GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רעיה אפנר: אז אני אומרת, זו התכנית שלנו ואנחנו נורא מקווים שדרך הפרס, שהוא גם היה פרס כספי שמאד עוזר לנו, אבל בעיקר ההכרה, ההכרה במפעל שלנו והחיבור לעוד גופים ועוד אנשים, שיאפשר לנו להרחיב אותו למפגשים יזומים לאורך השנה.
<רעיה אפנר: להוציא למשל חברה מתיכון מסוים, תיכון שאנחנו קוראים לו אליטיסטי.
<רעיה אפנר: אם נוער – אני לא אוהבת את המילה סיכון, הסיכוי יותר טוב, כי הולכים איתנו כאלה – כאלה שמגרדים אותם לפעמים מהשוליים והולכים ביחד יומיים, זה לא להאמין מה שזה עושה.
<רעיה אפנר: אנקדוטה קטנה.
<רעיה אפנר: הלכו איתנו מאיזה מוסד חינוכי, שבאמת מוציא ילדים מהתהומות, אין מילה אחרת, ואחת מהן באה אחר כך ואמרה – ישבתי במעגל עם טייס ושופט והם שאלו אותי מה אני חושבת.
יעקב מרגי: סוף סוף יש מישהו ש- - -
<רעיה אפנר: אז דברים כאלה שקורים, ההעצמה שקורית שם, החיבורים שקורים שם, ההסתכלות בעיניים, הצעירים והמבוגרים.
<רעיה אפנר: הצעירים לומדים במסע כזה משותף, שהמבוגרים הם לא רק טרח מזמן בר כוכבא שדי, לא רוצים לשמוע, אלא יש להם דברים מעניינים כי למשל דיברנו באחת הפעמים על הנושא של מעברות, זה היה ב-60 שנה למדינה, על תקופת המעברות.
<רעיה אפנר: ישב עם הצעירים עזריאל, שהוא היה ילד מעברות וסיפר להם מעצמו ואחר כך באו חברה ואמרו לנו – כשלמדנו אז בבית ספר, זה עבר ככה.
<רעיה אפנר: אבל עזריאל סיפר לנו איך הוא, ממה הוא הגיע וזה היה נורא מעניין.
<רעיה אפנר: וגם המבוגרים - - -
יעקב מרגי: אני ילד מעברות.
<רעיה אפנר: אז בפעם הבאה תבוא אתה ותספר לנו.
<רעיה אפנר: וגם המבוגרים שומעים את הצעירים ורואים שהצעירים זה לא רק "כאילו" ו"סתם" ו"זה" ו"כזה כאילו", אלא יש להם מה להגיד וצריך לשמוע אותם ויש להם רעיונות ויש להם יוזמות והם נהדרים.
יעקב מרגי: אין ספק ששוב, זה חוזר על אותו ציר אחד – להיפגש, לדבר, לקלף.
<רעיה אפנר: להסתכל בעיניים.
יעקב מרגי: לפרק מחיצות, לנסות להבין למה ואיך השני, מאיפה זה בא לו, גם אם לא מסכימים.
יעקב מרגי: וצריך לכבד.
יעקב מרגי: חברת הכנסת לשעבר, וכפי שאמרתי בהווה בקרוב, שולי מועלם, בבקשה.
<שולי מועלם: וואו, זה ממש מרגש, תודה.
<שולי מועלם: תודה ליושב ראש הוועדה, חברי, חבר הכנסת יעקב מרגי.
<שולי מועלם: זה דבר כל כך משמעותי מבחינתנו, התפיסה הזאת שאומרת שאנחנו מנסים לקדם את החיים שלנו - גם האישיים וגם הכלליים – מכל דבר שקורה לנו.
<שולי מועלם: אני רוצה להתחבר מאד מאד גם לבת גלים וגם לרעיה, ולהעיר רק דרך ביטוי אחד, את מה שאנחנו שומעים פה ואת מה שאנשים עושים, ובעיני, אתה ואני יודעים, יש משמעות מאד מאד גדולה לזה שיושבים כאן ואתה אומר הנושא הזה הוא בשדרה המרכזית של ועדת החינוך של כנסת ישראל, של מדינת ישראל, של משרד החינוך, של תנועות שעוסקות בזה ביום יום ושל נוער ומבוגרים וצעירים וכולנו.
<שולי מועלם: הבעל שם טוב הקדוש שטובע את האמירה שבזכירה סוד הגאולה ומבחינתי, הזכירה הזאת, של אירוע כל כך מחונן בציבוריות שלנו, ביהדות שלנו, בישראליות שלנו, באנושיות שלנו.
<שולי מועלם: אני לא חושבת שהיה אדם אחד בעולם שלא התחבר לרצון האמיתי ב-18 ימי החיפוש אחרי הנערים, למצוא אותם בחיים, לרצות לראות את הטוב שיקרה מהדבר הזה.
<שולי מועלם: ואומר הבעל שם טוב, בתוך האירוע המחונן הזה, תזכרו.
<שולי מועלם: אבל הזכירה הזאת לא יכולה להישאר רק במה שהיה לפני שנה, אלא איך אנחנו לוקחים את זה ומתקדמים עם החיים שלנו, עם החיים של כל מי שיושב כאן ודרך כל אחד שיושב כאן, שיש לו מאחוריו גייסות רבות שהוא משפיע עליהן, אני חושבת שהבחירה הזאת לקחת את העוצמה ליום אחדות, שהוא עכשיו יהיה יום קבוע בלוח השנה היהודי, בלוח השנה הישראלי – הוא הדרך אל הגאולה.
<שולי מועלם: כי הזיכרון הזה, של הנערים, של אבי, של הנופלים ומצד שני של אירועים טובים שקורים לנו, הזיכרון הזה, כשאנחנו לוקחים אותו ואומרים אנחנו לוקחים אותו מדרגה נוספת, זו בעצם הדרך אל הגאולה.
<שולי מועלם: ואני מרגישה שהמפגשים האלה ביום האחדות, בזה שאני זוכה לאחוז בשולי הזוג המופלא הזה כבר 18 שנים וללכת איתם באמת מהיום הראשון של המסע הראשון שהתחיל ממשפחה, וזוכה בשנה האחרונה להכיר את המשפחות של הנערים ופשוט ללמוד מהם כל פעם שאנחנו רק נפגשים, איך בעצם לוקחים משהו שהוא כאילו לגמרי אישי ואומרים אני לא נשאר במקום הזה, כי הרבה מאד אנשים רואים בזה משהו שלהם, אז בואו נתקדם עם זה ובעזרת השם, אני בטוחה שתיקח את הדבר הזה קדימה בוועדה שלך.
יעקב מרגי: את זה נראה בדקות הקרובות, בדברי הסיכום.
יעקב מרגי: אין ספק שיום כזה צריך להיות מלא תוכן.
יעקב מרגי: זה לא רק אזכור וסמליות.
יעקב מרגי: תוכן, עשייה בכל הרמות ובכל הענפים.
יעקב מרגי: איך אומרים, לא יהיה בית שלא ידברו אחדות ביום האחדות, כי אם לא, לא עשינו.
יעקב מרגי: צריך בשנים הראשונות להיות משיל, כדי שזה יהיה חלק, כמו טבעת, שעם הזמן לא מרגישים אותה על האצבע, כך זה יהיה חלק מאיתנו.
יעקב מרגי: ושוב, לא בגלל שזה נעים, אלא כי זה הכרח.
יעקב מרגי: זה מחויב המציאות.
יעקב מרגי: הזכרנו את צוק איתן.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, רבותי, לגבי הימים שאחרי החטיפה – אני גר במושב בדרום.
יעקב מרגי: אני לא אשכח את אותה שבת שצה"ל קיבל החלטה להוציא אותם מנקודות האיסוף ולרענן את הכוחות, ואני אומר את זה במושגים אחרים – תסלחו לי, חילק לנו את החיילים.
יעקב מרגי: והנה הגיעה קבוצה של חיילים למושב, מאובקים, מה זה, אפשר היה לגרד שכבות של אבק.
יעקב מרגי: ושוב סליחה על הביטוי, מיוזעים, שבימים כתיקונם היית בורח כמה מטרים מהם, ואיך חיכית להריח את ריח הזיעה הזאת, ואת האבק, ולא היה איכפת לך שנכנסים אליך הביתה עכשיו, לפני שבת וכל הבית הופך להיות אבק וכלי נשק.
יעקב מרגי: ופרצו סכסוכים, קיבלת פגיעות אישיות – למה אתה קיבלת 4 ואני קיבלתי אחד?
יעקב מרגי: זה הסוג.
יעקב מרגי: אז לכן זה מה שאני מאחל לנו.
יעקב מרגי: את כל הסיפור הזה סיפרתי כדי שנבין שעדיף שנריב באמת על כך שלא אפשרו לנו לעשות יותר למען האחדות.
יעקב מרגי: ממש פרצו ויכוחים בין החברים במושב – למה הם לא שלחו אלי?
יעקב מרגי: ולמה אני קיבלתי רק חייל אחד ואצלך ישבו ארבעה חיילים?
יעקב מרגי: ולא הסתכלו מי ומה.
יעקב מרגי: ובשולחן שבת ישבו אצלך גם המתנחל וגם הקיבוצניק וגם איש השכונות, וכל אחד מעולם אחר.
יעקב מרגי: היה גם בן מיעוטים אחד איתנו, וזו הרגשה כזו, שכשנגמרה שבת הלכנו התושבים, פנינו למפקד אמרנו לו תקשיב, ממילא אין להם תכנית למחר, תשאיר לנו אותם שיתרעננו עוד, שינוחו עוד, שיצברו כוחות.
יעקב מרגי: תשמע, הוא משיב, אני לא יכול, הם צריכים להיות בכוננות.
יעקב מרגי: אמרנו – אתה צריך אותם ביום שני?
יעקב מרגי: תשאיר אותם עוד לילה אחד.
יעקב מרגי: תן את הלילה.
יעקב מרגי: מאיפה זה בא?
יעקב מרגי: רבותי, זה חבוי בכולנו.
יעקב מרגי: אנחנו צריכים לנער את האבק, כמו שאמרתי.
יעקב מרגי: כופין אותו בכאפה עד שאומר רוצה אני.
יעקב מרגי: זה מוטבע בנו, התכונה הזאת.
יעקב מרגי: רבותי, פשוט צריך לקלף את השגרה, לקלף את הדעות הקדומות, לקלף את האגו וזה אפשרי וזה בידינו.
יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו, בקצרה, כי אני רוצה לאפשר גם למשרד החינוך ולסכם.
ענת ברקו: אני מאד מתחברת לדברים שאמרת, כבוד יושב הראש, כי שירתי הרבה מאד שנים בצבא, ואני זוכרת שאחד הדברים, התחושה הכי חשובה הייתה שיש איזו שהיא אחדות והורים קולקטיבים, אחים קולקטיבים, שכולנו עם אחד.
ענת ברקו: לצערי הרב, בימי השגרה שאנחנו חווים, אפילו היום עם ההסכם שנחתם עם איראן, אז במקום שכולנו נתייצב כעם אחד ונגיד – זה רע למדינת ישראל, זה רע לעולם – יש אופוזיציה ויש קואליציה.
ענת ברקו: צריך לדעת להעלות את עצמנו מעבר לויכוחים הפוליטיים, ללכת עם התחושה שהייתה באותו רגע, ואני אומר שבאותה תקופה פשוט באתי מהצד של לפרק את החמאס, אבל אני זוכרת את התחושה שמצד אחד מדברים על החמאס ומצד שני אנחנו נוסעים לבקר את הילדה באוגדת עזה, כשהיא שירתה שם, כי אף אחד בעצם לא יכול היה לצאת הביתה ויש את החוויה של ירי על הילדים שלנו ועל הבתים שלנו ועל המשקים שלנו.
ענת ברקו: אני חושבת שהתחושה הזאת, זה משהו שצריך ללמוד איך אנחנו יכולים, מהשבר הזה לנצור את הרגע, לקחת את הדברים הטובים שקרו ולתרגם אותם לעשייה, כפי שציינתם.
ענת ברקו: למה לעשייה?
ענת ברקו: כי לאנשים יש נטייה לשכוח וזה פוגע בכולנו, שאז השכחה הזאת גורמת לנו לא להעריך מספיק את גדלות הרגע, את האצילות של המשפחות, את הילדים האלה שבסך הכל רצו לחזור הביתה בשלום, והזיכרון שלהם הוא הזיכרון של כולנו, שסביבו אנחנו צריכים להתאחד ולהיאבק על זכותנו לחיות במקום הזה בשלום ובביטחון.
<שושי שפיגל: שלום לכולם, שמי שושי שפיגל, ואני מפקחת ארצית לחינוך חברתי קהילתי, מינהל חברה ונוער וחמ"ד.
<שושי שפיגל: לצידי יושבת שותפתי ליעד – דניאלה פרידמן, שגם היא תאמר ותגיד כמה דברים.
<שושי שפיגל: אני הייתי רפרנטית מטעם משרד החינוך, מטעם מינהל חברה ונוער על כלל הפעילות שקשורה ליום האחדות וחשוב לי לתאר כמה דברים.
<שושי שפיגל: אבל לפני כן, נאמר על זה שאנחנו מדברים על יום האחדות, אבל אנחנו מדברים על הוויה שלמה של חיים של אחדות ומשהו שאנחנו פועלים אליו בהרבה הרבה מסגרות חינוכיות, גם בחינוך הפורמאלי וגם בחינוך הבלתי פורמאלי ועוד מעט נרחיב ונאמר, כי חשוב לנו שהדברים ייאמרו, כי מתוך הידיעה, תהיה התחברות.
<שושי שפיגל: היוזמה של יום האחדות, הדבר המיוחד בה והחוזק הפנימי הכי גדול שלה היה שבעצם היה פה שיתוף פעולה בין המגזרים השונים.
<שושי שפיגל: פעולה בין מגזרית שגם לוקחת את המגזר הציבורי – אנחנו כמשרד החינוך וגם גשר והפרס והמשפחות ומועצת התלמידים הארצית.
<שושי שפיגל: הייתה פה איזו שהיא התחברות שהיא לא מובנת מאליה, של רצון להתחבר, שהוא מעל טריטוריות ומקומות, של באמת להתחבר לדבר הגדול.
<שושי שפיגל: תודה על חוויה מקסימה שהיינו שותפים אליה, גם של אילן ודניאל מגשר וענת, ובת גלים ונציגי המשפחות והמשפחות היקרות שקיבלו את ההתייחסות באותו היום, ונציגי ועדת הפרס.
<שושי שפיגל: ויושב פה גם קובי, ככה בשקט, שעשינו ביחד דברים גדולים ביום הזה.
<שושי שפיגל: חשוב לי לציין קודם כל דבר גדול ומערך גדול שנעשה על ידי המשרד, וזה הנושא של חוזר מנכ"ל.
<שושי שפיגל: תראו, על השולחן של משרד החינוך כל יום וכל לילה יש בקשה ליוזמות חינוכיות כאלה ואחרות.
<שושי שפיגל: והיכולת שלנו, בזמן מאד מאד מצומצם, תוך שלושה חודשים, להוציא חוזר מנכ"ל מסודר, שקורה למערכת החינוך כולה לשתף פעולה.
<שושי שפיגל: בתי הספר העל יסודיים, מועצות התלמידים והנוער, יחידות הנוער ברשויות המקומיות, מתנ"סים, תנועות נוער, מכינות קדם צבאיות, מתנדבי שנת שירות ופעולות אמיתיות משותפות בתוך בתי הספר – זה הדבר שבעצם יצר את הדבר הגדול ואת הפסיפס השלם.
<שושי שפיגל: לצורך היום הזה בנינו ערכה חינוכית מקסימה, נגישה, נעימה, שבאמת תאפשר לכל מחנך ומחנכת בכיתה לפתוח את הנושא הזה, לדבר את הנושא הזה.
<שושי שפיגל: הייתה עשייה חברתית באמת באמת ממעלה ראשונה, על ידי רכזי החינוך החברתי בבתי הספר ומלווה מועצות התלמידים, על מנת להנכיח את היום הזה וכמובן על ידי המנהלים.
<שושי שפיגל: עוד דוגמא ליוזמה מאד מאד יפה, שהובילו גם במינהל החינוך הדתי, נוער הקהל.
<שושי שפיגל: 88 בתי ספר חילקו 200,000 שוקולדים אחר הצהריים, ברחובות הערים השונות והייתה עשייה מאד מאד מרוממת ומחוברת.
<שושי שפיגל: יום האחדות הוא נקודה בזמן.
<שושי שפיגל: הוא נקודה בלוח השנה היהודי והכלל ישראלי.
<שושי שפיגל: הוא מזמן לנו שיח - - -
מירב בן ארי: את יכולה להגיד מה התאריך הלועזי שהיה, לאלה שלא כל כך שולטים?
<קובי שמואל: 3 ביוני.
<שושי שפיגל: 3 ביוני, זה היה התאריך הלועזי.
<שושי שפיגל: התאריך העברי היה ט"ז בסיוון.
<שושי שפיגל: אני יכולה לספר לכם על עוד פעולה מאד משמעותית שהייתה אחר הצהריים במחלקות הנוער, מעגלי מפגשים בין נוער ממלכתי לנוער ממלכתי דתי.
<שושי שפיגל: דבר מאד מאד מיוחד ביום הזה, שבהתחלה חששנו, היה חשש גדול האם באמת היום הזה יישאר רק במקום הישראלי, אלא באמת יתחבר גם למגזרים, גם למגזר הערבי.
<שושי שפיגל: יושב פה ערן, הייתה פעולה מקסימה, משותפת עם מתחברים והיה אירוע מאד מאד מרשים גם בקלנסווה וגם בטמרה.
<שושי שפיגל: הייתה גם עשייה בבתי הספר הערבים סביב העניין הזה, עם כל הרגישות וכל האתגר.
<שושי שפיגל: אז זהו, אז אנחנו היינו שם והתחברנו עם הצוות המופלא הזה.
<שושי שפיגל: על מה שאנחנו עושים לאורך כל השנה עם מסגרות הפעולה המשותפות, אני מבקשת שדנה תרחיב, כי זה שיח מאד מאד חשוב.
יעקב מרגי: בקצרה, אם יש לך להוסיף.
<דניאלה פרידמן: אני רק רוצה להרחיב טיפה את היריעה ואת הראייה ולומר שלמעשה משרד החינוך השיק בשנה האחרונה תכנית שנקראת מסובלנות למניעת גזענות וחיים משותפים, תכנית שיש בה שלוש רגליים - שתיים מהן עוסקות בעצם בכל מה שקשור לתחומי התוכן והעיסוק בנושא של התמודדות עם גזענות, מניעת דעות קדומות וסטריאוטיפים, גם ברמת השיח הכיתתי.
<דניאלה פרידמן: אחת הרגליים הללו היא ימי הלוח האזרחיים, ששם אנחנו מציינים ביום הסובלנות הבינלאומי, ביום זכויות האדם, ביום המאבק הבינלאומי בגזענות, את כל ההקשרים שקשורים לנושא הזה, אליהם כמובן מצטרפים יום רבין והשנה גם הצטרף יום האחדות.
<דניאלה פרידמן: רגל נוספת, חשובה בתוך התכנית הזאת, היא כל מה שקשור לנושא של הפגשה, או מה שאנחנו קוראים חיים משותפים בחברה הישראלית.
<דניאלה פרידמן: אי אפשר רק לדבר על, אי אפשר באמת רק לעשות יום אחד את הדברים.
<דניאלה פרידמן: אם רוצים שתהיה איזו שהיא השפעה ואיזה שהוא שינוי, אז באמת צריך ליצור את ההפגשה לכל אורך הדרך.
<דניאלה פרידמן: העבודה היא לא רק עם התלמידים.
<דניאלה פרידמן: התלמידים הם נקודת הקצה, הם גם שותפים טובים בדברים שנעשים לאורך השנה, אבל מבחינתנו אם רוצים ליצור באמת שינוי במערכת החינוך על כל גווניה, אז חובה לעבוד גם עם מנהלים, גם עם מפקחים, גם - - -
יעקב מרגי: אנחנו לא נשאיר שום שכבה בחברה הישראלית, אפילו מקומות עבודה וככל מה שהלב ודמיונכם הולכים – שם אנחנו נהיה.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים לצקת תוכן ולגרום לכך שלא תהיה פינה שלא ידברו אחדות באותו יום.
יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי, לפני הסיכום, בבקשה.
מירב בן ארי: קודם כל תודה, כבוד יושב הראש, על המפגש החשוב הזה.
מירב בן ארי: אני עוד דקה אלך, כי יש לי ועדת ביקורת שהתחילה לפני שתי דקות, אבל אני לא בן אדם שמדבר וגם פגשתי את בת גלים באירוע שהיה ברעננה ואמרתי שאם צריך אני אעזור תמיד, אני גם חברה בוועדה הזו.
מירב בן ארי: שמעתי את ההתייחסות של משרד החינוך, שזה יצא גם לחינוך הבלתי פורמאלי ולתנועות הנוער ולש"שנים, שבעיני, אם אנחנו כוועדת חינוך יוצאים מכאן, אז אנחנו הרי ועדת החינוך, התרבות והספורט, אז נראה לי שחוץ מהחינוך הפורמאלי והבלתי פורמאלי שכבר הוזכרו כאן, ואני נציגת החינוך הבלתי פורמאלי - הוא חשוב לי – בואו בכלל נרחיב את היריעה גם מההשפעה שלנו ככנסת, גם על מוסדות התרבות והספורט, שגם הם בעיני חייבים לציין את זה.
מירב בן ארי: זה גם באמת רלבנטי, כי בסופו של דבר זה משהו שהוא חוצה מגזרים ופריפריה, מרכז הארץ, זה לא משנה.
מירב בן ארי: אני חושבת שכוועדת חינוך אנחנו צריכים לקחת אלינו את כל הנושאים האלה, ולתת לזה לא רק המלצה, אלא באמת לעשות.
מירב בן ארי: הייתי גם שמחה אם היינו עושים אפילו איזה שהוא רעיון נוסף שבחודש יוני, ובגלל זה גם שאלתי את התאריך, אבל אחרי התאריך העברי, לעשות איזה follow up ולראות מה נעשה לטובת יום האחדות, כדי לראות שאנחנו לא רק מדברים, אלא באמת בפועל עושים גם דברים ומציינים, כדי לעודד את זה מכאן.
יעקב מרגי: אני חייב לסכם, השעון מאיץ בי, אפילו שולט בי.
יעקב מרגי: בבקשה יונס, משפט.
<מוחמד יונס: אני אתייחס לנקודה אחת.
<מוחמד יונס: זה היה לא רק רצח של שלושת הנערים היהודים, זה היה רצח של ארבעה אנשים ויש להתייחס לזה במלוא כובד הראש.
<מוחמד יונס: זה טרור מצד אחד וטרור מצד שני, ואם לא נתייחס - - -
יעקב מרגי: הערתך נשמעה.
יעקב מרגי: אין ספק שרצח הנער אבו חדיר זכה לגינויים בחברה הישראלית מכל קצוות הקשת ואני שמח שהרוצחים נתפסו.
יעקב מרגי: אני חושב שזה מעשה שגרם נזק חמור לחברה שלנו ואני שמח שהחברה הישראלית הקיאה והוקיעה את הרוצחים ואת המעשים שדומים להם ואני מקווה שכולם יידעו להוקיע מעשים נתבעים, ככל שיהיו.
יעקב מרגי: נקווה שלא יהיו.
יעקב מרגי: הצטרף אלינו אבי פרנקל, אתה רוצה לומר משהו?
<אברהם פרנקל: לא.
יעקב מרגי: אז אני מקריא את הסיכום, ברשותכם.
יעקב מרגי: כפי שעלה מהדיון, זה צורך וכורח וכולנו רוצים להניע את התהליך.
יעקב מרגי: הוועדה מודה למשפחות היקרות, לעמותת גשר, לפרס ירושלים לאחדות ולכל אלה שפועלים באחדות ולמען האחדות, על היוזמות החשובות.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להקצות יום אחד שיהיה ביום הרצח של הנערים שהוא ט"ו בסיוון, יום שיהיה כולו, כל מערכת החינוך, על כל גווניה והגילאים בה, יום אחדות ולצקת תוכן ליום הזה.
יעקב מרגי: הוועדה תפנה לשרת התרבות, כדי להביא למצב של חקיקה וכדי להטיל על הוועדה לסמלים ולטקסים להכין תכנית ולצקת תוכן ליום האחדות, לקראת הכרה של יום זה כיום לאומי, שייקבע בלוח השנה הישראלי.
יעקב מרגי: אני מודה לכולם.
יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לעקוב אחרי ההתפתחות.
יעקב מרגי: בוקר טוב, לחברות הכנסת, לאורחים.
יעקב מרגי: 11 באוגוסט 2015, כ"ו מנחם אב, התשע"ה.
יעקב מרגי: הנושא על סדר-היום: המכינות האקדמיות – מכשיר להנגשת ההשכלה הגבוהה ולצמצום הפערים.
יעקב מרגי: אם יש דיון, סימן שיש מצוקה כלשהי, ונדרשנו לכך.
יעקב מרגי: בדרך כלל משאירים את הסטודנטים לסוף, אז הפעם נפתח אתכם – ספר לנו, מה עושות המכינות הקדם אקדמיות, בכלל להשכלה הגבוהה, מה זה לסטודנטים, איך זה ייראה אם יהיו שם יותר מגבלות, קשיים, או כמו שיש מי שחושש, כמעט עד ביטולן?
<גלעד ארדיטי: גלעד ארדיטי, יושב-ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות.
<גלעד ארדיטי: אני חושב שהחשיבות של המכינות הקדם אקדמיות- - -
יעקב מרגי: אבל תפתח ביישר כוח לוועדה על הדיון, על ביטול הקיצוץ...
יעקב מרגי: תראה מה קרה ליושב-ראש התאחדות הסטודנטים הקודם – עשה זה את.
<גלעד ארדיטי: ובסוף הגיע.
<גלעד ארדיטי: אז ברכות על דיון – לא מובן מאליו, שזה בפגרת הקיץ.
<גלעד ארדיטי: אני חושב שהחשיבות של הנגשת מערכת ההשכלה הגבוהה היא עצומה.
<גלעד ארדיטי: אני חושב שהיכולת של אדם, שמסיבות כאלה ואחרות תעודת הבגרות שלו או מה שהוא עשה לפני, שהוא עבר את השירות הצבאי, האזרחי, הלאומי, לא משנה, לפני שהוא הגיע למערכת ההשכלה הגבוהה, והיכולת שלו לתקן את הדברים האלה היא קריטית, ההזדמנות השנייה, שהיא גם לא רק זורקת עליו הכול, ואומרת לו: לך תעשה פסיכומטרי - תסתדר, אלא שהמערכת מכירה בחשיבות של היכולת לתת לאנשים השכלה.
<גלעד ארדיטי: אני לא רוצה לגלוש לכל הפרטים.
<גלעד ארדיטי: דעתי בנושא הזה היא מאוד קצרה: אני חושב שיש פה בדיחה מתמשכת.
<גלעד ארדיטי: ישב פה קודמך, ישב פה שר חינוך, ועדות, המליצו, אמרו.
<גלעד ארדיטי: בסוף יש פה גוף, שזה הקרן להכוונת חיילים משוחררים, שבאופן שיטתי לא מעוניין לעשות את הדבר הזה, וכל מה שנשמע חוץ מזה היום, זה סיפורים.
קריאה: אני מוחה על ההערה.
יעקב מרגי: מחאתך לא נשמעה, כי היתה בהתפרצות.
יעקב מרגי: ברשות הדיבור שלך תוכלי למחות - לשם כך באת.
<גלעד ארדיטי: יציגו פה היום את החשיבות, את התפישה של הרפורמה.
<גלעד ארדיטי: הכול הגיוני, המכללות גם יאמרו כמה זה קריטי וחשוב וכמה זה מזין את המכללות עצמן, וזה פשוט תקוע ארבע שנים.
<גלעד ארדיטי: אני לא מכיר תהליכים שרוצים לעשות אותם, ונתקעים ארבע שנים.
<גלעד ארדיטי: זה הכול.
<גלעד ארדיטי: השאלה היחידה היום, איך מצליחים להזיז את הגוף הזה, ולומר לו: שבוע, שבועיים, חודש – בוא נסגור את הסיפור הזה, שנמשך ארבע וחמש שנים.
מירב בן ארי: קודם כל, תודה רבה לאדוני היושב-ראש על קיום הישיבה החשובה הזאת במהלך הפגרה.
יעקב מרגי: אני כיוונתי לא לדיון הזה אלא לדיון הקודם, שבו הצלחנו להעלות את המודעות לסכנת הקיצוץ בתקציבי ההשכלה הגבוהה, שהצלחנו לבלום את כולו כמעט.
מירב בן ארי: בסוף יוצא משהו מדיונים בוועדות.
יעקב מרגי: לא הכול דיבורים...
מירב בן ארי: אני מניחה שאת מנהלת הקרן להכוונת חיילים משוחררים, ולכן מחית.
מירב בן ארי: אפתח, כדי שתבינו שהוועדה הזו במיוחד, מהיכרות עם יושב-ראש הוועדה ועם החברים בה, היא ועדה שהציבה לנגד עיניה מטרה, לקדם אוכלוסיות מהפריפריה, לקדם אוכלוסיות שמשום מה מבחינה מגזרית נשכחות הרבה פעמים, רואות את החשיבות של ההשכלה הגבוהה כמפתח להצלחה של סטודנטים, ובאמת להצלחה של חבר'ה שמגיעים מתוך החברה הישראלית, ולכן הוועדה הזו, לא רק שתיקח את הנושא – היא גם תקדם את זה.
מירב בן ארי: אני חושבת שהספקתם להבין, שיש כאן אנשים רציניים, שרוצים לקדם את הנושא, באמת בעשייה.
מירב בן ארי: לכן מה שמייחד בעיניי את הוועדה הזאת היא ההתגייסות שלה למען הפריפריה והשכבות החלשות כדי לעזור להם להתקדם, ומכינות קדם אקדמיות הן הכלי החשוב ביותר כדי שסטודנט – או איך להגדיר את מי שרוצה להיות סטודנט?
מירב בן ארי: אולי צריך לחשוב על הגדרה, מועמד לאקדמיה.
קריאה: מלש"ס – מועמד לשירות סטודנטיאלי.
מירב בן ארי: איך אנחנו מקדמים את אותם מלש"סים – השם שעכשיו המצאנו – כדי לתת להם את האקדמיה ככלי להצליח בחברה הישראלית.
מירב בן ארי: היום אנחנו יודעים שבחברה הישראלית תואר ראשון זה רק הסיפתח לכל עבודה שמכבדת את עצמה.
יעקב מרגי: זה במעמד של תעודת בגרות של שנות ה-80.
יעקב מרגי: לכן לא הייתי קורא לזה מועמד.
יעקב מרגי: זו זכות בסיסית היום.
יעקב מרגי: זה הפך להיות זכות בסיסית לכל תלמיד, לכל אזרח בישראל, אם הוא רוצה להשתלב בחיים הנורמטיביים במדינת ישראל.
מירב בן ארי: אני רוצה לחדד את דבריך ולומר כוועדה, שבמושב שלם כל הזמן העלינו דיונים והתעסקנו בנושא הזה של לקדם אוכלוסיות חלשות יותר לתוך האקדמיה, ובעיניי, המכינות הן כלי מצוין להגשים את החזון – גם של החברה הישראלית, אבל בעיקר של הוועדה הזאת.
מירב בן ארי: יש לי דברים ספציפיים, אתייחס אליהם.
מירב בן ארי: אני מודיעה כבר, שאם נצטרך לעשות המשכיות לקידום המכינות או פולו-אפ, בהחלט אני רואה זאת כמשימה חשובה.
מירב בן ארי: ממש משימה לאומית בעיניי.
יעקב מרגי: ועד ראשי המכללות.
<יורם רז: שמי יורם רז, ואני מנהל המכללה האקדמית של עמק יזרעאל.
<יורם רז: אני בא מקיבוץ מרחביה, שנמצא ליד עפולה.
<יורם רז: אני רוצה להודות לאדוני על קיום הישיבה בעונה הזאת של השנה וגם לחברת הכנסת בן ארי, שלקחה על עצמה את הטיפול, וגם ליושב-ראש אגודת הסטודנטים.
<יורם רז: עיניך הרואות, אדוני היושב-ראש, יושבים פה נציגים שעוסקים בכל נושא המכללות.
<יורם רז: יושבים פה נציגי ות"ת, יושבים פה נציגי משרד הביטחון, יושבים פה מנהלי מכינות, יושבים פה מנהלי מכללות, יושבים פה מנהלי מכינות מהאוניברסיטאות, ממכללות מתוקצבות וגם ממכללות להוראה.
<יורם רז: הדיון הוא, חברת הכנסת, אינו על איכות המכינות או על הצורך במכינות או על ההצלחות שלהן; המכינות הלא קיימות חמישים שנה.
<יורם רז: המכינות הללו התקיימו, והיוזמה שלהן באה ממשרד החינוך, שיותר מאוחר הבינה שיש להם בעיה לטפל בילדים מעל גיל 18, והעבירה את זה ליחידת סמך ואחר כך לעמותה שנקראה האגודה לקידום החינוך, והאגודה לחינוך ניהלה את המפעל הזה, שהוציאה אלפי בוגרים – חלקם חברי כנסת ושרים, חלקם אנחנו מכירים אישית, שעברו אצלנו בשמחה רבה מאוד.
<יורם רז: בשלב מסוים החשב הכללי חשב, שהאגודה לקידום החינוך חייבת לעבור מכרז במשרד החינוך.
<יורם רז: אכן התקיימו במכרזים, שבשנים הראשונות האגודה זכתה בהם.
<יורם רז: יותר מאוחר זכתה חברה אחרת, חברת מרמנת, לפני שמונה שנים, שזו חברה לגיטימית, אבל היא עוסקת בהשכלה גבוהה ובהשכלות ובכל מיני מיקורי חוץ שמשרד החינוך מוציא לצרכים שלו.
<יורם רז: אנחנו חשבנו שזה אסון למכינות, ועדיין חושבים כך, כי זו חברה שמטרתה להסיר רווחים.
<יורם רז: אין לה ראייה חינוכית.
<יורם רז: אצלנו התלמיד הוא במרכז.
<יורם רז: החדר הזה – מיותר להסביר ולציין מה חשיבות המכינות, ואיך מנהלים אותן.
<יורם רז: כשזה קרה, אנחנו נזעקנו לחדר הזה לפני שמונה שנים, אדוני.
<יורם רז: ישב פה קודמך של קודמך, חבר הכנסת זבולון אורלב, ויחד גיבשנו רעיון, שאומר: בואו נוציא את המכינות מאחריות משרד החינוך, ונעבירן לות"ת ולמל"ג, כי שם זה הבית האקדמי-רגולטורי שלנו.
<יורם רז: הלכנו לאדון טרכטנברג, שהיה אז ראש הות"ת – חשב שזה רעיון נכון.
<יורם רז: הלך לגדעון סער, שהיה שר החינוך – חשב שזה נכון.
<יורם רז: יהודית יכולה להעיד.
<יורם רז: היא כל כך הרבה שנה יחד אתנו כאן.
<יורם רז: אני כבר שלושים שנה מסתובב כאן.
<יורם רז: הוקמה ועדה ממשלתית, ועדת אריאב, ירום אריאב, שהיה מנכ"ל משרד האוצר.
<יורם רז: הייתי חבר בוועדה הזאת.
<יורם רז: ישבו עשרים איש בוועדה הזאת במשך שנה שלמה, והוציאו תחת ידם מסמך שאושר בממשלה בהצעת מחליטים.
<יורם רז: אז ות"ת-מל"ג הקים עוד שתי ועדות – ועדת מאור ו-וועדת עזאיזה.
יעקב מרגי: כמה ישבו בכל ועדה?
<יורם רז: בכל ועדה ישבו בטח שבעה-שמונה.
יעקב מרגי: אז אנחנו מגיעים לארבעים איש.
<יורם רז: אנחנו מגיעים לארבעים איש שעסקו בעניין הזה, וכולם מסכימים שאכן המכינות חייבות לעבור לות"ת, כי אמרנו: הות"ת והמל"ג נתן לנו ולכל המוסדות להשכלה גבוהה, סמכות ואחריות לטפל ב-300,000 סטודנטים, אז הוא לא ייתן לנו לטפל בעוד 20,000, 30,000 סטודנטים?
<יורם רז: מה הבעיה הקשה?
<יורם רז: יש להבין שבמפעל המכינות, בשונה מגורמים אחרים בהשכלה הגבוהה, מעורב גם משרד הביטחון.
<יורם רז: אנחנו ואחרים עזרנו לחקיקת חוק חיילים משוחררים, שבין השאר, בתוך החקיקה הזאת, יש עזרה לחיילים משוחררים, או לחילופין כאלה שעושים גם שירות לאומי.
<יורם רז: אם הם זכאי קידום, הם מקבלים הקצבה ממשרד הביטחון, הקצבה שרצה הרבה מאוד שנים.
<יורם רז: בסוף צריכים היו להתיישב גם משרד החינוך, שעדיין נשאר להם ספח של המכללות להוראה, גם הות"ת, שיושב פה, גם משרד הביטחון, עם עצמם – לא אתנו – ולקבוע את המתווה שבעזרתו המכינות תעבורנה לות"ת, ותתנתקנה על דעת המנכ"לים והשרים של משרד החינוך באותן שנים מהמשרד.
<יורם רז: זה השדרוג והקידום של דרך כניסה וסוציאליזציה נכונה וישירה להשכלה הגבוהה.
<יורם רז: זה חל היום על המון סטודנטים ערביים, זה חל על סטודנטים מאוכלוסיות מוחלשות פריפריאליות.
<יורם רז: יושבים פה כמה סטודנטים כאלה.
<יורם רז: זה מפעל לאומי ממדרגה ראשונה, שאף אחד לא יכול להעיר הערה אחת על אי-חשיבותו.
יעקב מרגי: למה לדעתך זה לא עובד?
<יורם רז: זה לא עובד, כי מישהו לא מוכן לשלם את העלות הכוללת לעניין הזה.
יעקב מרגי: מה זה מישהו?
<יורם רז: לא.
<יורם רז: משרד החינוך זה דווקא החלק הקל.
<יורם רז: יש ויכוח מאוד גדול בין ות"ת ובין משרד הביטחון.
<יורם רז: אנחנו לא שותפים.
<יורם רז: ניסינו לתווך ולגשר.
יעקב מרגי: סליחה, אני לומד.
יעקב מרגי: אני לא רוצה שבדיון הבא, בקדנציה הבאה, יגידו: קודמך, קודמך.
יעקב מרגי: ננסה לעצור את זה – שאיפה יומרנית - בקדנציה שלי.
יעקב מרגי: מה מונע מהעברת כל נושא המכינות ממשרד החינוך לות"ת?
<יורם רז: 13 מיליון שקלים.
יעקב מרגי: למה זה בכלל ויכוח תקציבי?
<יורם רז: אל"ף, שיסבירו לך אנשי ות"ת.
יעקב מרגי: אז תסכם אתה.
<יורם רז: הציפייה שלנו, שסיכום הישיבה יהיה, כמו שקודמך כן עשה, לשמחתנו, לקרוא לכאן את השר, שהוא ראש המל"ג, לקרוא לכאן את ראש ות"ת החדשה, לקרוא לכאן את אנשי משרד הביטחון – אני לא יודע אם אצלם סגן השר מטפל בזה או השר עצמו - להושיב אותם כאן, ולומר: חברים יקרים, את שנת תשע"ו הפסדנו.
<יורם רז: היינו אמורים להתחיל את שנת תשע"ג, אז לפחות תסגרו את הדברים כדי שאת שנת תשע"ז נוכל לפתוח בפורום של הות"ת והמל"ג.
<יורם רז: יושבת פה גברת, שמונתה מנהלת העניין, ואולי היא עושה דברים אחרים, אבל בתחום הזה היא בטלה.
<יורם רז: אין עבודה.
יעקב מרגי: אין לה שם?
יעקב מרגי: אתה עושה תנועת יד.
יואל רזבוזוב: זאת הגברת יעל סימן טוב.
מירב בן ארי: סליחה, שאלת הבהרה: ה-13 מיליון ₪ שאתה מדבר – איזה תקציב?
מירב בן ארי: של החינוך?
יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר, מה שכתוב במקרא, נשאל את פי הנערה.
יעקב מרגי: למה אנחנו צריכים לשאול צד שלישי?
<יורם רז: אולי רק מילה אחת אדוני, כדי להסביר את הבעייתיות: הרי יש היום חברת מרמנת, שאמורה להיות הזרוע הארוכה של משרד החינוך כל זמן שהמכינות אינן נמצאות בות"ת, כדי לטפל בעניין.
<יורם רז: הקבוצה הזאת מרמנת נכנסה לעניין וזכתה במכרז מהיום הראשון שהתחילו הדיונים, אז היא נמצאת כל הזמן על כן שיגור.
<יורם רז: עבר זמנה מבחינת המכרז.
יעקב מרגי: אני מכיר את מרמנת מדברים אחרים.
יעקב מרגי: אם לא יהיה לה הענף הזה, יהיו לה עוד ענפים.
יעקב מרגי: אל תדאג לה.
<יורם רז: לא דואג.
<יורם רז: משרד החינוך צריך לצאת במכרז.
<יורם רז: מכרז זה שלוש שנים, אז מרמנת יהיו כאן?
<יורם רז: או, אם אדוני יצליח, אולי נעבור.
יעקב מרגי: בבקשה, גברתי, תחכימי אותנו.