GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: תראו, להיות בארמניה, להסתובב, לדבר עם האנשים המקומיים, להבין – ודיברתי על זה הרבה בנאום שלי – למה חוסר ההתנצלות של העם התורכי וכמה קשה לכם לעשות את סגירת המעגל.
מירב בן ארי: כנראה שצריך להיות בארמניה ממש, וזה לא סתם שחברת הכנסת נחמן שי וחברת הכנסת ברקו היו והבינו, אני מניחה, יותר לעומק.
מירב בן ארי: להיות שם באנדרטה הזאת, באותו מקום שמסמן בשביל העם הארמני.
מירב בן ארי: אבל מעבר לביקור בארמניה, הנוער שלנו צריך לדעת מה היה בארמניה, ללמוד את הנושא הזה ויבין את מה שעבר על העם הארמני.
מירב בן ארי: אני מברכת אתכם, ואני מאד מקווה שנוכל לצאת מפה בהצהרה גלויה.
מירב בן ארי: יש לכם כאן תמיכה מכל סיעות הבית בנושא הזה.
יעקב מרגי: כדרכנו בקודש, לאחר ששמענו את חברי הכנסת המציעים, נשמע אורח, חבר כנסת וכן הלאה.
יעקב מרגי: פרופסור ישראל ז'רני, חוקר השואה, בבקשה.
<ישראל ז'רני: גם אני זכיתי להיות בארמניה בשבוע שניסו לקרוא לזה חגיגה, שבוע האזכור של רצח העם לפני 100 שנה.
<ישראל ז'רני: אני רוצה לומר לך, חבר הכנסת שי, שהיית בשבילי מומנט מציל, כשראיתי אותך מופיע בשם מדינת ישראל ומירב, אני יודע שגם את היית שם - - -
זהבה גלאון: ענת ברקו, היא לא פה עכשיו.
<ישראל ז'רני: אבל מול זה הרגשתי כל השבוע בושה עמוקה ביותר וצער אדיר, על עמדתנו המביישת את כל המסורת היהודית, את כל התקווה הציונית ואני רוצה לומר לכם שהעם הקטן הזה עובר אותנו בגדול.
<ישראל ז'רני: קצת לפני השבוע המיוחד הזה בהיסטוריה שלהם, בית המחוקקים שלהם העביר חוק, שהם מקדישים יום בשנה, חוץ מיום השואה שלהם, לזכר קורבנות כל מקרי רצח עם בעולם.
<ישראל ז'רני: הם גם העבירו חוק אחר בימים הסמוכים, והם פעם ראשונה הכירו בצורה מוצהרת בעמים אחרים, שהיו קורבנות על ידם בשואה הארמנית.
<ישראל ז'רני: כי גם הם התקשו שנים רבות, כמו עם אחר שאני מכיר ואוהב וחבר בו, לזכור בכלל שהיו אנשים אחרים לידם, כולל במשרפות שלנו.
<ישראל ז'רני: הם העבירו את שני החוקים האלה.
<ישראל ז'רני: אני מאמין, הילד שבי מתמיד, מאמין, שואף שהעם שלנו יהיה למופת ואור לגויים.
<ישראל ז'רני: זאת הייתה המטאפורה בראש שלי, כשקיבלתי את ההחלטה שלי לעלות ולהתיישב בארץ ולעשות את עבודתי בנושא של רצח עם בארצנו.
<ישראל ז'רני: ועד עכשיו יש לנו הרבה במה להתבייש.
<ישראל ז'רני: זאת חרפה וזה חטא.
<ישראל ז'רני: אני מאד מברך על כך הישיבה הזו, החל מדבריך, יושב הראש.
<ישראל ז'רני: תודה רבה.
יעקב מרגי: חבר הכנסת מייקל אורן.
מיכאל אורן: בוקר טוב, תודה, יושב הראש, תודה לכולכם רבותי, נציגי העדה הארמנית הנכבדים, תודה שבאתם.
מיכאל אורן: אני מצטרף בוודאי לכל מילה שנאמרה פה על ידי חברי, חברי הכנסת, גם דב חנין שיצא לדיון על השואה.
מיכאל אורן: אני באתי עכשיו מהדיון על השואה והממשק כאן ברור, לא מבחינת הקורבנות, גם מבחינתם של מבצעים.
מיכאל אורן: הנאצים חקרו את רצח העם הארמני והסיקו מסקנות, גם לגבי האמצעים וגם לגבי האדישות של העולם.
מיכאל אורן: מאד מאד חשוב לציין את זה.
מיכאל אורן: ברצוני לספר לכם סיפור אחר, אישי, ברשותכם, איך הגעתי לסיפור ולמה אני פה בכלל, אני לא שייך לוועדה הזאת, ולמה כל כך חשוב לי הסיפור שלכם.
מיכאל אורן: גדלתי בשכנות של הרבה מאד ארמנים, באחת מהקהילות הארמניות הגדולות ביותר בצפון ניו-ג'רזי בארצות הברית, ותמיד היה קשר הדוק מאד בין יהודים לארמנים.
מיכאל אורן: עם חם.
מיכאל אורן: אכלו את האוכל שלנו, ממש מכירים, אבל על רצח העם לא ידעתי כלום.
מיכאל אורן: ידעתי שאי שם היה משהו לא נעים וגם למדתי מזרחנות אצל פרופסורים מומחים להיסטוריה תורכית, שלמעשה היו מכחישי רצח העם ואתם מכירים כאלה.
מיכאל אורן: ואיך הגעתי לסיפור הזה?
מיכאל אורן: לפני כמה שנים התחלתי לחקור את הנושא של ההיסטוריה של המעורבות האמריקאית במזרח התיכון.
מיכאל אורן: כתבתי איזה ספר עב כרס על תולדות ההיסטוריה האמריקאית, ואז הגעתי לשנת 1915, מלחמת העולם הראשונה.
מיכאל אורן: וכמו כל חוקר, נכנסתי מדי יום לארכיון והתחלתי לעיין במסמכים האמריקאים, כולל דו"חות מהשטח - דו"חות של דיפלומטים אמריקאים, של מיסיונרים אמריקאיים.
מיכאל אורן: התחלתי לקרוא ומה שקראתי פשוט זעזע אותי.
מיכאל אורן: זעזע אותו בעומק שקשה לתאר.
מיכאל אורן: משום שאתה נתקל בחומר מדיווחים מהשטח ותיאורים מה עשו לעם הארמני ואיזה ייסורים ואיזה סבל נורא אנשים עברו שם.
מיכאל אורן: והייתי חוזר הביתה, מספר לאשתי.
מיכאל אורן: היא הייתה שואלת אותי – מה קרה לך, מה עבר עליך, חזרת בסך הכל מהארכיון.
מיכאל אורן: הייתי חוזר הביתה בבכי, אני חייב להגיד לכם.
מיכאל אורן: פשוט בבכי.
מיכאל אורן: עוד לפני 10 שנים כתבתי על השואה, השתמשתי במילה ג'נוסייד.
מיכאל אורן: כתבתי הרבה מאד.
מיכאל אורן: אם תראו את התמונה של השגריר האמריקאי באיסטנבול – הנרי מורגנטאו, יהודי שפשוט התמודד פיזית ונפשית בגלל מה שהוא ראה שם.
מיכאל אורן: הוא חזר הביתה, חזר לניו-יורק אדם שבור ממה שהוא ראה לאור רצח העם שבוצע לעם הארמני.
מיכאל אורן: יש פה תמונה שלו.
מיכאל אורן: הנכד שלו עוד חי וקיים בניו-יורק ופעיל בנושאים יהודים – הנרי מורגנטאו ג'ונייר ג'ונייר.
מיכאל אורן: לכן אני עכבתי במשך השנים בעולם האקדמי על המאבק הגדול סביב המילה ג'נוסייד.
מיכאל אורן: ג'ונסייד עם G ועם g ושמחתי מאד שלרגל 100 שנה לרצח העם, יצא גל של ספרים חדשים, פשוט גל, כולל ספרים טובים מאד, אקדמאיים ופופולאריים יותר.
מיכאל אורן: חלקם של מחברים תורכים, וקם אפילו ועד משותף תורכי-ארמני, כדי לחקור את זה, מאז הרצח של הראנט דינק בשנת 2007 בתורכיה ופשוט הושגה התקדמות מאד מרשימה בהכרה ברצח.
מיכאל אורן: לא התקדמנו, כפי שהוזכר פה, במישור הגיאופוליטי ואני כל כך מסכים עם ידידי, חברי הכנסת, שהגיע הזמן שאנחנו נפריד בין המישור הגיאוגרפי, יחסי ישראל-תורכיה, יחסי ישראל-אזרבייג'ן ויחסי ישראל, מדינת ישראל, מדינה יהודית, עם העם הארמני.
מיכאל אורן: יש לנו קשר היסטורי לא רק של סבל.
מיכאל אורן: יש לנו קשר היסטורי של מאות אם לא אלפי שנה.
מיכאל אורן: מדובר על קהילת הנוצרים הראשונים בהיסטוריה, שאנחנו מכירים אותם 2,000 שנה ותמיד היו יחסים טובים מאד.
מיכאל אורן: אז הגיע הזמן שאנחנו נכיר כמדינה באופן רשמי, מה שמוכר בעולם האקדמי ולא רק בעולם האקדמי, שבוצע רצח עם ונעשה צדק וסגירת מעגל.
מיכאל אורן: זה מאד חשוב לכולנו.
יעקב מרגי: ד"ר ג'ורג'יט אוואקיאן, בבקשה.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אדוני יושב הראש, חברי הכנסת, זהבה ודב חנין וד"ר נחמן שי וכולם, אני מודה לכם מקרב הלב שאפשרתם לנו לבוא לכאן.
יעקב מרגי: תציגי את עצמך.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אני ד"ר ג'ורג'יט אואקיאן, בת העדה הארמנית, ילידת הארץ.
<ג'ורג'יט אואקיאן: הורי מניצולי השואה הארמנית.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אשת חינוך, מחנכת, מנהלת בית ספר ופעילה בוועד הפעולה הארמני.
יעקב מרגי: ואני קדנציה חמישית בכנסת, בכל דיון עקבתי אחריך.
<ג'ורג'יט אואקיאן: תודה.
<ג'ורג'יט אואקיאן: היום אני יושבת בפעם השנייה בפורום זה, הראשון היה בדצמבר 2011 והיום, עוד פעם, אנחנו נמצאים כאן.
<ג'ורג'יט אואקיאן: ממקומי, אני רוצה להגיד לכם על מה שאני חושבת ומבקשת.
<ג'ורג'יט אואקיאן: חשוב לי מבחינה חינוכית ומוסרית, לחשוב על הערכים שאנו צריכים להקנות לדורות הבאים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: באתי להגיד לכם שאחרי 100 שנה לרצח העם הארמני, המדינה שלי, אני מתכוונת לישראל, לא מכירה בג'נוסייד הארמני.
<ג'ורג'יט אואקיאן: באתי להגיד לכם די.
<ג'ורג'יט אואקיאן: הגיע הזמן להתעלות מעל האינטרסים החומריים ולפעול לפי המצפון האישי, האנושי, כי אי ההכרה אינו תואם למצפון או למוסר ולא לדת העם היהודי.
<ג'ורג'יט אואקיאן: מה שחשוב יותר, בסופו של דבר, הם הילדים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: העתיד שלהם – איזה מסר אנחנו מעבירים להם ואיך הם יסתכלו עלינו, כאשר הם יצטרכו להגיב.
<ג'ורג'יט אואקיאן: ההורים שלנו העדיפו שיקולים חלופיים על פני גישה מוסרית וצודקת.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אנו לא מבקשים מכם לעשות דברים שלא נעשו קודם.
<ג'ורג'יט אואקיאן: הרבה מדינות ופרלמנטים בעולם הכירו ברצח העם הארמני, ובאחרונה גם האפיפיור, ובעקבותיו הכירו מדינות אחרות.
<ג'ורג'יט אואקיאן: מה שקרה לעם הארמני הייתה אמת היסטורית, כולנו יודעים אותה ואינני רוצה להביא דברים לגבי מה שעשו התורכים לעם שלי בין השנים 1915 ל-1923.
<ג'ורג'יט אואקיאן: מה שקרה היה חיסול אתני בכוונה תחילה - תכנונם של שליטי ומנהיגי התורכים הצעירים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: תורכיה של היום ממשיכה את דרכה וביחד עם הסולטאן החדש שלה, ארדואן, מתעלמים ומכחישים ומאיימים על המדינות.
<ג'ורג'יט אואקיאן: ארדואן - המטיף מוסר על הפרת החוק הבינלאומי – מאיים – ולצערי ישראל פוחדת ולא רוצה להכעיס אותו.
<ג'ורג'יט אואקיאן: בארץ אין פזורה תורכית, אבל יש לנו קהילה ארמנית אוטנטית, שיושבת מדורי דורות בארץ.
<ג'ורג'יט אואקיאן: מחויבותה של מדינת ישראל לאזרחיה הארמנים, להכיר ברצח העם הארמני.
<ג'ורג'יט אואקיאן: זו מחויבות מוסרית.
<ג'ורג'יט אואקיאן: עם שעבר שואה, אסור לו להתעלם ממה שקרה לעמים אחרים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אין סוף לרצח עם בעולם.
<ג'ורג'יט אואקיאן: לצערי שפיכות הדמים נמשכת ממאה שנה ועד היום.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אנו עדים למה שקורה באזורנו, הרג, השפלה, רדיפות.
<ג'ורג'יט אואקיאן: התורכים לא רק טבחו בארמנים אלא ניסו להשמיד עמים אחרים באזור – האשורים, הסריינים, הקלדאנים, היוונים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: ראוי לזכור שחלק גדול מהתיעוד ההיסטורי, נעשה על ידי יהודים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: הם ראו ותעדו וחששו על גורל היישוב אז.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אבות המייסדים ידעו ותעדו את רצח העם הארמני.
<ג'ורג'יט אואקיאן: איך אפשר להתכחש למה שעשו האבות המייסדים של המדינה?
<ג'ורג'יט אואקיאן: הייתי רוצה ישראל אמיצה ולא נכנעת ללחצים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: דומני שתורכיה הייתה מתייחסת לישראל ביתר כבוד.
<ג'ורג'יט אואקיאן: זה הזמן להכיר ברצח העם הארמני.
<ג'ורג'יט אואקיאן: זו מגמה היסטורית על פוליטית.
<ג'ורג'יט אואקיאן: על הפוליטיקאים לקרוא את ההיסטוריה נכון, והפעם, בדיון הזה, תהיו בצד הנכון.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אני בטוחה שתקבלו את ההחלטה הנכונה.
<ג'ורג'יט אואקיאן: תנו למצפונכם האנושי, המוסרי והערכי להתגבר על האינטרסים והשיקולים החומריים.
<ג'ורג'יט אואקיאן: תתחשבו בזכויות האדם ותעלו את הצדק לאור.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אני כאזרחית המדינה, אשר תרמה ותורמת לקידום החינוך בארץ, מבקשת מהמדינה שלי לא לבייש אותי ולהכיר ברצח העם שלי ובכך תאפשר לי להיות גאה בהחלטות האמיצות שלה.
<ג'ורג'יט אואקיאן: לצערי, בעמדת אי ההכרה, אתם מחלישים את מדינת ישראל.
<ג'ורג'יט אואקיאן: בשנת 1915 לא הייתה מדינה שקראו לה אזרבייג'ן.
<ג'ורג'יט אואקיאן: מה פתאום הם מתערבים היום?
<ג'ורג'יט אואקיאן: התורכים רצחו וירשו.
יעקב מרגי: תודה רבה לך על הדברים הנרגשים.
יעקב מרגי: תוך כדי שדיברת נכנסת אלינו יו"ר הכנסת, חבר הכנסת יולי אדלשטיין שמכבד את הדיון.
יעקב מרגי: רציתי לקדם אותו באמצע הדברים שלך, אבל הוא אמר לי לא להפסיק אותך.
יעקב מרגי: אז אני מעביר את רשות הדיבור ליושב ראש הכנסת, שמכבד אותנו בנוכחותו במעמד זה, בדיון הזה.
יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה אדוני יושב הראש, חברי הכנסת וכל המוזמנים.
יולי יואל אדלשטיין: אני קודם כל מברך אותך.
יולי יואל אדלשטיין: במושגים של הכנסת הדיון מתקיים בהחלט מהר, לאחר שהמליאה דנה, בעקבות יוזמה של כמה חברי כנסת, בראשם חברתנו, חברת הכנסת זהבה גלאון וחברי כנסת נוספים שעוסקים בנושא הזה.
יולי יואל אדלשטיין: אתה צודק שאולי לא כל כך מקובל שיושב ראש הכנסת יבוא לדיון בוועדה, אבל אני חושב שדווקא מכיוון שזה לא מקובל, החלטתי לבוא לכאן ולומר שאני - כפי שגם התבטאתי אז במליאה – חי באיזו שהיא תחושת אי נוחות.
יולי יואל אדלשטיין: אני לא היסטוריון, אבל מה לעשות שיצא לי, כמו גם לחבר הכנסת ד"ר נחמן שי וחברי כנסת נוספים, לבקר באתר ההנצחה בירוואן וקשה מאד להתעלם ממה שרואים שם.
יולי יואל אדלשטיין: ולכן אני חושב, כפי שגם עכשיו שמענו בסיום דבריך, מה שאמרתי, אני לא חושב שעל הפרלמנט לעשות דיונים היסטוריים.
יולי יואל אדלשטיין: יש בינינו גם אנשים שיש להם תואר בהיסטוריה, אבל זה לא חובת כניסה לכנסת או לפרלמנט.
יולי יואל אדלשטיין: אני לא חושב שאנחנו צריכים עכשיו בוועדה, שכפי שכתוב כאן הדיון בשידור, לשקול את כל השיקולים המדיניים שיש למדינת ישראל, ויש שיקולים מדיניים למדינת ישראל, כמו להרבה ממשלות אחרות בעולם.
יולי יואל אדלשטיין: אני רק לא מבין מה הקשר.
יולי יואל אדלשטיין: האירועים שאנחנו מדברים עליהם – זה עתה צוינו מאה שנה לאירועים האלה.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו, אדוני יושב הראש, כמו שאתה יודע וכל האחרים יודעים וחבר הכנסת נחמן שי הוא אפילו יושב ראש אגודת הידידות ישראל-גרמניה, ארחנו כאן בלב חפץ ובנפש חפצה את נשיא הבונדסטג.
יולי יואל אדלשטיין: ותמיד כשמתחילים להסביר לי, והסבירו לי כמה אנשים, בעקבות הדיון שהתקיים במליאה וגם בעקבות הדברים שלי, הם אמרו מה, אבל אתה צריך להבין, זה פצע שטרם הגליד.
יולי יואל אדלשטיין: ולא התאפקתי ואמרתי שאם אנחנו והגרמנים יכולים – אז שלא יגיד לי אף עם בעולם שהם לא יכולים.
יולי יואל אדלשטיין: שלא יגיד לי אף עם בעולם.
יולי יואל אדלשטיין: לכן אני חושב, אדוני יושב הראש, שהדיון הזה חשוב.
יולי יואל אדלשטיין: אני לא קובע מה יהיה המסקנות של הדיון הזה, אבל אני הייתי מצפה מעצמי קודם כל, שהכנסת תנהג בצורה ראויה.
יולי יואל אדלשטיין: הכנסת היא לא ממשלה.
יולי יואל אדלשטיין: יש לנו הפרדת רשויות במדינה ואנחנו נוכל לקבל את ההחלטות על פי אמות מוסר של מדינה דמוקרטית.
יולי יואל אדלשטיין: אני מאד מקווה שחברי הכנסת שמעורבים בנושא ימשיכו, ואני עוד לא קובע מה בדיוק תהיה כל הפרוצדורה, אבל אני חושב שהמטרה והמסקנה באמת צריכות להיות שהכנסת לא יכולה להתעלם והכנסת תקבע את הדברים כפי שהיא רואה אותם, בהצבעה.
יולי יואל אדלשטיין: עוד פעם, גם כאן אני לא קובע לאחרים איך להצביע.
יולי יואל אדלשטיין: אני יודע איך אני אצביע ויש פרוצדורות מתאימות לעניין הזה.
יולי יואל אדלשטיין: דרך אגב, בזה אנחנו לא נקבע שום תקדים.
יולי יואל אדלשטיין: יש מדינות, מבחינת הממשלה, הממשלות עוד לא קיבלו את כל ההחלטות כפי שאולי היינו מצפים מהן, אבל הפרלמנטים כן קיבלו את ההחלטות.
יולי יואל אדלשטיין: יש עשרות רבות של מדינות כאלה בעולם וכפי שאמרתי, אני חוזר ואומר גם לכם: יש לי תשובה לכל שאלה של כל עיתונאי אחרי 20 שנה בבניין הזה.
יולי יואל אדלשטיין: כל מה ששואלים אותי אני כבר יודע איך לענות ואיך לשכנע.
יולי יואל אדלשטיין: לעיתונאים, הדברים נאמרו בציניות.
יולי יואל אדלשטיין: אני אומר לקצרנית שרושמת את הפרוטוקול, כי הפרוטוקול כפי שתמיד היה אומר אריק שרון – לא רואה את החיוכים.
יולי יואל אדלשטיין: אני אגיד לכם, לשאלה שנשאלתי כמה פעמים לפני ציון 100 שנה - למה הכנסת ולמה מדינת ישראל מגמגמות – לא הייתה לי שאלה.
יולי יואל אדלשטיין: מודה ומתוודה אדוני יושב הראש, לא הייתה לי תשובה טובה.
יולי יואל אדלשטיין: ולכן אני מקווה שלפחות עד השנה ה-101 כבר תהיה לי ולאחרים ולכנסת ועם ישראל, תשובה הרבה יותר טובה מכל הפלפולים והגמגומים שהשתמשנו בהם עד עכשיו.
יולי יואל אדלשטיין: כפי שאמרתי, אני לפחות, לדידי, אשתדל מאד לקדם את הנושא וכולי תקווה גם שרוב חברי הכנסת יידעו, ברגע האמת, מה להצביע ואיך להצביע.
יעקב מרגי: תודה, אדוני יושב ראש ואין ספק שזה לא מובן מאליו ואני מודה לך, וחברי הוועדה וודאי, והאורחים וודאי, על ההצהרה.
יעקב מרגי: אני חושבת שזו התקדמות חשובה.
יעקב מרגי: דיברנו על זה קודם ואמרתי שכשהייתי שר והשבתי - היום אתה אוסר את הנוהל הזה, ששר משיב שלא מענייני משרדו - זכיתי.
יעקב מרגי: אמרתי גלגלו זכות על ידי זכאי.
יעקב מרגי: זכיתי להשיב בשם הממשלה על הצעה לסדר בנושא רצח העם הארמני, שמסורתית זה היה מועבר לוועדת חוץ וביטחון.
יעקב מרגי: ביקשו לקיים את הדיון בוועדת חינוך ונאותתי, אמרתי - אני חושב שכן והסכמתי בקריצה, כי ידעתי שזה כבר יוצא ממסלול הקבורה המסורתי.
יעקב מרגי: והנה, ברוך השם, זכינו שבוועדת החינוך, אחרי התקדים שהיה באותה שנה, היום אתה מגיע כיושב ראש הכנסת ומצהיר הצהרה חשובה, לא מובנת מאליה ואתה קורא לנו ואנחנו נרים את הכפפה.
יעקב מרגי: אנחנו נביא את זה בדרכים המקובלות לדיון במליאת הכנסת ונדרוש שהכנסת, הפרלמנט הישראלי, יכיר ברצח העם הארמני.
יעקב מרגי: אני חושב שזה מעשה היסטורי, שמתבקש מסולם הערכים של המדינה היהודית.
יעקב מרגי: זהבה גלאון, רצית להוסיף.
זהבה גלאון: אני רוצה להוסיף על הדברים החשובים שלך, אדוני יושב ראש הוועדה.
זהבה גלאון: אני רוצה לברך את יושב ראש הכנסת.
זהבה גלאון: אמרת שזה לא מובן מאליו שמופיע יושב ראש הכנסת בישיבה של ועדת החינוך.
זהבה גלאון: בואו נקרא לילד בשמו: יושב ראש הכנסת הטיל פצצה – זה לא מובן מאליו – הטיל פצצה פה בחדר.
זהבה גלאון: החדר אמנם עוד לא התפוצץ, אבל יהיה לזה הדים.
זהבה גלאון: אני כבר רואה איך זה מהדהד וזה באמת לא מובן מאליו.
זהבה גלאון: אני רוצה לברך אותך.
זהבה גלאון: אני חושבת שהדבר הכי משמעותי, מעבר לדברים החשובים שהבעת, זה שבאמת יש כאן מקבץ חוצה מפלגות, שזה לא נושא של ימין ושמאל ולא דתיים וחילוניים, ויהודים וערבים, אפשר לומר גם בהקשר הזה.
זהבה גלאון: הדבר שמאחד את כל מי שיושב כאן סביב השולחן, בעקבות הדברים החשובים שלך, זו ההבנה שהגיע הזמן, כמו שאמרת.
זהבה גלאון: ואין לי ספק, ששני הג'נטלמנים, ברגע ששניהם יושבים פה, ולא בגלל שהם יושבים לימיני, זה שני הג'נטלמנים שיושבים לימיני אחרי ההצהרות החשובות האלה.
זהבה גלאון: אני משוכנעת שהדבר הזה יקבל ביטוי, בדרכים שאתם כמובן תמצאו.
זהבה גלאון: זה יקבל ביטוי בהכרה של הכנסת.
זהבה גלאון: זה צעד מאד מאד משמעותי.
זהבה גלאון: ג'ורג'יט, אחרי הדברים המרגשים שלך, אני חושבת שהיום את יכולה ללכת הביתה בהרגשה יותר טובה, בעיני.
זהבה גלאון: אני ממש מתרגשת מההצהרה שלך, אדוני יושב הראש.
נחמן שי: אני רוצה רק להודות לך, יולי.
נחמן שי: אני חושב שדיברנו לפני שבאת על הצורך ועל היכולת של הכנסת ליטול מנהיגות בעניין הזה.
נחמן שי: זה עניין מוסרי ממדרגה ראשונה, למדינה שלפעמים מטילים ספק במוסריותה בבמות אחרות וטוענים שאנחנו הפכנו למכונות ברזל ומלחמה ושוכחים שיש ערכים ביסודה של המדינה הזאת.
נחמן שי: אז אולי זה המקום לרענן קצת גם את הדימוי העצמי שלנו ולומר – אנחנו נשארים דבקים בסולם הערכים שלנו ואיתו אנחנו הולכים הלאה, ונניף את הדגל הזה.
נחמן שי: או כמו שאמרתי קודם, לא יקרה לנו כלום.
יעקב מרגי: רשות הדיבור לחברת הכנסת באסל גאטס.
באסל גטאס: אני רוצה להקדים ולברך את מורתי ובת הכפר שלי, דמות חינוכית, אחת הבכירות – גברת ג'ורגיט אואקיאן, וגם כמובן את כל המלווים.
יעקב מרגי: הוא היה תלמיד טוב?
<ג'ורג'יט אואקיאן: כן, כן.
יעקב מרגי: אנחנו מרגישים את זה.
באסל גטאס: אבא שלי היה המורה שלה.
<ג'ורג'יט אואקיאן: אבא שלו היה המורה שלי.
באסל גטאס: והיא הייתה המורה שלי.
נחמן שי: הוא היה בחיל הים?
<ג'ורג'יט אואקיאן: הוא לא היה בחיל הים.
נחמן שי: אבל הוא אוהב להפליג.
באסל גטאס: היה לי קושי בכנסת בשנתיים האחרונות להתחבר לדיונים שמתקיימים כאן בעניין הארמנים.
באסל גטאס: אלף זה עניין שבנפשנו, בנפשי אישית והעניין הוא קודם כל בשיבלי מוסרי.
באסל גטאס: לא היסטורי.
באסל גטאס: לא דיונים.
באסל גטאס: לא כאן ולא במקומות אחרים העניין ייפול אם זה ג'נוסייד או שואה או לא יודע מה, על פי מחקר היסטורי.
באסל גטאס: העניין ברור שכל ההכרה בעניין של השואה, הג'נוסייד, איך שלא מגדירים או - - - לא חשוב העניין של העם הארמני, הוא דבר קודם כל מוסרי שצריך להודות בו.
באסל גטאס: גם העניין המדיני, אם ישראל תכיר או לא תכיר באופן הרשמי, גם זה לא מעניין אותי.
באסל גטאס: אישית, אני לא רואה את עצמי, גם כפרלמנטר, פועל בזירה הזאת.
באסל גטאס: ולכן, כשהיה דיון במליאה, אני לא יכולתי לעלות ולדבר מאותו ניגוד הזה, שאיך הכנסת, באיזה קונטקסט מדברת ודנה בשיח הזה, על רצח העם הארמני, אבל בהצעת חוק שהגשתי אחרי זה נגעתי, אבל את היית כבר מחוץ לאולם.
באסל גטאס: דיברתי עליך והזכרתי אותך וקשה לי לעמוד בכנסת, שמחוקקת חוק שאוסר ממני, מהעם שלי להזכיר את המילה נכבה, או לציין את הנכבה או את השואה של העם הערבי פלסטיני ובו בזמן מדברת על ציון השואה או רצח העם הארמני.
באסל גטאס: במוסר, אין כפל סטנדרטים.
באסל גטאס: או שיש מוסריות, אפילו נחמן הפליג להגיד שאם טוענים נגדנו בדברים אחרים על מוסריות, אז בוא נתלה בעניין הארמני ונוכיח שאנחנו מוסריים.
באסל גטאס: אין.
באסל גטאס: אתה מוסרי או לא מוסרי?
באסל גטאס: אי אפשר להיות מוסרי בדבר אחד ולא מוסרי בדברים אחרים.
נחמן שי: אני חושב שהלכת - - -
יעקב מרגי: עכשיו הפלגת בפרשנות.
באסל גטאס: אני באמת לא רוצה להיכנס לעניין המדיני, אבל אני אומר על הכנסת שמרשה לחוקק חוקים שהם בעלי אופי גזעני, לדבר על העניין הזה.
באסל גטאס: אני אומר לכם עוד דבר.
באסל גטאס: הייתי בחאלב לפני 5 שנים, בשנת 2007.
באסל גטאס: האוטובוס האחרון שיצא מקרב ערבי ישראל לסוריה היה האוטובוס שלנו.
באסל גטאס: היינו משלחת רופאים שעוסקים בענייני רפואה והגענו לחאלב לכנס.
באסל גטאס: ואני הסתובבתי שם ארבעה ימים.
באסל גטאס: אני הרגשתי את עצמי בארמניה.
באסל גטאס: יש חצי מחאלב, חצי או שליש, ואת זה אמרו לנו אחר כך, שהם קהילה ארמנית.
באסל גטאס: אתה מסתובב ברחובות – כל השמות, כל העסקים, כ,ל המפעלים, כל האליטה של חאלב – הם בני העם הארמני שבאו והתיישבו, כנראה אחרי הרצח.
באסל גטאס: הם הגיעו ובנו שם ביחד עם הערבים, בין כל העדות.
באסל גטאס: אמרו לי שבחאלב יש 21 עדות נוצריות.
באסל גטאס: רק נוצרים – 21 עדות שונות שגרות בחאלב.
באסל גטאס: אני, כבן העם שגם קלט והיו לנו שכנים ואוהבים וארמנים גם כאן וגם ברבת עמון, שכנים של הקרובים שלי, אנחנו מרגישים עם אחד.
באסל גטאס: אנחנו כמובן מזדהים ורוצים שהעניין הזה יגיע לכדי הכרה בינלאומית.
באסל גטאס: זה לא יחזיר את אלה שמתו, את הקורבנות, אבל זה כן יתרום לפיוס בין העמים וליציאה לדרך חדשה.
באסל גטאס: כמו שאמר יולי, אם אפשר עם גרמניה - בין היהודים לגרמנים - אפשר לדבר על דרך חדשה ועל פתיחת דף חדש, אין שום סיבה שבכל מקום אחר, גם באפריקה, איפה שהיו מקרים רבים של ג'נוסייד, גם להגיע לכלל סיכום של ההיסטוריה, על מנת לראות את העתיד.
יעקב מרגי: אנחנו נשחרר את יושב ראש הכנסת.
יולי יואל אדלשטיין: אדוני יושב הראש, תודה רבה על ההתחשבות.
יולי יואל אדלשטיין: יש לי גם פגישות, לא ידעתי מראש על קיום הוועדה.
יולי יואל אדלשטיין: רק למען הסר ספק וגם בעקבות דברים שנאמרו כאן על ידי מספר דוברים, אני בדברים שלי לא מחפש שום תמורה ממשלת ארמניה ושום שינוי יחס למדינת ישראל.
יולי יואל אדלשטיין: היו ב-25 השנים האחרונות ממשלות בארמניה שאהבתי יותר ואהבתי פחות.
יולי יואל אדלשטיין: אין לזה כל קשר.
יולי יואל אדלשטיין: ולכן, אם אנחנו נתחיל פה להתעסק בפוליטיקה מודרנית, חיש מהר נגיע לאותה מסקנה שכבר 67 שנה מגיעים אליה, שאין לקבל החלטות משיקולים כאלה או אחרים.
יולי יואל אדלשטיין: אני מציע לא להתעסק, כמו שאמרתי, בדברים האלה.
יעקב מרגי: ערכים נטו.
יולי יואל אדלשטיין: ולא לצפות שמחר ארמניה תשנה את ההצבעות באו"ם או משהו מהסוג הזה.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מדברים, כמו שנחמן אמר ובצדק, על המוסר שלנו ולא על שום דבר אחר.
יעקב מרגי: תודה, אדוני יושב הראש.
יעקב מרגי: נדרשנו לסוגיה הזו וכבר בדברי הסיכום שהכנתי לעצמי, יש קריאה למשרד החינוך.
יעקב מרגי: לפני שנקרא קול קורא באוויר, בואו נשמע מה אתם עושים היום בסוגיה הזו של רצח העם הארמני.
<אורנה כץ-אתר: שלום, שמי ד"ר אורנה כץ אתר ואני המפקחת על הוראת היסטוריה במשרד החינוך, במזכירות הפדגוגית, בגוף שאחראי על תכניות הלימודים ועל הביצוע שלהם.
<אורנה כץ-אתר: אני אחלק את דברי לשני חלקים, אחד מה נלמד באופן שוטף ואחד הנושא של ציון של 100 שנה לרצח של הארמנים, שזה בעצם הנושא, כפי שהוגדר נושא הוועדה.
<אורנה כץ-אתר: אז קודם כל מבחינת הלימוד השוטף, ההנחיות שאנחנו נותנים הן לעסוק בנושא של רצח העם הארמני, במסגרת נושא שנקרא היישוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה, תחת השלטון העות'מאני ומה שנקרא מחתרת ניל"י.
<אורנה כץ-אתר: אי אפשר להבין את מה שקרה פה ביישוב, כשהם קיבלו את הידיעות והידיעות הגיעו לכאן גם דרך אהרון אהרונסון, את האימה של היישוב והפחד שלהם והרצון שלהם בעצם להתנגד לני"לי, בלי להבין את זה.
<אורנה כץ-אתר: אי אפשר פשוט להבין.
נחמן שי: שהם הבאים בתור.
<אורנה כץ-אתר: ולכן, כדי להבין תמונה כוללת ולא את הפיפס הקטן שלנו, אלה ההנחיות.
<אורנה כץ-אתר: דבר נוסף שקשור בהקשר של תכנית הלימודים, נמצאת עכשיו בהכנה, בבנייה, תכנית לימודים מורחבת להיסטוריה.
<אורנה כץ-אתר: יש שם נושא רחב שהוא לאום ולאומיות במזרח התיכון ושם יהיה לזה מקום.
<אורנה כץ-אתר: ולגבי ה-100 שנה, ב-8 בדצמבר, זה יהיה בחנוכה של תשע"ו, אנחנו נקיים בבית אהרונסון בזיכרון יעקב יום עיון לנושא של 100 שנה לני"לי ובתוך יום העיון הזה תהיה הרצאה שתעסוק ברצח של הארמנים, כדי להביא את זה למודעות של המורים.
<אורנה כץ-אתר: אני קיוויתי לפגוש היום, הייתי בטוחה שאני אפגוש היום את פרופסור אורון ואז אני אוכל להזמין אותו שהוא ייתן את ההרצאה.
<אורנה כץ-אתר: מסתבר שהוא בארמניה.
<אורנה כץ-אתר: לא נורא, קיבלתי את המייל שלי ואני אפנה אליו ואני מקווה שהוא יענה ויופיע בפני המורים ויעשה את הקישורים ויביא את זה למודעות.
<אורנה כץ-אתר: כמו שנאמר קודם על ידי חבר הכנסת נחמן שי, זה אבנים קטנות שייבנו לנו חומה.
יעקב מרגי: משרד החוץ, בבקשה.
<ג'ורג'יט אואקיאן: ...
<ג'ורג'יט אואקיאן: הפניה במשרד החינוך, כי משנות ה-90 אני עובדת על זה ולא הייתה תגובה הולמת.
יעקב מרגי: ג'ורג'יט, לאט לאט אנחנו מצליחים לבקוע סדקים בחומה ובעזרת השם זה יהיה פתח גדול.
יעקב מרגי: אני לא יודע אם אתה הכתובת, אבל הדברים נשמעים כאן פעם אחר פעם ונשמעו.
יעקב מרגי: ואני מאלה שאומר בכל תחום – שאף אחד לא יאיים עלינו.
יעקב מרגי: השמיים אף פעם לא נופלים.
באסל גטאס: אבל עובדה שזה עובד.
באסל גטאס: אמרת חומה.
באסל גטאס: למה יש חומה?
באסל גטאס: למה צריך להגדיר את זה חומה?
יעקב מרגי: נכון, עד שיהיה פתח.
יעקב מרגי: מה, נתכחש למציאות?
יעקב מרגי: יש חומה.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים להבקיע את החומה.
יעקב מרגי: ואני אומר, אף אחד לא יאיים עלינו.
יעקב מרגי: מקסימום יש ברקים, רעמים, קצת רוחות, גשמים, אבל בסוף השמש זורחת, כפי שאמר חבר הכנסת נחמן שי.
יעקב מרגי: אחרי קריאה כזו של הוועדה, פעם שנייה ושלישית, ואחרי דבריו הנחרצים של יושב ראש הכנסת, שהכנסת תעשה זאת ואנחנו לא נרפה מזה.
יעקב מרגי: אנחנו נביא מצב שיהיה דיון עם החלטה של הכנסת.
יעקב מרגי: אנחנו נעשה את זה כמובן ונגרור את משרד החוץ, כי בסוף צריך את המשמעת הקואליציונית לגבש רוב ואנחנו נגבש רוב.
יעקב מרגי: וזה יהיה התהליך שיביא גם את מדינת ישראל ומשרד החוץ, בשם ממשלת ישראל, להכיר בו ולמה.
יעקב מרגי: ואני אומר למה?
יעקב מרגי: הרי אנחנו לא מכתיבים את ההיסטוריה.
יעקב מרגי: ההיסטוריה כתובה.
יעקב מרגי: לא ניתן להכחיש אותה, למרות שביום יום יש כאלה שמנסים לשכתב את ההיסטוריה בכל מיני תחומים.
יעקב מרגי: אבל ההיסטוריה כתובה.
יעקב מרגי: מתועדת.
יעקב מרגי: לא ניתן להתכחש.
יעקב מרגי: ההכרה של מדינת ישראל ברצח העם הארמני לא תביא שום מחויבות לא כספית ולא אחרת.
יעקב מרגי: רק תמלא אחר מחויבותה הערכית והמוסרית לעמוד בזה.
יעקב מרגי: אז הנה, אתה שומע את הקול הקורא הזה.
יעקב מרגי: בוא תאמר לנו, הלוואי והתפרצתי לדלת פתוחה ונשמע.
<עודד יוסף: אדוני יושב הראש, אני קודם כל מודה לך שהזמנת נציג של משרד החוץ לדיון החשוב הזה, שמתקיים בהשתתפות יושב ראש הכנסת, חברי כנסת מכובדים, עמיתי ממשרדי הממשלה, חוקרים ואולי החשובים ביותר, הידידים שלנו, בני העדה הארמנית והעם בארמניה.
<עודד יוסף: אדוני, ממשלת ישראל הקפידה באופן מאד עקבי, לאורך כל השנים, לומר שבמיוחד לנוכח ההיסטוריה שלנו, אנחנו לא יכולים להישאר אדישים לטרגדיה הנוראית שעברה על העם הארמני; ובכל שנה אנחנו מקפידים להביע הזדהות, גם עם העם וגם עם הממשלה, המאד ידידותיים שיש לנו בארמניה.
<עודד יוסף: רק השנה, אתם ציינתם את זה בעצמכם, התכבדנו במשלחת שנסעה לירוואן, ואני מקווה שסגן יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת נחמן שי מקשיב לי.
זהבה גלאון: יש לו חלוקת קשב.
נחמן שי: אני איתך.
<עודד יוסף: התכבדנו בכך שהמשלחת עמדה בראשותו של סגן יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת נחמן שי, יחד עם חברת הכנסת ענת ברקו וכמובן שגרירנו לארמניה.
<עודד יוסף: זאת משלחת שיצאה בהחלטת יושב ראש הכנסת, אבל אני לא יודע אם רבים יודעים, היא נעשתה בפירוש בהמלצה, בתמיכה ובתיאום עם משרד החוץ.
<עודד יוסף: וזה בפירוש חלק מדרכנו, לבוא ולבטא את אותה הזדהות שאני מדבר עליה, עם העם הארמני.