GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מרדכי אמיתי: הרבה דיס אינפורמציה נזרקת פה באוויר.
יעקב מרגי: הבטחת לא לצלול למהות.
<מרדכי אמיתי: שתי נקודות אחרונות.
<מרדכי אמיתי: אחת מהן זה לעניין מה שקורה בעולם.
<מרדכי אמיתי: אנחנו הולכים להיות המדינה היחידה בעולם שהולכת לחוקק חוק כזה.
<מרדכי אמיתי: לא קיים בשום מקום בעולם.
<מרדכי אמיתי: גם בארצות הברית, שהביאו את הדוגמה באחד הדיונים הקודמים בכנסת הקודמת, יש שם חריג לעניין המוזיקה.
<מרדכי אמיתי: לא ניכנס לזה.
<מרדכי אמיתי: נקודה אחרונה: הצעת החוק במתכונת שהוגשה בכנסת הקודמת, וכפי שתוכננה להביא, אפשר לתקן את הכותרת שלה להצעת חוק להגנה על אומנים ותיקים, מוכרים, ואולי אפילו במצב כלכלי גבוה, ולא אומנים חדשים.
מירב כהן: מירב כהן, משרד התרבות והספורט.
מירב כהן: תודה, אדוני היושב-ראש.
מירב כהן: אני לא נכנסת לעמדת הממשלה שהוצגה, וכמובן, לא לנוסח החוק, כמו שהתבקש כאן, רק לומר שהדברים נשמעו.
מירב כהן: מדובר בדבר שהולך להשפיע על ציבור רחב ומגוון.
מירב כהן: אנחנו כמשרד נרצה לעשות את השינויים הכי טובים כדי להגיע עם נוסח שמתאים לכולם.
<איה כורם: אני רק רוצה להגיד תודה רבה לחברות וחברי הכנסת על המילים.
יעקב מרגי: חכי, נראה אם זה יעבור.
<איה כורם: על המילים וגם על התמיכה.
<איה כורם: אני חושבת שזה נהדר שהכנסת מסוגלת להגיב במצב כזה- - -
יעקב מרגי: את מופתעת?
יעקב מרגי: זה תפקידה של הכנסת.
<איה כורם: אני אומרת תודה, זה הכול.
<דוד גלנוס: בוקר טוב.
<דוד גלנוס: דוד גלנוס, יושב-ראש איגוד האומנים בהסתדרות.
<דוד גלנוס: כל האומנים המאורגנים במקומות מסודרים כמו תזמורות, תיאטראות וכו' בדרך כלל מסודרים עם הסכמים קיבוציים, עם התנאים שלהם.
<דוד גלנוס: הבעיה היא האנשים הפרטיים, הפרילנסרים למיניהם.
ענת ברקו: שהם הרוב.
<דוד גלנוס: בהחלט.
<דוד גלנוס: לכן אני מתייחס לזה.
<דוד גלנוס: במקום שמסודרים, זה לא בעיה.
<דוד גלנוס: דווקא להם צריך לדאוג יותר, כמו שאמרתם.
<דוד גלנוס: כמו שנאמר פה, מוזיקאים זה לא בדיוק שחקני תיאטרון וכדומה.
<דוד גלנוס: צריכים לחשוב על מעמד האומן.
יעקב מרגי: לכן נתכנס פה לקראת קידום החקיקה.
יעקב מרגי: אני מביא זאת להצבעה.
יעקב מרגי: כל חברות הכנסת שנמצאות, יכולות להצביע, חברות ועדה וממלאות מקום.
יעקב מרגי: מי בעד החלת דין הרציפות?
יעקב מרגי: הצבעה בעד החלת דין הרציפות – פה אחד החלת דין הרציפות אושרה.
יעקב מרגי: עבר פה אחד, ארבעה חברי כנסת.
יעקב מרגי: 17 ביולי 2015, כ"ז בתמוז תשע"ה.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – יום אחדות ישראל.
יעקב מרגי: נתקבלה אצלנו בוועדה בקשה לקיים דיון, במיוחד אחרי יום האחדות שהתקיים בכנסת, שאני חושב שזה היה ניצן חשוב, ולאחר היוזמות של פרס ירושלים לאחדות ישראל, ותסלחו לי על הפתיחות ועל השחרור, אני אומר – כמו ילד קטן שמקבל ממתק וטעים לו והוא רוצה לשמר את הטעם הזה – זה תפקידנו.
יעקב מרגי: אנחנו לא רק רוצים לשמר את המסר ואת היוזמה ואת הטעם הטוב הזה של האחדות, אנחנו צריכים לפעול, לנקוט בפעולות כדי שמה שהתחיל לא יעלם.
יעקב מרגי: ברשותכם, בגלל שזה מאד רגשי, אני בחרתי לומר כמה מילים מהכתב:
יעקב מרגי: שלושת הנערים הנפלאים – נפתלי, גלעד ואייל, זכרם לברכה – הצליחו במותם לאחד את העם ואת החברה בישראל.
יעקב מרגי: אחדות כזו שהצליחה לאחד את הלבבות של כל חלקי העם.
יעקב מרגי: ואנחנו זוכרים.
יעקב מרגי: הרי נפתלי, גלעד ואייל נחטפו, נרצחו על ידי מחבלים שפלים, פחדנים ומוגי לב.
יעקב מרגי: ואני חוזר על זה וחזרתי על זה גם בנאום ואמרתי גם בכמה הזדמנויות את הציטוט מדבריו של אביו של גלעד: בזכותם נקבעו רקיעים בשמיים ונפרצו לבבות.
יעקב מרגי: אמנם זה נשמע כמו איזה פסוק או אמירה מרובעת, קשיחה, אבל מי שחי באותם רגעים, חש, יכול להחזיק את זה, יכול היה להרגיש את זה באופן מוחשי.
יעקב מרגי: אמירה חזקה ואמיתית שהורגשה באותם ימים כדבר ממשי.
יעקב מרגי: ואותה אמירה של חיבוק הדדי ואחדות ליוותה אותנו גם בימי מבצע צוק איתן.
יעקב מרגי: מכאן נובע הצורך החזק שלנו לשמר את אותה סולידריות ואותה אחווה בחברה, ואנחנו כמנהיגים ושליחי ציבור, חובה עלינו להניע תהליך שיישמר וימנף את העוצמה הזו, ויש ביכולתנו.
יעקב מרגי: ולא נאמר יש מי שיעשה זאת במקומנו.
יעקב מרגי: ואם לא אנו, מי?
יעקב מרגי: רבותי, השגרה והקצב הם המחסום בפני היוזמה והעשייה ועלינו לזכור מאין באנו לכאן ואיך ולאן אנחנו צועדים.
יעקב מרגי: ואנו כאן לעצור את הקצב ולומר לשגרה – באנו לכאן ליצור, לתקן ולא לקלקל.
יעקב מרגי: וכפי שציטטתי ביום האחדות את כל השיר, אני לא אומר כעת את כל השיר, אבל אומר בית מהשיר: וגם אם מסביב יהום הסער ורב הקושי והצער, אבל יש על מה לשמוח, יש עוד אומץ ויש עוד כוח.
יעקב מרגי: ויש לנו עוד כוח והוא בידינו לשנות ולהוביל שינוי בחברה.
יעקב מרגי: ואני אומר לכם רבותי, זה לא גדול.
יעקב מרגי: לפעמים אנחנו רואים גיגית כהרים, או צל הרים כהרים.
יעקב מרגי: אבל מי שעוסק בזה יודע - מי שעסק בזה ועוסק בזה – שלפעמים זה רק לגעת, לקלף את הקליפה ולפתוח את הלבבות.
יעקב מרגי: אסיים במה ששמעתי ממורנו ורבנו הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, זכר צדיק וקדוש לברכה.
יעקב מרגי: יש מושג בבתי הדין הרבניים – כופין אותו עד שאומר רוצה אני.
יעקב מרגי: לכאורה יש פה ניגוד לכאורה.
יעקב מרגי: אם כופים אותו, אם זו כפייה – זה לא רצון.
יעקב מרגי: אז איך אומר רוצה אני?
יעקב מרגי: אז זה לא רוצה.
יעקב מרגי: הוא אומר אין מציאות שאדם לא רוצה לעשות טוב, אלא בצוק העיתים, כמו שאמרנו, הוא המשיל את זה ואני הוספתי במושגים הטכניים שאני מכיר.
יעקב מרגי: יש מנגנונים שיש בהם עין אלקטרונית.
יעקב מרגי: עם הזמן, על העין האלקטרונית הזו מצטבר פיח אבק ואז הוא לא קולט.
יעקב מרגי: מה צריך לעשות?
יעקב מרגי: לנער את האבק.
יעקב מרגי: מה זה כופין אותו?
יעקב מרגי: בסלנג שלנו – ומי שנותן הרב עובדיה – הוא היה נותן קצת כאפות, זאת אומרת כופין אותו, מנערים אותו ואז יורד האבק וממנה אין אצלו לא רוצה.
יעקב מרגי: רוצה אני, ברגע שיוצא האבק.
יעקב מרגי: ואנחנו צריכים ביוזמת כאלה חיוביות, שזו לא יוזמה רק בשביל להעלות את החיוך או לתת לנו תחושה והרגשה טובה.
יעקב מרגי: זה כורח מציאות.
יעקב מרגי: אנחנו מחויבים לזה.
יעקב מרגי: באנו מכל כך הרבה גלויות.
יעקב מרגי: באנו עם הבדלי גישה ותפיסה וסגנונות.
יעקב מרגי: באנו למקום אחד ואנחנו נמצאים כאן, על כל רב הגוונים של החברה הישראלית, על כל עדותיה, על כל הדתות בה, על כל הסוגים שיש בה, על הכל.
יעקב מרגי: זו משימה אפשרית.
יעקב מרגי: הייתה מציאות אחת - ואני אומר את זה כמעט בכל נאום שלי – מציאות אחת שניסו בעולם להביא שפה אחת, דברים אחדים.
יעקב מרגי: זה היה במגדל בבל.
יעקב מרגי: אבל מה יצא מזה?
יעקב מרגי: בלבול אחד גדול.
יעקב מרגי: אפשר להביא אחדות ואחווה ורעות ודאגה הדדית וכבוד לזולת, גם אם חושבים אחרת.
יעקב מרגי: גם אם מתנהגים אחרת.
יעקב מרגי: אני רוצה לחזק את ידי העושים במלאכה: את גשר, את פרס ירושלים לאחדות ישראל.
יעקב מרגי: אני מקדם בברכה את חברת הכנסת מירב בן ארי ואת המשפחות היקרות שלקחו את האסון הקשה שלהן, ותורמות אותו בצורה הכי מעוררת כבוד למטרה אחת נשגבה של אחדות ישראל.
יעקב מרגי: אני שמח שיש את הדיון היום.
יעקב מרגי: אנחנו לא נעשה אותו כדיון לשם הדיון והמחווה ומתיחת הכתפיים.
יעקב מרגי: אנחנו גם נצא עם סיכומים בסוף הדיון ונניע תהליכים, שלזה כולנו שואפים, שזה יקנה שביתה בצביונות הישראלית, בחברה הישראלית וכולם תקווה שאפילו בלוח השנה הישראלי.
יעקב מרגי: כפי שביקשו, אנחנו נערך להצגת סרטון.
יעקב מרגי: יש תקלה.
יעקב מרגי: אנחנו נתחיל את הדיון, ונראה תוך כדי.
יעקב מרגי: יש כאן נציג פרס ישראל לאחדות ישראל שרוצה לדבר?
<אילן גאל דור: דרך גשר, כן.
<אילן גאל דור: בוקר טוב.
<אילן גאל דור: תודה על ההזמנה ועל הדיון החשוב.
<אילן גאל דור: שמי אילן גאל דור, מנהל עמותת גשר.
<אילן גאל דור: אני חושב שהכל התחיל לפני קצת יותר משנה, כשאחרי החטיפה, כמו שיושב ראש הוועדה הזכיר, היו 18 יום שבהם חיפשו את הנערים ועוד קיוו שזה ייגמר בצורה שונה והייתה תחושה של ביחד, דווקא ביחד מתוך איזו שהיא דאגה וגם אסון.
<אילן גאל דור: וכשישבנו אחרי שזה הסתיים, כמו שזה הסתיים, לראות איך אפשר להמשיך את אותה אווירה גם בלי אותו צער ואותו אסון ובהובלת המשפחות, יחד עם ראש עיריית ירושלים, הוחלט על מהלך שיש לנו שלושה מרכיבים מרכזיים: אחד זה הפרס – פרס ירושלים לאחדות ישראל, כשהרעיון הוא לעודד אנשים וגופים ויזמות שיפעלו למען האחדות.
<אילן גאל דור: ומתברר שהגופים והאנשים שהגישו אותם לפרס היו כמעט 200.
<אילן גאל דור: זאת אומרת קורה ויש דברים מדהימים שקורים היום בחברה הישראלית ובעם היהודי, שפועלים למען האחדות.
<אילן גאל דור: אז כל התהליך לקראת הפרס והפרס עצמו הוענק בבית הנשיא, ביום האחדות.
<אילן גאל דור: המימד השני, ההרחבה של זה זה יום האחדות בעצמו, שמחודש לחודש, איך שהתקרב התאריך, יותר ויותר גופים ואנשים רצו להיות שותפים בזה.
<אילן גאל דור: התחושה של החשיבות של ביחד, זו לא איזו שהיא קלישאה, אלא זה אבן היסוד של החברה הישראלית והעם היהודי שנמצא בתפוצות.
<אילן גאל דור: איך אנחנו, כמו שאמרת, שומרים כל אחד על אופיו ועל הקו שלו ועל האמונות שלו, אבל מכבד את השני, שומע לשני, קשוב לשני.
<אילן גאל דור: זה המפתח שלנו.
<אילן גאל דור: כוחנו באחדותנו זה לא איזו שהיא קלישאה, אלא אם אנחנו ביחד פנימה, נוכל לעמוד מול כל כוח שיבוא מבחוץ.
<אילן גאל דור: ולכן, לטובת אותו יום של יום האחדות במערכת החינוך הפורמאלית, במערכת החינוך הלא פורמאלית, בחברה למתנ"סים, בתנועות הנוער, כמובן במערכת החינוך, שתיכף נשמע על זה – היו המון יוזמות ופעולות והכל היה בהתראה מאד קצרה.
<אילן גאל דור: את הדבר הזה צריך למסד, שהוא יהיה חלק ממערכת החינוך, אמירה של החברה הישראלית שאחדות היא חלק מהשיח שלנו.
<אילן גאל דור: אבל אולי החשש בקביעת יום אחד - וצריך שיהיה יום אחד – הוא שלא יקרה שיהיה לנו יום אחד, נעשה V ואז יצאנו ידי חובת האחדות ויש לנו עוד את כל שאר הימים בשנה שנוכל לריב ולהתווכח.
<אילן גאל דור: אלא היום הזה צריך להיות מנוף ומגדלור לכל השנה כולה.
<אילן גאל דור: ולכן, המימד השלישי הוא איך אנחנו עושים פעולות לאורך כל השנה, במערכת החינוך, בחברה הישראלית, בכל מיני יוזמות, חלק מהיוזמות כאלה שקיבלו את הפרס ויוזמות אחרות שיפעלו לאורך כל השנה.
<אילן גאל דור: רק על ידי הרכבת שלושת המרכיבים האלה – אנחנו מאמינים שבאמת נוכל לשנות את השיח בחברה הישראלית.
<אילן גאל דור: והשיח בחברה הישראלית הוא כל הגורמים: דתיים, חילונים, יהודים וערבים, פריפריה ומרכז ומתווסף לזה גם יהדות התפוצות.
<אילן גאל דור: אבל אם אנחנו מדברים כאן בחברה הישראלית, זה קריטית שזה יהיה, שהממלכה, שממשלת ישראל, שמשרד החינוך יגידו – אנחנו רוצים שזה יהיה חלק.
<אילן גאל דור: לא רק יוזמה, של המגזר האזרחי, המגזר השלישי, אלא שזה יבוא מצד הממלכה.
יעקב מרגי: אנחנו מקדמים בברכה את חברת הכנסת לשעבר ובעתיד, בקרוב, בעזרת השם, שולי מועלם.
<אילן גאל דור: אני מצטרף לברכות.
<אילן גאל דור: אז אני קורא לוועדה ולעומד בראשה לקרוא לקבוע את היום הזה בתוך לוח השנה הישראלי, שיהיה יום שיהיה מגדלור לשנה כולה.
<אילן גאל דור: זה חשוב.
<אילן גאל דור: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, וזה לגבי המגזר החרדי.
<אילן גאל דור: אנחנו פועלים היום רבות עם המגזר החרדי.
<אילן גאל דור: המגזר החרדי הוא חלק מאד משמעותי בחברה הישראלית וצריך לקחת - להיות אקטיביים – כמו שאמרת, לא לחכות שזה יבוא מהצהרות, למצוא את אותן נקודות מפגש שיורידו את אותה בורות שמביאה לסטריאוטיפים, שמביאה לרגשות שאין מקומם אצלנו בחברה.
יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור, אני רוצה לומר: מה לעשות, אנחנו חברה, אמרתי מצד אחד רב גונית ויחד עם זאת עם הרבה תוויות ותגיות.
יעקב מרגי: אני רוצה לספר לכם על חוויה שהייתה לי.
יעקב מרגי: אם אני אקח אותי כאובייקט, אז יכולים להדביק לי תוויות – חרדי, מזרחי, פריפריה, סקטוריאלי, מעמדו, תמצאו כל מה שיש, בסדר.
יעקב מרגי: כל אחד מאיתנו נושא על גבו כמה תוויות ותגיות.
יעקב מרגי: כשכיהנתי כשר לשירותי דת, פתחנו ביוזמה של פעולה עם התפוצות, באמצעות ההסתדרות הציונית ואז, במסגרת אחד הפרויקטים שהיו לנו, זו הייתה פעילות בקרב ישראלים יורדים.
יעקב מרגי: חוץ מהקמפוסים ניהלנו פעילות יהודית בקמפוסים, גם בקרב ישראלים יורדים.
יעקב מרגי: אחת הפעולות זה בקרב מוכרי העגלות בקניונים – כולנו מכירים אותם.
יעקב מרגי: ביום הראשון, איך שהגעתי אני מקבל צ'פחה בכתף – אהלן, מה עניינים, מתי הגעתם.
יעקב מרגי: את מי אני רואה?
יעקב מרגי: בחור, אני מבין לפני העברית ישראלי, יהודי, תסלחו לי, לצורך המחשה – נראה אשכנזי, חילוני אפילו לא מהמרכז.
יעקב מרגי: הוא בא, נותן לי צ'פחה, אומר לי – אהלן, מתי הגעת?
יעקב מרגי: עם חיוך כזה, עד האוזניים.
יעקב מרגי: לי זה עשה משהו.
יעקב מרגי: פה בארץ ספק שאם היה רואה אותי – היה מתייחס וכבר היו עוברות לו בראש כל התגיות והתוויות עליהן דיברנו.
יעקב מרגי: בליל שבת נפגשנו עם קבוצת ישראלים, גם ביוזמה מאלפת, שאם פה הייתי עושה אותה כחרדי, היו, אני לא רוצה לומר לכם מה היו עושים.
יעקב מרגי: זה היה בבית כנסת שאחרי תפילת ליל שבת מתפרק.
יעקב מרגי: עורכים בו שולחנות ובאים לשם רק ישראלים, חילונים.
יעקב מרגי: אחרי יום עבודה באים, לא רוצה להגיד לכם איך באים בליל שבת, אבל באים.
יעקב מרגי: כי הערך של ישראלים לשבת ביחד, לשבת סביב שולחן שבת – גובר על המחסומים הרגשיים שיש לנו פה.
יעקב מרגי: ואז אמרתי להם, רבותי, סיפרתי להם את הסיפור של הבחור עם העגלות.
יעקב מרגי: אמרתי להם שהייתי גם בסאב-וואי, ברכבת התחתית, וראיתי, סליחה על הביטוי, שוב, לצורך הסיפור בלבד, כמעט איזה מיליון סינים בימים האלה שהייתי שם.
יעקב מרגי: ולא ראיתי סיני ששמח לראות סיני.
יעקב מרגי: ואמרתי להם, אני אגיד לכם מה קרה – הבחור בעגלות באותו רגע לא היו לו שום תווית ותגית.
יעקב מרגי: היתה לו תווית אחת – ישראלי.
יעקב מרגי: נתן לי צ'פחה על הישראלי.
יעקב מרגי: וככה אנחנו צריכים להרגיש כאן.
יעקב מרגי: ואת המסר הזה אנחנו צריכים להעביר לפה.
יעקב מרגי: לא צריך להיות בגולה או בניכר כדי להבין בסוף שאנחנו פה ישראלים.
יעקב מרגי: כולנו בסירה אחת.
יעקב מרגי: כמו שהוא אז, שם, בקניון, במול הגדול, קיבל אותי איך שאני ואני קיבלתי אותו בשמחה, איך שהוא והוא לא השתנה באותו רגע והוא לא נהיה דוס ולא ספרדי ולא ימני ולא שמאלני ולא כל דבר אחר.
יעקב מרגי: הוא קיבל אותי ואני קיבלתי אותו.
יעקב מרגי: ככה אנחנו צריכים לקבל אחד את השני בחברה הישראלי.
יעקב מרגי: הייתי חייב לשתף אתכם בזה.
יעקב מרגי: אמרתי, זה אפשרי, רבותי.
יעקב מרגי: אתה צודק, גם אני מתחבר.
יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים עם השונה מאיתנו.
יעקב מרגי: אנחנו כמעט לא מדברים עם מי שכמונו.
יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים.
יעקב מרגי: אנחנו שיפוטיים, אנחנו צריכים לדבר עם כל אחד ואחד, עם הקופסא האחורית שלו.
יעקב מרגי: לנסות להסתכל במשקפיים שלו.
יעקב מרגי: להבין למה, מאיפה זה בא לו ולכבד.
יעקב מרגי: גם אם אתה לא מסכים, וגם, תסלחו לי על הביטוי, גם אם זה קורע לך את הבטן לפעמים, האמירה שלו "מפוצצת" אותך כי זה לא מתאים לך, אנחנו חייבים לדעת לכבד את האחר, את דעתו של האחר.
יעקב מרגי: אני אתן את רשות הדיבור למשרד החינוך, בבקשה.
<בת גלים שער: שלום לכולם.
<בת גלים שער: שמי בת גלים שער, אני אמא של גלעד.
<בת גלים שער: אני אמא של עוד חמש בנות מדהימות ואנחנו מנסים לקחת את הכאב העצום על האובדן של גלעד, כדי שחמש הבנות האחרות ושאר הסובבים אותנו, יקבלו את האיזון הנכון בין החיים למוות.
<בת גלים שער: שנה שעברה נחשפנו לשיאים של רוע מצד אחד – חטיפה, רצח, חוויות מאד קשות, אבל נחשפנו גם לשיאים של טוב.
<בת גלים שער: שיאים של אחדות.
<בת גלים שער: שיאים של דברים שממש מרוממים את הנפש; והתחושה הזאת של האחדות לצד הכאב, היא דבר שאני חושבת מלווה אותנו כרגע ברמה האישית.
<בת גלים שער: כשאנחנו מנסים להסתכל יותר לצד הלאומי, מאד חשוב לנו לקחת את הימים האלה ולראות את המסוגלות של עם ישראל.
<בת גלים שער: עם ישראל בסופו של דבר זה יצא מתוכו, האחדות הזאת זה דבר שקיים בעם, רק צריך קצת לקלף את הקליפות, צריך קצת לתת את המקום ואת הזמן הנכון ואז עם ישראל יוצא במיטבו.
<בת גלים שער: מה שגילינו בקיץ שעבר, כולנו, זה שאנחנו מסוגלים למשהו.
<בת גלים שער: זה נכון שבשגרה מאד קשה לשמור על הדבר הזה, אבל התחושה היא שקיום של יום כזה, יום אחדות באופן פורמאלי, ברמה ממלכתית, ייתן הרבה מאד כוח ותזכורת תמידית לצורך הגדול של נושא האחדות.
<בת גלים שער: בוודאי שמדובר כאן בתהליך, כמו שאמר מנכ"ל גשר, תהליך שהוא חינוכי.
<בת גלים שער: לכן אנחנו גם חושבים שחשוב מאד שהיום הזה יהיה במערכת החינוך, כי משם בעצם צומח השיח האחר, השפה האחרת, כל הדברים האלה נמצאים בעיקר במערכת החינוך.
<בת גלים שער: אני כן רוצה להתייחס גם לסיפור של ישראל והתפוצות.
<בת גלים שער: אנחנו נחשפנו לגילויים של חום ואהבה ואחדות לא רק בארץ, גם בעולם.
<בת גלים שער: אם אנחנו נזכור שאנחנו 6-7 מיליון יהודים פה בארץ ועוד 6-7 מיליון יהודים בעולם, אנחנו ביחד כוח של 13 מיליון.
<בת גלים שער: אני חושבת שזה כוח עצום.
<בת גלים שער: כוחנו באחדותנו זה לא רק בארץ ישראל, זה בארץ ובעולם והסיפור של האחדות, התחברו אליו יהודים גם בארץ וגם בתפוצות.
<בת גלים שער: זאת אומרת שאם יהיה יום כזה, אפשר יהיה להמשיך ולנקז את המשך הפעילות ואת החיבורים האלה גם עם יהודים בארץ וגם עם יהודים בעולם, זה חשוב בפני עצמו.
<בת גלים שער: נקודה אחרונה שאני באה מטעם המשפחות, שאם וכאשר, ואני מקווה שהוועדה תקבל בחיוב את הרעיון של יום אחדות, לנו מאד חשוב שהיום הזה יצוין ביום העברי – ט"ו בסיוון, עם הקושי של מערכת החינוך בעניין, זה משתנה כל שנה מיום ליום, אבל אני חושבת שמשהו פה, בזהות היהודית הוא מאד חשוב.
<בת גלים שער: כמו שראש השנה הוא תמיד בא' תשרי, כמו שפסח תמיד בי"ד ניסן, יום האחדות צריך תמיד להיות בט"ו בסיוון.
<בת גלים שער: כל המערכות וכל עם ישראל יסתדרו עם התאריך הזה באשר הוא.
<בת גלים שער: קצת אתגר חינוכי, אבל אני חושבת שזה מאד חשוב, כי יש פה משהו עברי בעניין הזה.
<בת גלים שער: הילדים נרצחו בשל יהדותם, התאריך העברי הוא מאד חשוב לנו ואני מקווה שהוועדה תקבל את התאריך.
יעקב מרגי: אין ספק שהכל מתחיל בחינוך ואני חושב שככל שזה יהיה בשלבים מוקדמים בחברה הישראלית, של הנער הישראלי, של הילד הישראלי, זה יהיה מוטמע ומוטבע בתכונות האופי.
יעקב מרגי: אני חושב שאך טבעי שזה יתחיל במערכת החינוך ואנחנו נשמע את משרד החינוך.
יעקב מרגי: יושבים איתנו נציגי מועצת התלמידים והנוער הארצית, שזו הזדמנות לאחל להם בהצלחה בתחילת דרכם, תחילת שנת הלימודים.
יעקב מרגי: אני חושב שזה המשמר הנכנס.
יעקב מרגי: זכינו לברך את המשמר היוצא, לא מזמן בוועדה וזה המשמר הנכנס.
יעקב מרגי: זה באמת אתגר.
יעקב מרגי: בני הנוער, אתם שוהים ביחד הרבה זמן ואין כמו בית הספר כדי להבין כמה אנחנו באמת דומים ולא דומים אחד לשני בהרבה נושאים ובהרבה תחומים ויש לנו תפקיד חשוב.
יעקב מרגי: הייתי רוצה לשמוע מכם, אם זה נראה לכם ישים ואפשרי.
יעקב מרגי: ועוד משפט, לפני כן.
יעקב מרגי: אני אישית זכיתי להשתתף בהרבה התחלות של יוזמות כאלה וזה מתסכל.
יעקב מרגי: היו כאלה שאמרתי תעשה טובה, אני לא בא.
יעקב מרגי: מתחילים ביוזמות בקול תרועה רמה, עם כוונות טובות להמשכיות, פתאום כולם נעלמים.
יעקב מרגי: ואנחנו לא רוצים את זה, כמו שאמרתי בפתיחה.
יעקב מרגי: אנחנו רוצים להניע משהו שיהיה ב-DNA, בדינאמיקה של ההתנהלות של משרד החינוך, של הכנסת, של הממשלה, של החברה בישראל, של קבוצות דיון, קבוצות התחברות, ותוך שמירת זהות.
יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לשנות את השני.
יעקב מרגי: נגמרו הימים האלה.
יעקב מרגי: לדוגמא, פעם היינו שומעים בכל הקשור לחרדים – אה, חרדי בא לגור?
יעקב מרגי: בטח יסגור לנו את הרחוב בשבת.
יעקב מרגי: אז כבר לא סוגרים רחובות בשבת ולא סוגרים חנויות ולא זורקים אבנים.
יעקב מרגי: אז להתחבר, תוך שמירת זהות של כל אחד.
יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לשנות את השני ואף אחד לא רוצה להשתלט על המחשבה של השני.
יעקב מרגי: בני הנוער, יש לכם תפקיד חשוב בסוגיה הזו ואני רוצה לשאול האם זה ישים.
<אליאב בטיטו: שלום לכולכם, שלום למשפחות.
<אליאב בטיטו: שמי אליאב בטיטו מהעיר עפולה, בן 17, עולה לכיתה י"ב.
<אליאב בטיטו: נבחרתי ביום שלישי האחרון לרשות מועצת התלמידים והנוער הארצית.
<אליאב בטיטו: אני רוצה להגיד לכם שאנחנו מאד מאד מתחברים לנושא הזה.
<אליאב בטיטו: השנה, הנושא השנתי שבחרנו לעסוק בו זה חיבור בין שונים.
<אליאב בטיטו: הנושא הזה לא בא סתם.
<אליאב בטיטו: זה נושא שעלה מהשטח, זה נושא שבני הנוער העלו.
<אליאב בטיטו: זה נושא שאף אחד לא קבע ושבאמת יצא מאד במפתיע.
<אליאב בטיטו: זה נושא שהתחלנו לעבוד עליו מתחילת השנה ובאמת התחברנו אליו מאד אחרי הבחירות, בתקופת הבחירות הסוערת, שבה כל האחדות שהייתה, פתאום הרגשנו שדברים מתחילים להתרחש והחלטנו לקחת את זה על עצמנו בשנה הקרובה.
<אליאב בטיטו: אני חושב שזה נושא מאד חשוב.
<אליאב בטיטו: אני אומר לכם כאן, בוועדה הזאת, אנחנו מבחינתנו שותפים מלאים, אם זה ביום אחדות ישראל, בכל דבר, אנחנו נשמח שתגייסו אותנו לנושא הזה כי לדעתי זה נושא באמת חשוב ואנחנו מאד נשמח שהיום הזה ייצא לפועל.
<אליאב בטיטו: אנחנו תומכים בכם לגמרי ובכל המאבק, וזה לא רק בכם, זה בנו לדעתי, כי בסופו של דבר בני הנוער, אנחנו לא בחרנו סתם את הנושא הזה.
<אליאב בטיטו: זה נושא שחשוב שנעסוק בו ואם זה בני הנוער בעצמם החליטו שזה נושא חשוב, כנראה שזה מעיד על מה שהולך לקרות כאן.
<אליאב בטיטו: בסופו של דבר החברה הישראלית זה בני הנוער.
<אליאב בטיטו: בני הנוער עוד כמה שנים הופכים גם להיות המבוגרים, אלה שמחזיקים נשק, אלה שבצבא, אלה שמשתחררים מהצבא ואנחנו כולנו נשמח לשתף פעולה ואני מאד תומך ביום הזה.
יעקב מרגי: אתם רואים?
יעקב מרגי: מי אנחנו, שאמורים להכין להם את העולם שיהיה יותר ראוי, והם כבר מוכנים לו ורוצים להשפיע ולשנות.
יעקב מרגי: אין ספק, אנחנו נאתגר אתכם בשנה הזאת, כי אנחנו לא נסתפק רק בדיון הזה.
יעקב מרגי: יושבים איתנו אנשים שעשו אחדות ועושים אחדות וזכו בפרס.
יעקב מרגי: הייתי רוצה לשמוע אותם.
יעקב מרגי: יש מראיין רדיו שתמיד אני מזכיר אותו במבטא צרפתי והוא אמר – תגיד לנו מה עשית בשביל מדינה.
יעקב מרגי: אז אני לא אומר מה עשיתם, כי כבר יש מי שאמר מה שעשיתם.
יעקב מרגי: תספרו לנו איך אתם עושים ואיך אתם רואים ומה אתם אומרים על כל היוזמה הזאת.
<רעיה אפנר: שלום לכולם.
<רעיה אפנר: שמי רעיה אפנר, אשתו של יוסי אפנר.
<רעיה אפנר: אנחנו זכינו לכבוד לקבל את פרס ירושלים ל אחדות ישראל וגם המפעל שלנו נולד מכאב גדול.
<רעיה אפנר: אנחנו איבדנו את אבי, הבן שלנו, שנהרג באסון המסוקים, ומאז אנחנו חברים טובים מאד של שולי.
<רעיה אפנר: מתוך הכאב הזה נוצר המפעל של "נפגשים בשביל ישראל", או "אבי בשביל ישראל", כשאבי זה גם ראשי תיבות של אפשר ביחד.
<רעיה אפנר: מזה 10 שנים אנחנו יוצאים מדי שנה למסע של כחודשיים לאורך שביל ישראל, כאשר אנחנו מזמינים אליו את כל החברה הישראלית שמגיעה, על כל גווניה, כמעט על כל גווניה, במטרה להעמיק את השיח בין השונים.
<רעיה אפנר: המסע הזה נשען בעצם על שלוש רגליים, כאשר הראשונה היא הנצחה.
<רעיה אפנר: אנחנו לא הולכים רק למען זכר אבי, אנחנו צועדים היום במשך כחודשיים לזכר כל הנופלים במערכות ישראל ופיגועי הטרור, ומאפשרים בכך הנצחה לאלפי אנשים ומשפחות, שמי שקצת מכיר את הנושא מקרוב, יודע שהנצחה זה דבר מאד מאד לא פשוט, גם רגשית וגם כלכלית, ודרכנו זה הופך להיות מאד מאד פשוט ומאד מרגש ואפשר לעשות את זה בכמה רמות.
<רעיה אפנר: האבן השנייה, אנחנו קוראים לה התחדשות, וזה העיסוק בזהות יהודית- ישראלית, או ישראלית-יהודית וכל אחד מוזמן לבחור מאיזה צד לקרוא את זה.
<רעיה אפנר: זה מדי יום, לאורך כל המסע שהוא בסביבות 40-45 יום, אנחנו מתיישבים באמצע היום, מקבלים דף לימוד שיש בו מקורות גם ממה שנקרא ארון הספרים היהודי, אבל גם דברי הגות ושירה וספרות.
<רעיה אפנר: אנשים עושים היכרות, יושבים בקבוצות קטנות.
<רעיה אפנר: אנחנו מבקשים מאנשים – אל תשבו עם מי שבאתם מהבית.
<רעיה אפנר: בואו שבו עם אנשים שאתם לא מכירים.
<רעיה אפנר: אנשים יושבים, עושים סביב היכרות וצוללים לתוך דף הלימוד, כשאף פעם הזמן לא מספיק.
<רעיה אפנר: הזמן הוא בן 45 דקות לשעה, וכשהוא מסתיים – הם נשארים ללכת עם מי שהם ישבו איתו, כי הם עוד לא סיימו לדבר, וכך השיח מעמיק.
<רעיה אפנר: והאבן השלישית בעצם יושבת על שתי האבנים האלה, והיא השיח, הדיאלוג שנוצר בין השונים.
<רעיה אפנר: והוא באמת נוצר בין שונים, כי במסע שלנו מגיעים דתיים וחילוניים וימנים ושמאלנים וצעירים ומבוגרים, מנעד רב גילי מאד רחב.
<רעיה אפנר: יש אנשים שלוקחים את הילדים שלהם – ועדת חינוך, לא לשמוע – מוציאים אותם מבית הספר והם הולכים איתנו במשך החודש או חודשיים, וזה בית ספר לחיים.
<רעיה אפנר: ומצד שני גם אנשים ממש מבוגרים, פנסיונרים.
<רעיה אפנר: האיש הכי מבוגר שצעד איתנו לאורך חודשיים היה בן 82.
<רעיה אפנר: זה משהו שבאמת מקרב את השיח בין השונים.
<רעיה אפנר: זה מסע של חודשיים.
יעקב מרגי: אם הייתי בוועדת הפרס הייתי מערער.
יעקב מרגי: אני אגיד לך למה, לא בגלל שאת מוציאה את הילדים, על זה שלא הזמנתם אותנו.
<רעיה אפנר: אנחנו היינו בכנסת כמה פעמים - - -
יעקב מרגי: אבל הכנסת לא הייתה אצלכם בשביל ישראל.
<רעיה אפנר: נכון, היא מוזמנת.
יעקב מרגי: אנחנו, ועדת החינוך מזמינים את עצמנו.
יעקב מרגי: הרי האגו של הישראלי לא נותן לו להזמין את עצמו באופן ישיר, אז הנה.
<רעיה אפנר: אז אני אגיד לך, אני שמחה שאנחנו פה, כי כמו שאמרתי, זה התחיל ממשהו מאד משפחתי.
<רעיה אפנר: אנחנו לא אנשים שיש לנו פרסום, שיווק, אנחנו לאט-לאט במשך השנים מגיעים ליותר ויותר אנשים ונעזרים.
<רעיה אפנר: אנחנו מאד אוהבים שיתופים.
<רעיה אפנר: את הפרס קיבל גם רם שמואלי ממתחברים, אנחנו כבר עשינו איתם שיתוף.
<רעיה אפנר: השנה למשל, יחד עם מתחברים היה יום עם המגזר הערבי וזה היה יום מאלף.
<רעיה אפנר: דיברתם על זה שבחברה הישראלית יש קשיים.
<רעיה אפנר: אז יש קשיים.
<רעיה אפנר: החברה החרדית פחות מגיעה ללכת איתנו, כי הולכים יחד, גברים ונשים ואנחנו לא מכתיבים לאנשים איך ללכת, אז יש עם זה בעיה.
<רעיה אפנר: החברה הערבית, המגזר הערבי-ישראלי לא רצה כל כך ללכת איתנו, כי אנחנו מזכירים את הנופלים, שמבחינתם זו בעיה.
<רעיה אפנר: אז כל צד צריך לעשות איזה שהן פשרות ומצאנו פשרות, כדי בכל זאת ללכת ביחד והשנה הצלחנו לעשות את זה.
<רעיה אפנר: היו 600 איש, גם מהמגזר הערבי וגם מהמגזר היהודי.
<רעיה אפנר: היה מרתק.
<רעיה אפנר: אז אני אומרת שדברים כאלה, שאנחנו רוצים לעשות אותם במשך השנה, עם באמת ועדת החינוך ועם מנהל החינוך והנוער ועם מועצת התלמידים, שיכול לעשות לנו חיבורים יותר גדולים.
<רעיה אפנר: יש מסע של חודשיים לאורך השנה, אבל מעבר למסע הזה, כי לא כל אחד יכול לצאת למסע הזה, למרות שאנשים יכולים לבוא ליום אחד או יומיים, אבל גם לאורך כל השנה – מסעות ייעודיים כדי להגיע למגזרים שאנחנו לא מגיעים אליהם.
<רעיה אפנר: למשל עולים חדשים.
<רעיה אפנר: למשל קשישים – להוציא אותם ליום כזה.
<רעיה אפנר: מה שגילינו במסע, שהפלטפורמה של היציאה לטבע, מאפשרת לאנשים סוג אחר של מפגש וסוג אחר של דיון.
<רעיה אפנר: ומה שקורה באמת - - -
יעקב מרגי: אין מחיצות.
<רעיה אפנר: אין מחיצות.
<רעיה אפנר: הן נופלות ונופלים סטריאוטיפיים ומתנפצות סטיגמות ויש דיבור.
<רעיה אפנר: ברגע שמדברים עם מישהו ומסתכלים לו בעיניים, ויש לנו המון דוגמאות לאורך הזמן, לאורך השנים שהלכנו.
<רעיה אפנר: אנשים, שאם הייתי מזמינה אותם ככה רשמית – בואו, תיפגשו אצלי, תדברו – היו אומרים לי – אני, עם המטורף, עם הקיצוני הזה, אין לי מה לדבר.
<רעיה אפנר: ואנשים הגיעו במקרה, כי אנשים באו לטייל, באו לשביל ובמקרה נפגשו, עם דעות קיצוניות מאד, עם אמונות שונות, עם אורח שנים שונה, עם סגנון חיים שונה, אבל ישבו והסתכלו אחד לשני בעיניים וראו שלא צומחות לו כנפיים.
<רעיה אפנר: אין לו זנב.
<רעיה אפנר: הוא לא מפלצת.
<רעיה אפנר: הוא בן אדם שמאמין אחרת ממני, אבל לכבד אפשר.
<רעיה אפנר: תמיד יש משהו שאפשר ללמוד ממישהו, גם אם הוא שונה ממני לחלוטין, זה נורא נורא קיצוני שאני לא אוכל ללמוד ממנו משהו, משהו קטן.
<רעיה אפנר: וזו הגדולה של השיח הזה, המשותף, שבו אנשים יושבים ומסתכלים אחד לשני בעיניים.
<רעיה אפנר: נו, תגיד אתה.
<יוסף אפנר: לא, לא, לא.
<יוסף אפנר: יש לנו דוברת וכל מי שמכיר את המעגלים יודע שהיא הדוברת.