טוב, אתם יודעים מה, בארצות הברית שכולנו מחקים אותה, זה עובד שם, למה אנחנו לא? למה?
<מרק אסרף: קודם כל, המל"ג, היא פיתחה את ה - - -
יעקב מרגי: למה מלכתחילה?
יעקב מרגי: למה לא להפוך את זה לכתחילה?
יעקב מרגי: אם זה טוב, למה?
יעקב מרגי: אני שואל למה.
יעקב מרגי: אני רוצה להקל, אני רוצה להביא צורך למערכת ואני שואל למה, כבר 60 פעם, אבל אני רוצה - - - נמצאת איתנו חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו, שביקשה רשות דיבור, בבקשה.
ענת ברקו: אני רוצה לספר לכם על רחלי, בחורה שהיא בוגרת מסלול מחוננים בכל שנות הלימוד שלה, שירתה ביחידת מודיעין מובחרת במערך מאוד מסווג שדורש רמת אינטליגנציה גבוהה ביותר והיא כותבת לי, מה שבעצם קרה זה, 'לאחר שעשיתי שלוש פעמים פסיכומטרי, קיבלתי בבחינה 730 בשקלול עם ציוני הבגרות שלי, לא התקבלתי ללימודי רפואה ולכן החלטתי לנסות להתקבל לרפואת שיניים במגמה לשמור על ציונים גבוהים ולעשות את המעבר לרפואה רגילה לאחר שנה'.
ענת ברקו: אבל אז שומו שמים, היא לא הצליחה להתקבל בגלל בעיה אישיותית.
ענת ברקו: הבחורה רכזת בצופים, סופר רצינית, אחראית, שנים של התנדבות, שנים של עשייה, היא לא התקבלה.
<אליעזר רחמילביץ: לאן?
<אליעזר רחמילביץ: איזה בית ספר?
ענת ברקו: היא לא התקבלה לבית ספר לרפואה בירושלים.
ענת ברקו: אני מניחה שהיא נרשמה לכמה בתי ספר, בדרך כלל, אנחנו יודעים, לא נרשמים לבית ספר אחד.
ענת ברקו: אני רוצה לומר משהו, אדוני יושב הראש, מי ששירת בשירות צבאי מלא והראה מחויבות לחברה, לערכיה, לאזרחיה, אתם צריכים לתת לו משהו קצת יותר.
ענת ברקו: אי אפשר להשוות את החבר'ה האלה לצעירים שמגיעים בגיל 18 עם תעודות בגרות בשמים ועם רקע של עשייה שהוא פחות למען החברה.
ענת ברקו: צריך לעשות את זה, ואני מדברת על כלל החברה, מי ששירת בצה"ל, כשהוא עובר מבחן אישיותי, אחד הדברים שהאנשים האלה הוכיחו זה מחויבות לחברה, זה מחויבות למדינה, זה לא פחות חשוב.
ענת ברקו: לכן אני באמת מבקשת, אני קוראת לכם, שתצא מכאן איזה שהיא בת קול ותגיד, מי אתם רוצים שיהיו הרופאים שלנו?
ענת ברקו: אנחנו רוצים שגם אנשים שעשו - - -
יעקב מרגי: הסטודנטים מירדן, מהונגריה, מרומניה, רק לא - - -
ענת ברקו: רק לא מישראל.
ענת ברקו: אני מעדיפה שהסטודנטים יקבלו כאן, לא ישלמו הון עתק ויפרנסו בתי ספר, חלקם מפוקפקים ביותר, כדי לבוא ולעשות כאן את הבחינות, או כל מיני רמאויות ושחיתויות כדי לקבל את התעודות, אנשים יודעים כאן על מה אני מדברת, ולתת את האפשרות ללמוד כאן.
ענת ברקו: אם באמת אדוני, אתה היית אחד המובילים של פתיחת בית הספר לרפואה בצפת, זו הוכחה שאפשר אחרת.
יעקב מרגי: אל תיקחי את זה לסילבן, אני סייעתי.
ענת ברקו: כל הכבוד, זה דבר שהוא מבורך ובעובדה זה מוכיח את עצמו.
ענת ברקו: אז באמת זה מודל מנצח.
ענת ברקו: רק להכניס את העניין הזה של אנשים שהם חיילים משוחררים ולתת להם את הקרדיט, זאת אומרת שבדירוג תכניסו עוד פרמטר.
ענת ברקו: הפרמטר הזה חשוב ולצערי הרב היום הוא הולך ונמחק.
ענת ברקו: אנחנו במו רגלינו, ידינו, מוחקים שכבה שלמה של צעירים ולא מעוררים אף אחד, מהדור שלנו שהיו עוצרים לאנשים טרמפים ברחוב, לקחת אותם לבסיס, עד זה שמתנכרים לחיילי צה"ל.
ענת ברקו: זה חלק מהעניין.
<קריאה: חברת הכנסת ברקו, ברשותך.
יעקב מרגי: לא, אנחנו רוצים לאפשר לעוד דוברים.
<אליעזר רחמילביץ: אפשר הצעה לסדר היום?
יעקב מרגי: הצעה לסדר כן.
<אליעזר רחמילביץ: הקהל פה זה קהל מכובד ומעולה, הצעה שלי, בעקבות מה שנאמר עד עכשיו, תזמן פגישה או עם נשיאי אוניברסיטאות או עם יושבי ראש ועדת קבלה, או עם דיקנים, ותבקש מהם לעשות דיון ארוך, משותף, ביחד, איך אפשר לשנות את תנאי הקבלה כדי לאפשר, כמו שאמרה חברת הכנסת - - -
יעקב מרגי: קיבלתי את הצעתך, בדברי הסיכום זה יעבור בצורה כזו או אחרת.
יעקב מרגי: ד"ר דשן, התאחדות הסטודנטים?
<דר דשן: אני לא דוקטור, דר זה השם פשוט.
יעקב מרגי: זו הטעיה כזו.
יעקב מרגי: באווירה.
יעקב מרגי: זה הבניית מחשבה כמעט.
<דר דשן: כן, באווירה זה מתאים.
<דר דשן: באמת עולים עלינו ים של סיפורים של סטודנטים מהשטח, אנחנו שומעים את זה הכי קרוב שאפשר.
<דר דשן: למשל סטודנטית בשם אנה, שהיא בכלל גם מכניסה לפה את עניין העלויות.
<דר דשן: הסיכויים להתקבל הם הרי כל כך נמוכים, בסוף סטודנט שרוצה להתקבל ומנסה לירות לכל הכיוונים כדי להצליח איפה שהוא, בסוף הוא צריך להירשם לכמה אוניברסיטאות, בין 400 ל-600 שקלים דמי רישום בכל מוסד.
<דר דשן: אנחנו עוד מוסיפים לזה את המבחן שעולה 1,600 שקלים, וזה רק תהליך הקבלה, זה עוד לפני שהתחלנו לשלם אחר כך שכר לימוד.
<דר דשן: אפשר פה בסוגריים להגיד שפעם גם הייתה הצעה של התאחדות הסטודנטים, ביחד עם חבר הכנסת דב חנין, לעשות איזה שהוא מוסד רישום אחד, מין one stop shop כזה שיגשר על כל עניין חוסר התיאום הזה.
<דר דשן: יש סטודנט בשם יוסי שהראה לנו שהמבחן מתקיים פעם בשנה, בלי תאריכים שידועים מראש.
<דר דשן: למה אין לזה עוד מועדים?
<דר דשן: איך אפשר - - -
יעקב מרגי: ואם נפסלים, מישהו אומר לכם למה?
יעקב מרגי: מקבלים ציון?
<דר דשן: על המבחן מקבלים ציון, אבל עוד שנייה אני אגיע לזה שבעצם יש גם הבדלים בתהליכי הקבלה בין המוסדות.
<דר דשן: קודם כל יש מוסדות שאפשר לגשת אליהם פעם אחת, יש מוסדות שאפשר לגשת אליהם כמה פעמים בניסיון להתקבל.
<דר דשן: זה כבר עניין.
<דר דשן: אם למדתי קורסים מסוימים במוסד אחד, לא בהכרח אם אני אבוא ללמוד רפואה במוסד אחר הם יתקבלו במוסד האחר.
<דר דשן: במוסד שלי הם אולי יתקבלו, במוסד השני לא.
יעקב מרגי: חשבתי שרק אצל החרדים יש דברים כאלה.
<דר דשן: יש גם איזה שהוא ערפול בקבלה למסלולים.
<דר דשן: בעצם אנחנו לא ממש יודעים בכל מקום בדיוק איך הסכם, איך הראיונות האישיים, אז אתה לא בדיוק יודע, ואז מתחילות להיות שמועות על פרוטקציות, כי אין מה לעשות, אם אני לא יודעת איך מתקבלים אז זה מה שסטודנטים יחשבו.
<דר דשן: יש הרבה פעמים שמחכים הרבה זמן לתשובות ולא של המבחן, אלא - - -
ענת ברקו: סליחה, אני מתנצלת, יש לי ועדה.
יעקב מרגי: יום עמוס היום.
ענת ברקו: כי זה נושא שנורא חשוב לי ומעניין.
<דר דשן: הרבה פעמים מחכים לתשובות ממוסדות הלימוד עצמם.
<דר דשן: כשכבר סטודנט יודע שהוא חודשים לא מקבל תשובה וברור שתהליך המיון הסתיים, אבל הוא לא יודע אם הוא התקבל או לא.
<דר דשן: יש גם עוד עניין, המבחן, שהוא לא משקף.
<דר דשן: הסטודנטים אומרים, המבחן הזה, אתה יודע מראש את השאלות, אתה מתכונן אליהן ואתה מגיע למבחן ועושה איזה שהוא סוג של הצגה למערכת.
<דר דשן: אתה בעצם לא בא ואז, כמו שדיברנו על זה שבחו"ל ובארצות הברית אפשר לעשות פרה רפואה ואז להתקבל, אין שום מהות למבחן הזה.
<דר דשן: לא התקבלתי, לא על סמך המלצת מרצים, לא על סמך נתונים אקדמיים, זה איזה שהוא מבחן שלמדתי בעל פה את התשובות, באתי, הסתכלתי.
<דר דשן: בעצם השורה התחתונה שאנחנו רואים מכל הסטודנטים שמגיעים ומעלים אלינו את הטענות האלה, שזה גם הקשיים וגם מסלול התלאות בתהליך של הקבלה, אבל שבעצם יש כאן עניין שעד שמשרד הבריאות לא יפתח עוד תקנים לא יהיו עוד סטודנטים, לא יהיו עוד רופאים.
<דר דשן: כאילו זה תהליך ישיר, אין פה משהו שהוא באמצע.
יעקב מרגי: אבל זה לא משרד הבריאות שקובע מספר ספסלים בפקולטות.
<דר דשן: נכון, אבל יש תקנים, ותתקן אותי אם אני טועה, כי אני בן גוריון, אבל בסוף באמת כשיש בבתי החולים, כשמלמדים מול מיטות, אז זה כן איזה שהם תקנים שגם נמצאים.
<עמוס כץ: יש כאן שני דברים, האחד, כמות הסטודנטים שכל בית ספר יכול לקלוט, ושניים - - -
יעקב מרגי: מישהו מכתיב לך?
יעקב מרגי: מי הגורם שמכתיב לך?
<עמוס כץ: בסופו של דבר זה באישור המל"ג.
יעקב מרגי: המל"ג מכתיב לך?
<עמוס כץ: המל"ג מאשר לי את יכולת ההגדלה.
<עמוס כץ: זה אחת.
<עמוס כץ: ושתיים, כשנוצרים רופאים צריך שיהיו להם מקומות עבודה.
<עמוס כץ: אנחנו נמצאים היום במצב, זה אמנם לא נושא הדיון, שאין מספיק מקום לסטז'רים שמסיימים את הסטז' להתקבל להתמחות.
יעקב מרגי: למרות המחסור ברופאים.
<עמוס כץ: זה לא נושא הדיון - - -
יעקב מרגי: בוא, אל תפחד.
יעקב מרגי: אני לא אלשין.
<עמוס כץ: אני לא מפחד, אני מציין עובדות.
<עמוס כץ: עוד מילה אחת, ברשותך, אדוני היושב ראש.
<עמוס כץ: הנחתום בעניין הזה יעיד על עיסתו.
<עמוס כץ: אחת, אנחנו לא גובים כסף עבור הבחינה בבאר שבע, במטרה וברעיון של לא להכביד על הסטודנטים.
<עמוס כץ: שתיים, אנחנו מבהירים מה המדדים שלנו, מדדי הסכם והבגרות זה מדד אחד, לאחר מכן יש איזה שהיא בחינת אישיות, וחברת הכנסת הנכבדה עזבה, בהמשך יש ראיון אישי שאנחנו למדים על מה עשה כל אחד מהמועמדים.
<עמוס כץ: היא ציינה יוצאי צבא, יש אנשים שלא יכלו לשרת בצבא ועדיין תרמו לחברה.
<עמוס כץ: כלומר אנחנו בהחלט מתייחסים לדברים האלה במקומותינו.
<עמוס כץ: המכלול הוא זה שקובע.
יעקב מרגי: מל"ג, יש לכם פרמטרים?
יעקב מרגי: לפי מה אתם קובעים כל פקולטה כמה?
<מרק אסרף: יש פה כמה דברים.
<מרק אסרף: ראשית, אנחנו אישרנו את הפקולטות האלה לפני עשרות שנים.
<מרק אסרף: התכניות האלה רצות ומכשירות בוגרים כבר מזמן, מה שכן, אנחנו מדי מספר שנים - - -
יעקב מרגי: היום ירושלים ובאר שבע, כשהם מבקשים הגדלה, איך אתה קובע?
<מרק אסרף: קודם כל ההגדלה הזאת צריכה להיות גם בתיאום עם משרד הבריאות.
יעקב מרגי: היא נעשית בתיאום.
<מרק אסרף: ומשרד האוצר.
<מרק אסרף: אי אפשר להגדיל בית ספר לרפואה בצורה שרירותית.
<מרק אסרף: זה הולך בתכנון.
<מרק אסרף: אחרי שמוסכמים הדברים, גם התקנים וגם התוספת בתקציב, אז מל"ג לאחר מכן תבדוק בתהליכי הערכת האיכות אם אותו בית ספר שגדל בכך וכך אחוזים יכול לקיים הוראה סבירה מול מיטות ההוראה.
<מרק אסרף: עוד פעם אנחנו חוזרים לנושא של מספר מיטות ההוראה הקלינית, שזה לא בתחום שלנו.
יעקב מרגי: תגיד לי, מישהו מכם ביקר לילה אחד, שעה או לילה שלם, במיון כצופה?
<מרק אסרף: אני.
יעקב מרגי: כצופה?
<מרק אסרף: כחולה.
<מרק אסרף: כן, מספר פעמים, ובדקתי את זה ב - - -
יעקב מרגי: כמה שעות חיכית?
<מרק אסרף: כל הלילה.
יעקב מרגי: חיכית להם כל הלילה?
<מרק אסרף: הייתי כל הלילה - - -
יעקב מרגי: מאחר שאני מתעסק עם אנשים שמבינים אני לא מרחיב.
יעקב מרגי: ד"ר ספרי, בבקשה.
יעקב מרגי: מי מה מו?
<שמואל ספרי: אני רופא שיניים.
<שמואל ספרי: ניהלתי מערכת התכתבות עם יושב ראש הקבלה של אוניברסיטת בן גוריון.
<שמואל ספרי: אני פרסמתי את ההתכתבויות שלי, הפתיח לכל ההתכתבות זה הכישלון של הבן שלי במבחני הקבלה.
<שמואל ספרי: הנוכחות שלי באה רק כדי להבליט את העיוות והעוול בשיטה הנוכחית.
יעקב מרגי: מה לדעתך העיוות?
<שמואל ספרי: אני אסביר בדיוק.
<שמואל ספרי: כדי להבין את העיוות אני אזכיר את השיטה, איך היא מתנהלת בקצרה ואני חושב שעצם ההסבר של השיטה מסביר את הכישלון שלה.
<שמואל ספרי: מעבר למילים היפות של פרופ' אלמוג, ואני לא מתנגח איתו באופן אישי, אלא עם השיטה, השיטה מתנהלת בצורה כזאת שיש מה שנקרא ציון סף סכם שהאוניברסיטה קובעת אותו, את הסף הזה עוברים 1,500 אנשים, ברגע שעברת את הסף אתה נכנס לתוך מאגר שציון הסכם שלך, מה זה ציון הסכם?
<שמואל ספרי: זה שקלול של פסיכומטרי יחד עם בגרות, שאדם עמל במשך כל חייו, זה לא איזה משהו נקודתי, ברגע שעברת את הסכם הזה אתה נכנס לתוך מאגר שממנו הם מחליטים, האדונים הנכבדים, מי ה-100 שהם ברי המזל.
<שמואל ספרי: באותו רגע שנכנסים לתוך המאגר הציון שלו נעלם ואיננו ואז המערכת אומרת, אנחנו נעשה שני מבחנים, מבחן אחד שהם קוראים לו אובייקטיבי, שאתה נמצא ואתה בודק בשתי הכותרות האלה את מבחן האישיות שלך.
<שמואל ספרי: אני לא יודע מה זה מבחן אישיות, זה דבר אמורפי לחלוטין, שרק להם יש את המושג מה זה.
<שמואל ספרי: אתה הולך למבחן אובייקטיבי מול המחשב, יש שם 600-700 שאלות, אתה משיב על השאלות האלה, חצי מנופים בשלב הזה.
<שמואל ספרי: עכשיו מגיע השלב הסובייקטיבי כאשר הציונים של השלב האובייקטיבי נעלמים לחלוטין.
יעקב מרגי: גם הם נעלמים?
יעקב מרגי: בכל שלב?
<שמואל ספרי: בכל שלב נעלם.
<שמואל ספרי: עכשיו אנחנו מגיעים לשלב הסובייקטיבי, ועכשיו האדונים הנכבדים האלה, שאני חלילה לא מזלזל בהם, הם אנשים מאוד מכובדים בתחומם, עומד רופא פלוס עובד סוציאלי, מראיין את הבן שלי במשך 10 דקות, רבע שעה, שואל אותו מה שלומך?
<שמואל ספרי: איפה אתה גר?
<שמואל ספרי: למה אתה רוצה ללמוד רפואה?
<שמואל ספרי: ובסוף השיחה - - -
יעקב מרגי: רק שנייה.
יעקב מרגי: באחד המבדקים שלי לקורסים הכי איכותיים בצה"ל נשאלתי מאיפה עלית.
יעקב מרגי: בשנת 77' עשיתי מבדקים לאחד הקורסים הכי איכותיים בצה"ל, כשהגעתי לשלב, איך קראת לו?
יעקב מרגי: הסובייקטיבי, של הפסיכולוג, מאיפה עלית.
יעקב מרגי: היום כבר לא שואלים מאיפה עלית.
<שמואל ספרי: אני אספר לך משהו.
<שמואל ספרי: באוניברסיטת בן גוריון הם אפילו לא ממנים פסיכולוג לשלב הסובייקטיבי.
<שמואל ספרי: מי שיושב בוועדה הזאת של שני אנשים, יושב רופא, שהוא חלק מהמחלקה, ויושב עובד סוציאלי, אפילו לא אנשי מקצוע.
<שמואל ספרי: לא שאני כאילו חושב שאנשי מקצוע יש להם את התכונות ה - - -
יעקב מרגי: יש לך נוסחה איך מתוך 1,500 מתקבלים 100?
<שמואל ספרי: מאוד פשוט.
<שמואל ספרי: איך אני מציע?
<שמואל ספרי: אני יכול להציע לך עשר חלופות טובות יותר.
<שמואל ספרי: גם במכתב שלי פירטתי את זה מצוין.
<שמואל ספרי: אני - - -
יעקב מרגי: אין ספק, ואני מדבר לכל חברי הוועדה, שהליך שהוא לא אובייקטיבי ולא נעשה בשקיפות הוא לא תקין.
<שמואל ספרי: נכון.
<שמואל ספרי: אני נתתי הצעה.
יעקב מרגי: עם כל הכבוד שאני רוחש לכולם, גם לעצמי, אני לא סומך על עצמי.
יעקב מרגי: חז"ל אמרו, קופה נגבית בשניים.
יעקב מרגי: אדם הוא לא אובייקטיבי.
יעקב מרגי: צריך למצוא מנגנון של שקיפות.
יעקב מרגי: זה דיון ראשון, אני אומר לכל החברים פה, אני לא מתכוון להרפות מזה.
יעקב מרגי: יש לי סדרת דיונים לחינוך מיוחד והמל"ג, שמתי אתכם כפרויקט, לא יודע למה, באתם לי טוב בעיניים מהתחלה.
יעקב מרגי: מה אתה יכול להשיב לילד כזה, לאבא של ילד כזה?
יעקב מרגי: אתה יודע מה, בלי אבא, לבחור שעמל וכל כך כמה ורוצה, ומישהי פה אמרה לי 'לא נורא, הוא לא למד רפואה, אז הוא למד - - -
<קריאה: אני אמרתי.
יעקב מרגי: לא, אל תעמדי במקום אותו אחד שכל שאיפתו מגיל קטן, מה רצית להיות כשתהיה גדול?
יעקב מרגי: אתם מכירים את זה?
יעקב מרגי: אפילו הנכד של בורג התאכזב, שר הפנים, הוא אמר לו 'אי אפשר שניים באותו תפקיד'.
יעקב מרגי: לזקנים, שיודעים, כמה שנים הוא היה?
יעקב מרגי: הוא היה כבר 20 שנה שר הפנים והנכד שלו, הוא אומר לו 'מה אתה רוצה להיות?' הוא אומר לו 'שר הפנים', הוא אמר לו 'אי אפשר שניים באותו תפקיד'.
<שמואל ספרי: אני הכנתי שני עמודים בהרחבה כדי להבהיר את האבסורד בשיטה הזאת.
<שמואל ספרי: אם היה לי במה להסביר אותם אני הייתי משכנע כל אחד מהאנשים פה עד כמה שהשיטה מעוותת ואני פשוט בוש ונכלם, שאנשים מכובדים כאלה אוחזים בשיטה שהיא על פניה שיטה איוולת.
יעקב מרגי: אם הם מכובדים הם לא כאלה.
יעקב מרגי: מכובדים, בלי כאלה.
<שמואל ספרי: מכובדים, אוקיי, ואני שואל את עצמי הכיצד, איך יכול להיות - - - אני רק אבהיר לך נקודה מסוימת, בשלב של הראיון שנעשה במשך רבע שעה, אני שומע אנשים - - -
<עמוס כץ: העובדות לא נכונות.
יעקב מרגי: עכשיו הוא ברשות דיבור, זה לא אומר שקיבלנו אבסולוטית את הדברים.
<שמואל ספרי: אני שומע שכל מיני אנשים הולכים לכל מיני מכונים ופסיכולוגים, מבזבזים חודשים וים של כסף כדי ליצור את המסכה כדי לעמוד בפני האיש שמראיין אותו והאיש שמראיין אותו, הוא גם טוען שיש לו כישורים מיוחדים לבדוק 20 תכונות אנושיות שאני אחזור עליהן עכשיו - - -
יעקב מרגי: תגיד לי, הבן שלך ניסה את, סליחה על הביטוי, מזלו בפקולטה אחרת?
יעקב מרגי: או בן גוריון והרים ידיים?
<שמואל ספרי: השיטה זהה בכל המקומות, אבל באוניברסיטת באר שבע - - -
יעקב מרגי: הוא ניסה?
<שמואל ספרי: הוא ניסה רק באוניברסיטה אחת.
<שמואל ספרי: באוניברסיטאות אחרות מנסים לצבוע את זה בצבע מאוד יפה.
<שמואל ספרי: אוניברסיטת באר שבע, אני גאה בה, היא אומרת ללא כחל ושרק, אנחנו קובעים, אנחנו מנהלים ואנחנו נקבע מי ילמד שם.
<שמואל ספרי: באוניברסיטאות אחרות מנסים לצבוע את זה בצבע אחר.
<שמואל ספרי: כדי שתבין, הנתונים של הבן שלי הם - - -
יעקב מרגי: הנקודה ברורה.
יעקב מרגי: בבקשה, ד"ר קרן יהושע.
יעקב מרגי: אל תלמד ממנו, הוא האריך.
יעקב מרגי: הייתי חייב את זה, זו תמונת מצב.
<יהושע קרן: אני מוכרח להעיר לאדוני היושב ראש, היות שאנחנו זימנו את הישיבה וכינסנו את הפורום הזה - - -
יעקב מרגי: לא, אני אתקן אותך, אני זימנתי את הישיבה, על פי בקשת אזרחים.
<יהושע קרן: נכון.
<יהושע קרן: הטריגר בא מאיתנו.
<יהושע קרן: אם היית מתחיל מאיתנו היה לנו קצת יותר זמן והיינו יכולים לפרט.
<יהושע קרן: ראשית אני לא מבין, אני יודע ומבין שהמל"ג וגם משרד הבריאות אינם בעצם צד בדיון הזה, משום שאין להם סיי.
<יהושע קרן: היות שיש את הפרה הקדושה הזאת שנקראת חופש אקדמי, אז בדיון הזה שלשמו התיישבנו כאן אין להם סיי, ואם אין להם סיי, עם כל הכבוד ובמלוא המינוריות, אני לא מבין מה הם עושים כאן ומה תרומתם.
<יהושע קרן: פרופ' רחמילביץ הנכבד היה מורה שלנו בהדסה בירושלים, תודה רבה על מה שעשית בשבילנו, אמר כמה דברים, אבל את הצעתך, לדעתי, היה צריך להגיד בסוף הדיון משום שלדעתי יש עוד מה לעשות חוץ מלכנס שוב ושוב ועדות.
<יהושע קרן: יש עוד כמה דברים לעשות, כמו למשל איסוף אינפורמציה ובחינת האינפורמציה וכמובן ראיית הדברים בפרספקטיבה עולמית ולא להתנהג בבחינת אני ואפסי עוד, יש עוד מדינות.
<יהושע קרן: את השנה הראשונה בשנת 73' לפני המלחמה ללימודים, בקצרה מאוד, עשיתי בליאז' בבלגיה.
<יהושע קרן: שם התחלתי את לימודי הרפואה.
<יהושע קרן: פרצה המלחמה, חזרתי לארץ, סיימתי שנה א' בביולוגיה בבאר שבע ומשם עליתי לירושלים, כך שאני יש לי מידע מסוים.
<יהושע קרן: פרופ' כץ אמר, אני לא מצטט, אבל הוא אמר שהוא מסכים בעיקרון להגדלת מספר התלמידים, אם אינני טועה, נקבת מספרים 90 בשנה שעברה או לפני שנתיים והעליתם את המספר ל-120.
<יהושע קרן: אבל אם אני לוקח את המספר הכללי של תושבי מדינת ישראל, אני לקחתי 7.5 מיליון, איזה שהוא אומדן, ומחלק ב-800 סטודנטים שאתם רוצים להגיע, כרגע זה 700, אנחנו מגיעים ל-.0093 פר קפיטה.
<יהושע קרן: זה פשוט אבסורד, המספר הקטן הזה.
<יהושע קרן: דבר אחר שמבחינה לוגית הוא לא פחות אבסורדי בעיניי זה העובדה שאם חסרים סטודנטים ואנחנו מקפידים על רמה ואנחנו עושים מיליון ואחת בחינות כדי לסנן אותם ולהביא את השופרא דשופרא לקו הגמר, לא סתם אנשים, איך זה שאנחנו מקבלים אחר כך את אלה שנכשלו במסננות האלה ובאים ממדינות שאנחנו זלזלנו בהן, רומניה, צ'כיה, לא יודע, כל מיני מדינות שלא הערכנו את הרמה הרפואית שם ובכל זאת קיבלנו אותם.