GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: אני יודע להעריך את מי שעושה את העבודה, ומי שזה קשה לו – אין גזרה משמים שהוא יהיה מנהל מוסד חינוכי.
יעקב מרגי: מי שלא יודע לחנך ילדי ישראל, שלא יהיה מנהל חינוכי, שילך יפתח עסק.
יעקב מרגי: איך אמרת, חנות ירקות, ואז הוא יבחר איזה תפוח ללטף ואיזה תפוח לשווק.
<קריאה: הוא פתח עסק.
<ישראל תיק: עדיין אני חושב שבשנים האחרונות נעשה שינוי, ביחד עם משרד החינוך, אני חושב ששינוי משמעותי - - -
יעקב מרגי: מה זה השינוי?
יעקב מרגי: יש אימת הדין.
<ישראל תיק: אני חושב שהוא חלחל לאט לאט - - -
יעקב מרגי: מזל שיש אימת הדין.
יעקב מרגי: מזל שהתחילה אימת הדין.
יעקב מרגי: אז תוקפים אותי שאני משבח את אימת הדין.
יעקב מרגי: אני לא נרתע מההתקפות האלה.
<קריאה: למה יש מכסות?
יעקב מרגי: יש פה הורה?
יעקב מרגי: בבקשה, תציג עם מה אתה מתמודד.
<שמעון בן-שושן: אני הורה לילדה שסיימה כיתה ח' בבית-שמש והיא צריכה להירשם לסמינר.
<שמעון בן-שושן: משרד החינוך הודיע שבבית-שמש כל הורה יכול לרשום את בתו לשלושה סמינרים ואחר כך העירייה תשבץ לאחד מהסמינרים שנבחרו.
<שמעון בן-שושן: חילקו דפים – אני לא יודע אם העירייה או משרד החינוך – לכל התלמידות החרדיות בבית-שמש ובהם תיאור של הזכויות, מה הן יכולות לעשות, ועדות ערר וכו'.
<שמעון בן-שושן: בבית-הספר של הבת שלי, "חיי שרה", המנהלת במכוון, כבר שנה שנייה, מעלימה את אותו דף מהתלמידות.
<שמעון בן-שושן: זה עוול מספר אחד.
<שמעון בן-שושן: כלומר, אתה לא יודע מתי הרישום מתחיל ומתי הוא נגמר, אתה לא יודע מה הזכויות שלך, אתה לא יודע מתי יש לך ועדות ערר, מה המועד האחרון להגשה וכו'.
<שמעון בן-שושן: זה עוול מספר אחד, ועיריית בית-שמש יודעת מזה, כי זו כבר השנה השנייה.
<שמעון בן-שושן: עוול שני – במקרה ידענו מתי חל הרישום לסמינר שרצינו להירשם אליו.
<שמעון בן-שושן: במקרה, ממש במקרה, דרך איזו אימא שדיברה עם אשתי.
<שמעון בן-שושן: נגשנו להירשם, נאמר לנו: אתה אפילו לא יכול להירשם, אנחנו לא מקבלים מ"חיי שרה".
<שמעון בן-שושן: רק להירשם, למלא טופס – אני לא יכול.
<שמעון בן-שושן: זה עוול מספר 2.
<שמעון בן-שושן: התקשרנו לגברת אביה מזרחי ממשרד החינוך והיא היתה צריכה ללחוץ עליה באין-ספור אימיילים ולחץ כבד רק כדי שנוכל למלא טופס.
<שמעון בן-שושן: אז זה עוול שני.
<שמעון בן-שושן: עוול שלישי - - -
יעקב מרגי: מנית כבר ארבעה, לא שמת לב.
<יואב ללום: כשההורה נמצא במצב הזה, תאמין לי שהוא לא מצליח לספור.
יעקב מרגי: אני יודע, לכן הפניתי את תשומת לבו.
<שמעון בן-שושן: אני אדם חולה מאוד, מטופל ב"הדסה", אין לי זמן, אני לא יודע כמה זמן נשאר לי לחיות, ואני צריך לרוץ ממקום למקום לכתת את רגלי כל יום.
יעקב מרגי: נכון להיום, מה המצב עם הבת?
יעקב מרגי: היא כבר נרשמה?
<שמעון בן-שושן: נרשמנו בכוח, עשינו מבחן, שילמנו כסף, לא קיבלנו קבלה.
<שמעון בן-שושן: זה עוול רביעי או חמישי כבר.
יעקב מרגי: אל תספור, לא משנה.
<שמעון בן-שושן: לא רוצים לתת קבלה.
<שמעון בן-שושן: עכשיו, לך תחכה.
<שמעון בן-שושן: תחכה לתשובה.
<שמעון בן-שושן: אתה מחכה, מחכה, מחכה, אחרי שלושה חודשים וחצי – זה הגיוני?
<שמעון בן-שושן: אחרי שלושה חודשים וחצי קיבלנו תשובה בטלפון: הבת לא מתקבלת.
<שמעון בן-שושן: למרות שהתעודה של הבת שלה הכל "טוב מאוד", הבנו אין-ספור המלצות ממורות.
<שמעון בן-שושן: הבת שלי לא מצטיינת, היא סופר-מצטיינת, עדינה ואצילית.
<שמעון בן-שושן: קיבלנו סירוב, היא לא מקבלת מ"חיי שרה".
<שמעון בן-שושן: שאלתי מה הסיבה שהיא לא מקבלת את הבת שלי?
<שמעון בן-שושן: בגלל שלבית-הספר שלך יש סמינר המשך של "מעיין החינוך התורני" ולשאר הבנות בעיר אין המשך.
<שמעון בן-שושן: מה זה קשור?
<שמעון בן-שושן: אם בת בבית-ספר אחר יש לה מגוון סמינרים לבחירה, נניח שמונה סמינרים לבחירה, זה לא נקרא המשך?
<שמעון בן-שושן: רק אצלנו, בגלל שלבית-הספר ולסמינר יש אותה הנהלה, זה נקרא המשך, אבל אצלם זה לא אותה הנהלה ולכן זה לא נקרא המשך.
<שמעון בן-שושן: להפך, אנחנו מופלים לרעה, כי ל"חיי שרה" יש הגבלה והן יכולות לבחור רק חמישה סמינרים ואילו שאר בנות העיר יכולות לבחור תשעה סמינרים.
<שמעון בן-שושן: למה זה ככה?
<שמעון בן-שושן: זו לא אפליה בוטה?
<שמעון בן-שושן: החוק מחייב את הסמינר לתת לי תשובה בכתב.
<שמעון בן-שושן: עד היום, כבר יותר מחצי שנה, מסרבים לתת לי תשובה בכתב, כי הם לא יודעים מה לכתוב.
<שמעון בן-שושן: בשבוע שעבר יש לי ועדת ערר - - -
יעקב מרגי: פנית לעיריית בית-שמש?
<שמעון בן-שושן: קיבלתי רמזים ממשרד החינוך, מאביה מזרחי, רמזים עבים, שהולכים למכור אותי בוועדת הערר בשבוע הבא.
<שמעון בן-שושן: הולכים למרוח אותי.
<יואב ללום: לא אצל מאיר שמעוני - - -
יעקב מרגי: סליחה, אתה מבזבז את הזמן שמוקצב לך.
<יואב ללום: על הזמן שלי, את זה אני מוכן להגיד.
יעקב מרגי: נציגת עיריית בית-שמש, המקרה מוכר לך?
<רונית רענן: כן.
יעקב מרגי: על הדרך, המקרה כמשל לסוגיית הרישום בבית-שמש.
<רונית רענן: מה שאמרו חברי דומה.
<רונית רענן: אני ארבע שנים בתפקיד, וכשנכנסתי לפני ארבע שנים, לקראת סוף שנת הלימודים, עסקתי מייד בנושא שיבוץ הבנות.
<רונית רענן: הרב מנדלסון, מנהל רשת מוסדות "דרכי רחל", אמר לי אז שהצרה הגדולה ביותר שקרתה בבית-שמש, שיש 12 סמינרים.
<רונית רענן: אז היום יש לנו כבר 14 סמינרים.
יעקב מרגי: כל אחד בוכה מאיפה שכואב לו.
יעקב מרגי: אנחנו בוכים את הבכי של התלמידות.
<רונית רענן: אני מנסה לומר – מה שכבר נאמר כאן
<רונית רענן: בדרך אחרת – שריבוי מוסדות הוא לא תמיד ברכה, הוא הרבה פעמים בעיה.
<רונית רענן: חלק מהבעיות במגזר החרדי זה ריבוי המוסדות.
יעקב מרגי: כדי שלא תיפלי בתמימות אני אספר לך מה השיטות.
יעקב מרגי: ליוויתי את אופקים בחיתוליה.
יעקב מרגי: יש אופקים לפני החטא ואחרי החטא.
יעקב מרגי: הם הקימו שני מוסדות – באחד הם שמו את הבנות שהם רצו, בשני הם שמו את הבנות שלא רצו, ולא אפשרו לאף אחד לפתוח עוד אחד.
יעקב מרגי: בלחץ פיזי שלי ובתעוזה של כמה אנשים - נבהלו שהולכים להרוס את אופקים – ברוך השם אופקים רק מתפתחת.
יעקב מרגי: הקהילה החרדית שם רק מתפתחת.
יעקב מרגי: אני לא יודע מה קורה לעירייה, אבל הקהילה החרדית מתפתחת.
יעקב מרגי: אף אחד לא מת, השמים לא נפלו על אף אחד ואף אחד לא יצא לתרבות רעה.
יעקב מרגי: שלא יהלכו עלינו אימים.
יעקב מרגי: כששואלים אותי מה נשמע, אני לא עונה.
יעקב מרגי: כששואלים: מה שלומך?
יעקב מרגי: אני אומר: ברוך השם.
יעקב מרגי: מה נשמע?
יעקב מרגי: אני עונה: תלוי איפה אתה שם את האוזן.
יעקב מרגי: תעשי לי טובה, תסתכלי עכשיו מהצד של ההורה ושל הילדה.
יעקב מרגי: בשרשרת המזון הזאת המוסדות הם באמת אחרונים.
<רונית רענן: אין ספק, אני לא מייצגת אותו, אני רק מעלה את אותה נקודה שעלתה כאן בנושא של ריבוי מוסדות.
יעקב מרגי: גם אני רק פורק תסכולים שלי מאותם דברים.
<רונית רענן: אני מבינה אותך ואני חייבת להגיד שהתופעה קיימת כל שנה ואני מסכימה עם כל מה שנאמר כאן.
יעקב מרגי: בית שמש.
<רונית רענן: היום אנחנו במצב שיש כ-20 בנות שאינן משובצות עדיין.
יעקב מרגי: עובדי מחלקת החינוך יצאו לחופשה השנה?
יעקב מרגי: איך יכלו לצאת לחופשה כש-20 בנות לא יודעות מה קורה איתן?
ענת ברקו: מלחמות על הגב של הילדים האלה.
יעקב מרגי: זה לא מלחמות, זו אטימות.
<רונית רענן: יש בערך 600 בנות במחזור, כל שנה יותר.
<רונית רענן: התהליך הוא תהליך דומה למה שתיארו כאן.
<רונית רענן: הלוואי שנגיע למצב שהשיבוצים ייראו לגמרי אחרת וכל הרישום ייראה אחרת, והלוואי שיום אחד אפשר יהיה לרשום בכלל ברשות, שזה בכלל דבר אחר.
<רונית רענן: אבל זה עדיין לא בשל במגזר החרדי.
<רונית רענן: זה תהליך, זה יקרה - - -
יעקב מרגי: את יודעת למה זה לא בשל?
יעקב מרגי: כי אנחנו, הרשויות, מאפשרים להם את זה.
יעקב מרגי: תסלחו לי, רשות מקומית ורשות חינוך, על-פי חוק זה מחייב אותה ומשרד החינוך הוא הרגולטור.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, זה בגלל שאנחנו מאפשרים את זה.
יעקב מרגי: לא יעזור כלום.
יעקב מרגי: אתם יודעים מאיפה זה בא לי?
יעקב מרגי: כי אני שייך לאותה תקופה שהמורה היה לוקח את הילד ביד ואם צריך גם לוקח אותו לביתו, מלביש אותו בדברים שחסרים לו, מאכיל אותו ומשלים לו את הילקוט.
יעקב מרגי: איפה הימים האלה?
<רונית רענן: אני רוצה להגיד לך משהו, חבר הכנסת מרגי.
<רונית רענן: כשאני הייתי ילדה היו מבחני "סקר".
<רונית רענן: חלק אולי לא יודעים את זה.
<רונית רענן: המדינה עשתה סלקציה בכוחה.
<רונית רענן: יש תהליך שינוי ומה שאתה אומר היום על החינוך הממלכתי קרה בתהליך של כמעט 40 שנה.
<רונית רענן: אני חושבת שבמגזר החרדי חלים שינויים וחלק מהשינויים שחלים זה עצם הדיון כאן.
<רונית רענן: ויקרו שינויים, אבל הנקודה היא שאי אפשר להאשים אף אחד.
יעקב מרגי: גברתי, אני קדנציה חמישית בכנסת ודיונים כאלה יש כל שנה.
יעקב מרגי: נושא האפליה נידון במגזר החרדי - - -
<רונית רענן: לפני חמש שנים לא היו דיונים.
יעקב מרגי: כי לא היתה אימת הדין, הרגולטור לא עבד.
<רונית רענן: יפה, אבל זה הישג.
<רונית רענן: צריך לראות בזה גם הישג בתהליך של השינוי.
יעקב מרגי: יואב ללום, סחטת קומפלימנט בשידור, אל תצפה גם בוועדה.
<רונית רענן: השינוי לא קורה בבת אחת וחלק מהאנשים שיושבים כאן שותפים לשינוי הזה, לתהליכים שקורים.
<רונית רענן: זה לא פשוט ולא כל הפוליטיקאים אוהבים את זה.
<רונית רענן: אני שמחה לשמוע את ראש העיר אלעד מדבר ככה, אבל לא כל הפוליטיקאים מוכנים להיכנס לתוך העולם הזה ששמו "לריב בתוך המגזר החרדי", בייחוד אם הם חרדים.
<רונית רענן: זה לא פשוט להם, לא כולם גיבורים וחזקים ואתה צריך שקלול גם של זה וגם של זה.
יעקב מרגי: אני רוצה לספר לך משהו, לא בשביל שאני רוצה למעט בערכו של ראש עיריית אלעד ישראל פרוש.
יעקב מרגי: עיריית מודיעין עילית, הם פה, לפני שאני אכנס בהם?
יעקב מרגי: עיריית מודיעין עילית - - -
<יואב ללום: הם לא פה.
יעקב מרגי: זו עירייה סוררת.
יעקב מרגי: את יודעת למה?
יעקב מרגי: הם עשו שם כמעט טיהור אתני בוועדות הקבלה, בשכירויות וכו'.
יעקב מרגי: יש לו תמיכה מובטחת של 85% לבחירתו, העיקר שיגמור את הצרות שלו בתוך המחנה הליטאי.
יעקב מרגי: אבל הוא צופה פני עתיד, ויכול להיות שגם זה עומד לנגד עיניו.
יעקב מרגי: יכול להיות שהוא בתוך נשמתו היה פועל אחרת מכפי שהוא פועל היום, אבל תארי לך שאין לו 80% מהאוכלוסיה אשכנזים?
<רונית רענן: היתה לו בעיה.
יעקב מרגי: אז אני לא נשען על זה.
יעקב מרגי: אני רוצה להאמין שהוא היה נוהג אחרת.
יעקב מרגי: לכן אני לא בונה על זה.
<שמעון בן-שושן: אני מבקש להעיר הערה קטנה, יש פה טעות.
יעקב מרגי: אני אוהב להיענות, בדרך כלל אני איש נחמד, אבל חכה.
יעקב מרגי: עו"ד ללום, בבקשה.
<יואב ללום: במסגרת המגבלות שהטלת על אלעד, אני אשתדל להגיד שגם אני מאוד אוהב את - - -
יעקב מרגי: יש את הסוגיה של אלעד שפתוחה במישור המשפטי.
יעקב מרגי: תתרום מהפרקטיקה שלך במאבקים שלך לטובת נושא האפליה.
<יואב ללום: אני אדבר רק על העקרונות, אבל על אלעד אני אגיד במשפט אחד: אני מאוד אוהב את האמירות של הרב ישראל פרוש, רק אני מחכה - - -
<ישראל פרוש: אם לא היית שם בפנים הכל היה מסודר.
<ישראל פרוש: אל תדאג שישלחו שליחים - - -
יעקב מרגי: הרב ישראל פרוש - - -
<ישראל פרוש: אדוני היושב-ראש, אם אתה אומר משהו והעורך-דין לא שומע, אז גם ראש העיר לא שומע.
<ישראל פרוש: מי שהרס את הציבור החרדי, זה אתה.
<יואב ללום: - - -
יעקב מרגי: אני עוצר את הדיון.
יעקב מרגי: אולי לא ברור לכם, אבל אני אוציא מהדיון.
יעקב מרגי: אדוני ראש העיר, הוא כיבד את הדברים שלך, מידי פעם זרק הערות.
יעקב מרגי: אני לא אסבול התפרצויות כאלה.
יעקב מרגי: אני לא רוצה להיות במצב שאני מוציא אותך מהדיון.
יעקב מרגי: כנ"ל, אני מבקש ממך, אתה לא עונה לו ולא פונה אליו.
יעקב מרגי: אתה פונה אלי.
<יואב ללום: בסדר, אני לא פונה אליו.
<יואב ללום: אני רק אדגיש דבר אחד, שבעיר אלעד שובצו, לטענת הדובר שדיבר לפני כן לגבי אלעד, כל הבנות לבתי-הספר, רק שבנות שובצו לבית-ספר לא חוקי, פיראטי, שאין חולק שהוא לא חוקי, אין חולק שהוא פיראטי - - -
<ישראל פרוש: - - -
<יואב ללום: סליחה, אל תפריע לי עכשיו.
יעקב מרגי: תרשום לך הערה, אני אתן לך.
<יואב ללום: תודה רבה, דיברת בזמנך, עכשיו שתוק.
יעקב מרגי: אל תפנה אליו, ביקשתי.
יעקב מרגי: עו"ד ללום, אתה לא יכול לומר לאורח פה, למשתתף בדיון, שישתוק.
<יואב ללום: אין בעיה.
<יואב ללום: מושך את המילה "שתוק".
<יואב ללום: שישב בשקט, שיהיה בשקט, שייתן לי לדבר.
<יואב ללום: תסגנן את זה איך שאתה רוצה.
יעקב מרגי: תשאיר לי את ניהול הישיבה.
<יואב ללום: אני רוצה לומר שהשיבוץ הזה נעשה אחרי שהרישום נעשה בצורה פיראטית, בית-הספר הספציפי, הפיראטי הזה, בחר תלמידות מראש, עשה רישום מוקדם וערער את כל המצב בעיר.
<יואב ללום: בנוסף, אותו בית-ספר עשה את זה גם השנה.
<יואב ללום: אני לא רוצה להרחיב על הטענות האלה, נתמודד עליהן בבית-המשפט.
<יואב ללום: בעניין העקרוני - - -
<ישראל פרוש: לא, אני מבקש.
יעקב מרגי: אני אתן לך רשות דיבור.
<ישראל פרוש: אדוני היושב-ראש, אני אבא של - - - הוא דיבר על אלעד, אני רוצה לענות לו.
יעקב מרגי: אני אתן לך את רשות התגובה.
<ישראל פרוש: אני עוזב את האולם.
<ישראל פרוש: הוא דיבר על אלעד, אני רוצה לענות על אלעד.
יעקב מרגי: הוא סיים?
<ישראל פרוש: הוא סיים על אלעד.
<ישראל פרוש: על אלעד הוא סיים.
<יואב ללום: לא סיימתי.
<ישראל פרוש: אדוני היושב-ראש, הוא דיבר על אלעד, אני רוצה לענות על אלעד.
יעקב מרגי: אתה מזיק לדיון.
<יואב ללום: כרגע אני לא ממשיך לדבר על אלעד בעקבות ההערות של הייעוץ המשפטי.
<יואב ללום: בעניין העקרוני, לצערי ולשמחתי.
<יואב ללום: אני אתחיל עם "לשמחתי" – לפני זה אמרתי את זה בהתפרצות ולכן אני אומר את זה עכשיו בתוך הדברים שלי.
<יואב ללום: יש שינוי במשרד החינוך.
<יואב ללום: מתשס"ו, עשר שנים, עמותת "נוער כהלכה" ואני והרב יעקב יוסף, זכר צדיק לברכה, ליווינו את המהלך הזה.
<יואב ללום: כשהתחלנו אותו היינו עם 480 בנות בירושלים בלי כיתה ט' ב-1 בספטמבר ו-113 בנות בלי כיתה א' ב-1 בספטמבר 2006.
<יואב ללום: בשנים האחרונות אנחנו עומדים על אפס וזה דבר חיובי, מבורך, פחות דמעות, פחות קשיים, ועדת ערר שעובדת, לצערי לאט מדי, מאוחר מדי, וזה צריך תיקון.
<יואב ללום: אני אומר את זה ממקום אוהב למאיר שמעוני והצוות שלו.
<יואב ללום: זה צריך תיקון, לא ייתכן שוועדות ערר יהיו באוגוסט.
<יואב ללום: לא ייתכן לאפשר לבית-ספר שלא נתן במועדים את התשובה, לעלות לוועדת ערר.
<יואב ללום: אם הוא לא נתן את התשובה במועד, הילדה מתקבלת.
<יואב ללום: זה צריך להיות הנוהל.
<יואב ללום: לא ייתכן שבית-ספר ייתן תשובה ביולי ובאוגוסט הוא בוועדת ערר.
<יואב ללום: זו נקודה אחת שאני רוצה לומר ברמת העיקרון.
<יואב ללום: אני רוצה להתבטא ברמה הכללית וגם להתייחס לעניין ריבוי המוסדות.
<יואב ללום: התחושה שלי היא שאנחנו עובדים כמו בחלם, כי אנחנו בונים בית-חולים מתחת לגשר.
<יואב ללום: שמענו את זה מלא מעט דוברים כאן – האחוזים והמכסות שבאות לתקן, גם האחוזים והמכסות של 30% ההיסטוריים, שלטענת כאלה מסוימים, כמו בני כהן, לשעבר ממשרד החינוך, שהרב אלישיב קבע את ה-30% כדי לתקן, הכוונה היתה שיהיה מינימום 30%.
<יואב ללום: המכסה הזאת היא פסולה, כי בעיר כמו אלעד למשל – בלי לעורר שוב את פרשת אלעד – האחוזים הדמוגרפיים בעיר הם לא 50 – 50, הם הרבה יותר לטובת הספרדים.
<יואב ללום: כשבאים שני בתי-ספר ואומרים: יש לנו 38%, אנחנו יותר טובים מהפושעים בירושלים שיש להם רק 18; אנחנו יותר טובים מבני-ברק שיש שם רק כ-20, אז מגיע להם תעודת כבוד על זה שהם קיבלו 38% של בנות ספרדיות לתוך בית הספר.
<יואב ללום: אני חושב שהמושג הזה של האחוזים צריך לעבור.
<יואב ללום: הגענו לשלב שאנחנו יכולים לעבור מדרגה, לעבור לשלב הבא בטיפול.
<יואב ללום: הגענו לשלב של טיפול בוועדות ערר, בקבלה של תלמידות, עשינו כברת דרך ארוכה, ואני מודה למשרד החינוך על העבודה ועל השותפות והטיפול האמיתי בבנות, במקרים ובבעיות.
<יואב ללום: אני אומר שצריך לעשות פה סדר קבוע: אזורי רישום, בתי-ספר מזינים.
<יואב ללום: יש הרבה אופציות.
<יואב ללום: זו עוד נקודה שמשרד החינוך צריך לקחת לתשומת לבו – אדוני היושב-ראש, לא תאמין, בת לומדת בבית-ספר של ש"ס בירושלים, "בית מרגלית".
<יואב ללום: זה "בית יעקב" לכל דבר ועניין.
<יואב ללום: סליחה, הוא אפילו לא של ש"ס, הוא של החינוך העצמאי, הוא בבעלות החינוך העצמי.
<יואב ללום: בוגרת של בית-הספר הזה שרוצה להתקבל לשרנסקי-ליברמן-מנדלסון בירושלים – זה לא יקרה.
<יואב ללום: צביקה כהן אמר לי שהוא משבץ, שהוא ישבץ אם תהיה בת כזאת.
<יואב ללום: אבל בת כזאת לא תיגש אפילו, כי היא יודעת שאין לה סיכוי.
<יואב ללום: לכן המערכת פה צריכה לעבור שינוי משמעותי.
<יואב ללום: לגבי פתיחת בתי-הספר וכמות התלמידות בכיתות – אני תמיד אוהב לשמוע את זעקת הקוזק הנגזל: "הוא פתח", "הם פתחו", "הם הקימו", "הם שפצרו", הם עשו את הכל.
<יואב ללום: יש תקנה שנקבעה על-ידי גדעון סער והיא מסמיכה את שר החינוך לא לאשר פתיחת בתי-ספר אם זה גורם לבתי-ספר אחרים לבעיה.
<יואב ללום: יש תקנה כזאת, אז שמשרד החינוך יעשה בה שימוש, שמשרד החינוך יחסום את זה.
<יואב ללום: אם צריך לתקן את התקנות, אז שמשרד החינוך יתקן את התקנון, שיעשה סדר בבעיות האלה.
<יואב ללום: בשנתיים האחרונות אני נתקל בבעיות מסוג שונה, כי המערכות עובדות יחסית טוב.
<יואב ללום: עם כל ההערות שאמרתי, הן עובדות טוב, לא יחסית טוב.
<יואב ללום: עם כל ההערות שאמרתי, המערכות עובדות טוב, בעיקר במשרד החינוך וזה מחלחל לרשויות.
<יואב ללום: אבל אני נתקל במקרים של הורים שכבר בשנה שעברה פנו לוועדת הערר והשנה זורקים להם את הבנים מתלמודי התורה.
<יואב ללום: הדברים האלה לא יכולים לקרות.
ענת ברקו: באיזה תירוץ?
<יואב ללום: "החלטנו שהם לא פה".
<יואב ללום: זה התירוץ.
<יואב ללום: אני יכול להראות לך מסמכים ולהביא לך הקלטות.
ענת ברקו: "החלטנו שהם לא פה", נקודה?
ענת ברקו: אין צורך בנימוק?
<יואב ללום: כן.
<יואב ללום: ואז פונים למשרד החינוך ומשרד החינוך מאוד עמוס, ולכן זה לוקח זמן.
<יואב ללום: עד שזה עובר מהמפקחת וכו'.
<יואב ללום: כשזה מגיע לשולחן של מאיר שמעוני זה נפתר.
<יואב ללום: יש פה דברים עמוקים יותר, בעייתיים יותר, יש כאן תרבות שלמה של מעבר מרשת לרשת.
<יואב ללום: ילדה גרה בעיר שבה היה רק בית-ספר של רשת החינוך של ש"ס, והיא עוברת דירה לירושלים והיא רוצה ללמוד ב"בית-יעקב" של החינוך העצמאי.
<יואב ללום: היא לא יכולה לעבור מרשת לרשת ומשרד החינוך מאשר את זה.
<יואב ללום: אי-מעבר מרשת לרשת, הפיקוח, המפקחים – אם תרצו, אני אשמיע הקלטות.
<יואב ללום: אל תנסו אותי – של משרד החינוך אומרים במפורש שאי אפשר לעבור.
<יואב ללום: זו רשת אחרת ולכן אי אפשר לעבור.
יעקב מרגי: ראש עיריית אלעד, אתה רוצה להתייחס לדברים שנאמרו?
<יואב ללום: אם תהיה הערה לגופי, גם אני אגיב.
יעקב מרגי: לא, אני אחליט.
<ישראל פרוש: אני אחזור ואומר - - -
יעקב מרגי: אל תחזור, תאמר דברים חדשים.
<ישראל פרוש: אם בשנה שעברה משרד החינוך היה מתייחס - - -
יעקב מרגי: תאמין לי, לא פספסתי את זה, זה יגיע אליהם.
<ישראל פרוש: אם היו נותנים, כמו שביקשנו, רישיונות לשני התיכוניים, כי קלטנו שהשנה תהיה הרבה יותר גרועה מאשר בשנה שעברה – היינו פותרים את כל הבעיה.
<ישראל פרוש: אני זה שהצעתי לעשות את זה אזורי.
<ישראל פרוש: כשבאים אלי היום ואומרים לי תטפל באזורי או תכניס בנות, כשמורות שאני אישית, ראש העיר, בהסכמה עם משרד החינוך אמרתי להן: תמשיכו ללמד כדי שהבנות לא יצאו לרחוב – נקראות לשימוע במשרד החינוך לפסול להן את הרישיונות, אז אני לא העירייה, אז אל תבואו ותבקשו ממני דברים.
<ישראל פרוש: אני לא עירייה רק לסוכריות שאתם רוצים שאני אעשה.
<ישראל פרוש: אני חוזר ואומר, תעבור באלעד.
<ישראל פרוש: הכי קל לקחת סגן ראש עיר או אדם שמייצג ציבור מסוים והוא מדבר מה שהוא רוצה.
<ישראל פרוש: קח את צביקה כהן חמש שנים אחורה, כשהיה ראש עיר, הוא היה צריך לייצג את כולם, אבל דיבר קצת אחרת.
<ישראל פרוש: היום אני, על אף שאני שייך למגזר מסוים, נמצא כראש עיר ומציע לך לבדוק באלעד מי היה זה שבשנה שעברה לקח ביד את כל הבנות של התיכון והכניס אותן לתיכוניים, מי לוקח בנות לבתי-ספר - - -
יעקב מרגי: על השנה שעברה תקבל ברכה.
יעקב מרגי: על השנה הזאת אתה חייב - - -
<ישראל פרוש: שמשרד החינוך יעבוד עם העירייה לפי איך שהעירייה צריכה ורוצה – הכל יסודר.
<יואב ללום: תברך אותו על אותה תלמידה - - -
יעקב מרגי: בסוף חובת ההוכחה עליכם.
<קרן רז מורג: אני מייצגת מספר מוסדות גם בירושלים וגם בעיר אלעד.
<קרן רז מורג: כרגע על הפרק יש את הנושא של העתירה.
<קרן רז מורג: אני שותפה מאוד לכאב של התלמידות שהוצג כאן.
<קרן רז מורג: אני חושבת שהסיטואציה כולה היא סיטואציה כואבת - - -
יעקב מרגי: גם שולחייך שותפים?
<קרן רז מורג: גם שולחי, בהחלט.
<קרן רז מורג: אני חושבת שהסיטואציה הזאת היא סיטואציה כואבת ובעייתית.
<קרן רז מורג: יש כאן עניין חברתי, שורשי, שצריך לפתור אותו.
<קרן רז מורג: אני מסכימה מאוד עם מה שנאמר כאן מצד עיריית בית-שמש שיש כאן תהליך ושאי אפשר לבוא ולכפות על המציאות איזשהו פתרון מאוד מאוד מהיר ולפתור עם זה את הבעיות.
<קרן רז מורג: אני חושבת שלאורך השנים האחרונות ראינו שמה שפתר את רוב הבעיות היה כאשר ניתנו לראשי ערים סמכויות לשבץ תלמידות מתוך ההיכרות שלהם את האוכלוסיה, ולא לכפות על מוסדות הר כגיגית כמויות של תלמידות שהם לא מסוגלים להתמודד איתן.
ענת ברקו: מספרים, לא כמויות.
ענת ברקו: אנשים לא סופרים בכמויות, אלא במספרים.
<קרן רז מורג: סליחה, את צודקת לחלוטין.
<קרן רז מורג: אני מקבלת בהחלט את ההערה.
<קרן רז מורג: אחת הבעיות הקשות ביותר שמוסדות מתמודדים איתן היא באמת עניין העומס בכיתות.
<קרן רז מורג: כאשר מוסד חינוכי, כפי שאתה מתאר, מעסיק מורים שהיו רוצים לקחת את אותה תלמידה הביתה - ואגב לפעמים גם עושים זאת.
<קרן רז מורג: אני שומעת הרבה מאוד סיפורים על תלמידות שהמורה שלהם חיתנה אותם ולפעמים לא ההורה שלהם חיתן אותם.
יעקב מרגי: אלה בדרך כלל לא מפליאים, על אלה אני לא מדבר.
<קרן רז מורג: גם בתוך הקבוצה שמואשמת כאן יש הרבה מאוד עובדות ועובדי הוראה שעושים עבודת קודש גדולה מאוד עם התלמידות.
יעקב מרגי: אף אחד לא מזלזל בזה.
<קרן רז מורג: אבל כשמשרד החינוך מאפשר רק בבתי-הספר האלה לקלוט 50 תלמידות, יש קושי שהתלמידה ה-47, ה-48, 49 ו-50 תהיה תלמידה שלא עומדת בסטנדרטים הרגילים.
<קרן רז מורג: הרבה יותר קל לקלוט תלמידה כזאת בכיתה שיש בה 35 תלמידים או 32 תלמידים, כפי שאנחנו מכירים במגזרים אחרים.
<קרן רז מורג: כאשר התלמידה הזאת סוגרת את המכסה על 50 תלמידות זה מצב בלתי אפשרי ודרישה בלתי סבירה גם מהתלמידה, גם - - -
<צביקה כהן: אבל מעניין ש-90% מהמסורבות הן ספרדיות.
<קרן רז מורג: סליחה, ישבתי פה בשקט ולא הפרעתי לאיש.
<קרן רז מורג: אני מבקשת את זכות הדיבור.
<קרן רז מורג: זה מצב בלתי אפשרי גם לתלמידה הזאת, גם לחברות שלה, גם לצוות המורים וגם לסמינר באופן כללי.
<קרן רז מורג: לכן, בראש ובראשונה צריך לתת פתרון משמעותי לנושא הזה של בניית כיתות בסמינרים המבוקשים.
יעקב מרגי: בואי אני אספר לך משהו שאולי את לא יודעת ולכן את מציגה את הצד החיובי.
יעקב מרגי: אין לי בעיה עם זה, מידי פעם צריך להציג גם את הצדדים החיוביים.
יעקב מרגי: כשבאות שתי חברות שלמדו באותו בית-ספר, ומה לעשות, ארץ המוצא של הוריהן שונה, והתעודה של הספרדיה יותר טובה משל חברתה בכל פרמטר, היא לא עוברת את המסננת הזאת.
יעקב מרגי: את לא חייבת לי תשובה, תודה.
<קרן רז מורג: אני אתן לך תשובה.
<צביקה כהן: 90% מהמסורבות הן ספרדיות.
<צביקה כהן: זו סתם מכבסת מילים.
<קרן רז מורג: אני אתן לך תשובה - - -
יעקב מרגי: סליחה, לי אין עמותה ואין לי מוסדות, ותאמין לי שאני חי ונושם את הבעיה.
<צביקה כהן: אתה מוזמן לכיכר ספרא לראות את הדמעות.
יעקב מרגי: אלה התוצאות.
<קרן רז מורג: אני אומר לך בדיוק.
<קרן רז מורג: יש קריטריונים שנקבעו על-ידי משרד החינוך והרשויות המקומיות בשיתוף עם איגוד הסמינרים.
<קרן רז מורג: הקריטריונים האלה קובעים בצורה מפורשת שהעניין העדתי הוא לא חלק מתהליך המיון.
<יואב ללום: ברור.
<צביקה כהן: ברור.
מירב בן ארי: משום שאי אפשר לכתוב דבר כזה.
<קרן רז מורג: לא, חס וחלילה.
יעקב מרגי: סליחה, גברתי, עצרי.
יעקב מרגי: תקשיבי, זה כמו שאת אומרת לי שיעקב מרגי כתב לעצמו נהלים לא לגנוב.
יעקב מרגי: יש חוק, מה את רוצה שיהיה.
<קרן רז מורג: אין בעיה, אני אומרת שהנוהל קובע קריטריונים שעל-פיהם נבחנות בנות.
<קרן רז מורג: במידה – תן לי בבקשה רק להשלים משפט.
יעקב מרגי: תעשי לי טובה, לא, לא.
יעקב מרגי: תקשיבי, בואי נעשה סדר.
<יואב ללום: יש מבחן תוצאה.
יעקב מרגי: סליחה, אתה לא מפריע לי.
יעקב מרגי: יש לך משפטי סיכום, אבל מה שקשור למשרד – תשאירי למשרד.
יעקב מרגי: דברי איתי כמוסד.
יעקב מרגי: דיברת ודיברת ולא תרמת לי שום דבר לדיון כמייצגת מוסדות.
<קרן רז מורג: אני מאוד מתנצלת על זה שלא עניתי לציפיות, אבל אני רוצה לומר שכאשר יש טענה לאפליה, בדיוק בשביל זה יושבת במשרד החינוך ועדה, ההורים פונים אליה, ולא אחת הוועדה גם מכריעה להכניס בנות למוסדות כאלה ואחרים.
יעקב מרגי: לכן התוצאות כפי שהן נראות ואנחנו נשמע למה.
יעקב מרגי: אם את מרוצה מהתוצאות, אני לא מרוצה מהתוצאות.
<קרן רז מורג: אני מבקשת לומר עוד משפט אחד, ברשות אדוני.
<קרן רז מורג: יש בעיה שהיא חלק מהעניינים ששמענו מהצד הזה, זה נוגע גם לאלעד ויכול להיות שזה נוגע גם למוסדות אחרים, וזו בעיה של תהליכי רישום ורישוי.
<קרן רז מורג: כרגע, לפי הכללים – עו"ד ללום זועק את זה שמוסד חינוך שלא אוחז ברישיון רשם אליו כבר תלמידות, אבל לפי כללי משרד החינוך קודם כל מנהלים את תהליך הרישום לסמינרים, זאת אומרת צריכים לתת תשובות לבנות פחות או יותר - - -
יעקב מרגי: את רוצה שאני אהיה שופט ונייתר את העתירה?
<קרן רז מורג: לא, אני מציגה בפניך בעיה שהייתי שמחה לשמוע תשובה ממשרד החינוך.
<יואב ללום: משרד החינוך לא יכול להרשות לעצמו מעבר על החוק , עם כל הכבוד למשרד החינוך.
יעקב מרגי: אם לא הייתי חבר פרלמנט, שזה בית המחוקקים, הייתי מגיב בצורה אחרת, אבל אני מתאפק.
יעקב מרגי: בדרך כלל אני לא מתאפק והייתי אומר על הקטע הזה.
יעקב מרגי: אי אפשר לבוז – את יודעת למי אי אפשר לבוז?
יעקב מרגי: למי שאת לא נותנת לתת לו מענה והוא נאלץ לעשות משהו.
<קרן רז מורג: חס וחלילה - - -
יעקב מרגי: לא, זה לא לך, זה למשרד החינוך.
<עופר מגזניק: כבוד היושב-ראש, הייתי מבקש שתי דקות על העניין הסוציו-אקונומי שלא דיברנו עליו.
יעקב מרגי: אדוני, ביקשת?
<עופר מגזניק: אני רשום.
יעקב מרגי: אני אחליט מתי אתה מדבר.
יעקב מרגי: חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו.
ענת ברקו: אני מוכרחה להגיד לכם שאני כאילו נחתי על מימד זמן אחר.
יעקב מרגי: כי כל הזמן התעסקת בדברים אחרים ואנחנו התעסקנו באמת.
ענת ברקו: לא, חשבנו שיש רק ויכוחים בין חילונים לחרדים, אנחנו רואים שמה שיש כאן זה דברים הרבה יותר עמוקים.
ענת ברקו: זאת אומרת שהילדים שלי, אם הם היו חרדים באופן תיאורטי, הם לא היו יכולים ללמוד שם, כי אימא שלהם היא ממוצא עיראקי ואבא שלהם הוא ממוצא אשכנזי.
ענת ברקו: אני לא יודעת איך הייתם מסווגים אותם, לאיזו צורה של סיווג הם היו זוכים.
ענת ברקו: אני רוצה לומר לכם שזה מזעזע.
ענת ברקו: זה פשוט דוחה, דוחה, לא במקום.
ענת ברקו: אנחנו במאה ה-21, צאו מזה.
ענת ברקו: מספיק.
ענת ברקו: די.
ענת ברקו: תבחנו את הדברים לפי ההישגים של הילדים, תקבעו קריטריונים שהם קבילים.
ענת ברקו: כל השיח הזה הוא כל כך לא מכובד, אם הוא מכובס במילים שלך ואם הוא מצועצע במילים שלך.
ענת ברקו: מה זה הדבר הזה, השתגעתם?
ענת ברקו: והכל על הגב של הילדים הקטנים האלה שלא יודעים לאן הם הולכים מחר, כשנפתחת שנת הלימודים.
ענת ברקו: אני אומרת לך, אדוני היושב-ראש, אני מעריצה את האיפוק שלך, כי לי בא להתפוצץ, ואתה יודע – אני עוסקת בתחום הביטחוני בעניינים של פיצוצים.
יעקב מרגי: אם אני עדיין נחשב אצלך למאופק, אז בסדר.
ענת ברקו: אני אומרת לך, זה פשוט מזעזע, אי אפשר לקבל את זה.
ענת ברקו: זה כל הזמן חוזר – גם כשלא הייתי חברת פרלמנט – ויש אותם סיפורים: ילדות קטנות, ספרדיות.
ענת ברקו: אתם יודעים מה, אני לא גרה בעיר דתית, אבל לא שמעתי על המושג הזה "ילדים ספרדיות", "ילדים אשכנזים".
ענת ברקו: זה לא קיים בכלל.
ענת ברקו: פתאום, פה, אנחנו רואים קטגוריות, סיווגים, אולי אתם גם עושים אילן יוחסין, כל אחד בודקים את ההכנסה שלו - -
<צביקה כהן: עושים, עושים.
ענת ברקו: - - מה ההורים שלו עושים.
ענת ברקו: אני מניחה שעושים מכל מיני סיבות אחרות, גם דתיות.
<צביקה כהן: עושים אילן יוחסין, גם מה הסבתא של הסבתא עשתה אי-שם.
ענת ברקו: אבל אני לא נכנסת לזה כרגע.