GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עירית ליבנה: משה בר סימן טוב שהיום הוא מנכ"ל משרד הבריאות – כשהתחלנו לטפל בנושא של הסייעות, בחדרו של חבר הכנסת סגן שר הבריאות אמר לי: עירית, זה בור בלי תחתית, דיברנו על שלושה מיליון ו-200,000.
יעקב מרגי: בלי לשים לב איבדת את רשות הדיבור, איזה היסח הדעת היה לי כרגע.
<נועה היימן: אני רוצה להעיר לעניין ההעברה, כמה עובר, האם 75% ומה הסכום ומי נכון שיעסיק.
<נועה היימן: לעניות דעתי, מי שנכון שיעסיק את הסייעות זה הרשויות המקומיות, מכיוון שבסוף הגורם שנותן טיפול לאזרח, הכתובת שאזרח יודע לפנות אליה ושהיא הכי נגישה אליו בשלטון המקומי.
יעקב מרגי: לא עלתה שאלה כזאת.
<נועה היימן: עלתה כאן הערה לנושא הזה.
<נועה היימן: אני חושבת שבטווח הארוך, לאור הגידול המאוד משמעותי, שאנחנו רואים – אני אגיד מצד התקצוב, אני לא יודעת להגיד מצד הילדים, אני לא רופאה, אני לא יודעת להגיד מה השכיחות של סוכרת באוכלוסייה, אבל אין ספק שאנחנו רואים פה מספרים הולכים וגדלים.
<נועה היימן: אני חושבת שבטווח הארוך הפתרון הנכון לנושא הזה לא יכול להיות על סמך המבנה הקיים, וזה מכיוון שאני כן, אני מצטערת, אדבר כאן משיקולים תקציביים, כי בסוף זה הכובע שלי, על זה אני אחראית וזה התקציב שלי.
<נועה היימן: אנחנו לא יכולים להגיע למצב, שבו כל ילד מלווה על ידי כל סייעת, כי העלות של זה היא אדירה.
<נועה היימן: כפי שאמרה עירית, בעולם הפתרון של זה הוא על סמך הצוות - - -
יעקב מרגי: יש כסף, צריך פיקוח, אין ספק.
יעקב מרגי: צריך להתייעל, צריך לעשות, ואם נר לאחד הוא נר לשניים, אין לי בעיה עם זה, צריך לבחון, אבל שזה לא יהיה השיקול המרכזי והבסיסי.
יעקב מרגי: השיקול הבסיסי והמרכזי זה טובת הילד ושלומו של הילד.
יעקב מרגי: אחרי זה יבואו כל השיקולים הנלווים, אין בעיה עם זה.
יעקב מרגי: כך צריך להיות, ואני מקווה שככה אתם עובדים.
<נועה היימן: כך אנחנו עובדים.
<נועה היימן: לא נמצאת כאן הסתדרות המורים והם גורם מאוד חשוב פה, כי עובדי החינוך לא מוכנים לקחת על עצמם היום את האחריות הזאת, מה שמצריך יצירת מערך עוקף שאינו יעיל.
יעקב מרגי: הרי הכי קל לחפש שותפים לבעיה.
יעקב מרגי: אנחנו כרגע דנים בתנאי ההעסקה, אני לא הולך לכל תנאי ההעסקה, יש מה שזועק לשמים, וזה ההסכם הקיבוצי והעניין של החודשיים של הקיץ.
יעקב מרגי: אני הולך כרגע לדחוף את זה בצורה אגרסיבית, מתונה, אל תיבהלי.
יעקב מרגי: שמעתי את עמדת מרכז השלטון המקומי, שמעתי את עמדת משרד החינוך, אני מקווה שלא תנזפו בהם מאחורי הקלעים על כך שהם מסכימים, מה דעתכם כאוצר?
יעקב מרגי: כי בסוף הכול יעמוד או ייפול, והייתי בסרט הזה עם עובדות בתחתית תחתית הסולם, שהן אפילו לא רפואיות.
יעקב מרגי: הסכם קיבוצי של עובדות הניקיון ברשויות המקומיות זה הכי נמוך?
יעקב מרגי: דעו לכם שיש סקטור של נשים עובדות, הבלניות, שהגענו איתן עד קו הגמר.
יעקב מרגי: הממונה על השכר באוצר הסכים ואגף התקציבים עצר את זה.
יעקב מרגי: לכן אני רוצה לדעת מה העמדה שלכם, אני רוצה לדעת איך להיערך לקרב.
יעקב מרגי: אני מבקש בבקשה את עמדת האוצר.
<נועה היימן: קודם כל, זה נושא טעון משא ומתן.
יעקב מרגי: אין ספק, אין הסכם קיבוצי בלי זה.
<נועה היימן: והוא טעון דיונים בין אגף השכר, שלא נמצא פה אתי בדיון, לבין אגף התקציבים.
יעקב מרגי: הם החוליה הכי קלה.
<נועה היימן: אנחנו ננהל את הדיון הזה במשא ומתן, הן עם אגף השכר והן עם מרכז השלטון המקומי והן עם הסתדרות המעו"ף.
<נועה היימן: הערה קטנה לגבי דיפרנציאליות, שאני חושבת שראוי שתיאמר.
<נועה היימן: אנחנו חושבים שכמו בכל שירותי העזר חשובה מאוד הדיפרנציאליות בהשתתפות בתקציבי השלטון המקומי.
<נועה היימן: אני לא חושבת שראוי שהמדינה תתמוך באופן אחיד בכל הרשויות המקומיות.
<נועה היימן: השלטון המקומי מקשה עלינו.
יעקב מרגי: נועה, מבחינתי התפרצת לדלת פתוחה.
יעקב מרגי: אני חסיד גדול של התקצוב הדיפרנציאלי, גם מרכז השלטון המקומי מסכים עם זה, הוא רק פוחד מ-15 הגדולות.
זהבה גלאון: אל תעשו על הגב של הסייעות הרפואיות הסכם דיפרנציאלי.
זהבה גלאון: באמת, אני בעד הסכם דיפרנציאלי, אבל לא על הגב שלהן הסכם דיפרנציאלי.
יעקב מרגי: זה לא השולחן לזה.
יעקב מרגי: תיזמו, אני מוכן לקיים שעתיים דיון עומק אמיתי בנושא התקצוב הדיפרנציאלי.
יעקב מרגי: אני חסיד של זה, זה צודק, זה נכון וזה חכם, אבל לא על הגב של הסייעות, כי זה באמת מאבק רציני על כל שיטת התקצוב וחלוקת המשאבים במדינה.
יעקב מרגי: בשעה 13:15 אני מסכם.
יעקב מרגי: חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה.
זהבה גלאון: באמת נשמעו כאן דברים קורעי לב, ויש כאן בעיות ממש מהותיות לגבי תקצובים ומה שמגיע לילדים.
זהבה גלאון: יש כאן המון המון סוגיות, ונכון לקיים עליהן דיון ולהמשיך את הדיונים.
זהבה גלאון: אני חושבת שיש יושב ראש ועדה שכל כך רגיש לזה.
זהבה גלאון: עכשיו על הפרק, הדבר המידי הדחוף זה מעמדן של הסייעות הרפואיות, שהיום עפות הביתה או החל מה-31 לחודש עפות הביתה.
זהבה גלאון: אין שום סיבה שבעולם שזה יהיה.
זהבה גלאון: עצם העובדה שאנחנו יושבים כאן בדיון כזה היא שערורייתית.
זהבה גלאון: אני מאשימה את ההסתדרות, את השלטון המקומי, את משרד החינוך ואת האוצר וכל מי שלא יהיה, שהבאתם למצב הזה שאנחנו מקיימים את הדיון הזה כאן עכשיו.
זהבה גלאון: (מחיאות כפיים) לא, לא צריך.
יעקב מרגי: רויטל חדשה בכנסת, היא לא מכירה את הכללים, אבל היא מנצלת את זה שמגיע הסיכום.
זהבה גלאון: אדוני, אתה יודע, אני יכולה להבין את זה, הרגשות באמת גואים.
יעקב מרגי: לא צריך כפיים.
זהבה גלאון: בסדר, אבל אתה יודע איך זה לפעמים, אני ממש מתנצלת, כי עכשיו ממנים את חברתי תמר זנדברג ליושבת ראש הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, אז אני צריכה ללכת לדבר בשבחה.
יעקב מרגי: קודם כל, חשוב שתהיה לה תעסוקה, כי בוועדות האחרות היא מפריעה לנו.
זהבה גלאון: אדוני, אני אעביר את המסר מיושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט...
זהבה גלאון: אני ממש מתנצלת שאני חייבת ללכת לשם, אבל אני סומכת עליך, שהסיכום שלך ישקף את הדבר הזה.
יעקב מרגי: אנחנו ננסח אותו תוך כדי הליכה יחד.
זהבה גלאון: אדוני יושב ראש הוועדה, ברור שהיום בערב מדברים עם כל הגורמים, עם יושב ראש ההסתדרות, עם כל הקודקודים, ויש לי הערכה לכל מי שיושב כאן, ברמה הזאת.
זהבה גלאון: חייבים להסדיר את זה, זה לא בא בחשבון.
<אבנר עורקבי: אני שואל אתכם שאלה אחת, כמה ילדים היום בבית בגלל שהם לא מקבלים סייעת רפואית?
יעקב מרגי: אתה שואל אותי, לא אותה.
<אבנר עורקבי: כן, אני שואל אותך, כי אני יודע על הרבה ילדים, שיושבים בבית בגלל שאין להם סייעת רפואית.
יעקב מרגי: מה פתאום, יש חינוך מיוחד.
<רויטל לן כהן: יש המון ילדים.
<אבנר עורקבי: אני אומר לך שכן.
יעקב מרגי: עירית, יש לך את הנתון?
<עירית ליבנה: לוועדה הבין-משרדית, ואני אומרת בכוונה הבין-משרדית, כי זאת ועדה בין-משרדית של משרד הבריאות ושל משרד החינוך, ושאלו פה שאלות לגביה, אין מספר – אין ילד שיושב בבית.
יעקב מרגי: אני אחדד את השאלה שלו.
יעקב מרגי: הרי להורים שלא ביקשו את לא חייבת הסברים, אנחנו לא חייבים הסברים.
יעקב מרגי: מה לגבי הדלתא הזאת בין הבקשות לאי המענה, שזה בערך 500?
<עירית ליבנה: אני אומרת שוב, אף ילד.
יעקב מרגי: תוכלי לבדוק זאת עם הביקור הסדיר?
יעקב מרגי: מה אכפת לך לבדוק?
יעקב מרגי: תודה, תביאי לנו את הנתון לוועדה.
<עירית ליבנה: אני יכולה לבדוק, אין בעיה.
<עירית ליבנה: אני אבדוק.
<אבנר עורקבי: היה פה דיון על החופשות, ביקשו לקיים דיון נוסף.
יעקב מרגי: העולם נברא, העולם עומד בזכות הסדר.
יעקב מרגי: בלגן זה טוב לקצב, לא יותר מזה.
יעקב מרגי: הנושא היום הוא אחד, תנאי העסקתן של הסייעות הרפואיות.
יעקב מרגי: חוץ מזה, הקדנציה עוד ארוכה, למרות שיש 61 בקואליציה.
יעקב מרגי: יהיו לנו עוד הרבה דברים לעשות.
יעקב מרגי: רבותי, אני מסכם את הדברים.
<בתיה איזנגר: אני רוצה לדעת היום מה אני אומרת לשתי סייעות שלי.
<מיכל מנקס: את מעסיקה אותן?
<בתיה איזנגר: כן, אני מעסיקה אותן, את יודעת למה?
<בתיה איזנגר: את יודעת למה אני מעסיקה אותן?
<בתיה איזנגר: לצערי, אני מעסיקה אותן.
<מיכל מנקס: זה הבלבול.
<בתיה איזנגר: אני רוצה לדעת מה אני אומרת להן, כשהן אומרות לי: אם אנחנו לא מקבלות את יולי, אוגוסט, אין לך שנה הבאה סייעות.
<בתיה איזנגר: עד שהכשרתי אותן ושהן שנתיים עם הילדים שלי, אף אחד אחר לא יוכל לטפל בילדים שלי.
<בתיה איזנגר: תגיד לי מה אני אומרת להן.
יעקב מרגי: את אומרת להן את דברי הסיכום, שבדיוק אני עומד לומר.
יעקב מרגי: אני מבין את ההתרגשות ואת סערת הרגשות.
יעקב מרגי: הוועדה רואה בחומרה את החרגתן של הסייעות הרפואיות בהסכם הקיבוצי שנחתם עם הסייעות המשלבות.
יעקב מרגי: לפני שאני אמשיך לנקודה הבאה, מישהו יכול לומר לי כמה סייעות רפואיות מועסקות?
<מיכל מנקס: יש לנו בעיה בהעסקה, זה נאמר קודם, ואנחנו פותרים אותה, אבל אתה לא יכול להעסיק אדם שעתיים ביום.
יעקב מרגי: כשאני אומר סייעות זה בני אדם, כמה סייעות יש?
<מיכל מנקס: בדיוק, אנחנו לא יודעים לומר את המספר, ואני אסביר.
יעקב מרגי: הם שקופים?
יעקב מרגי: לא ביקשתי תקנים.
<מיכל מנקס: לעתים יש יותר מסייעת אחת, שנותנת שירות - - -
יעקב מרגי: מישהו משלם להן כסף?
יעקב מרגי: אין מאגר כזה?
<עירית ליבנה: 2,160 ילדים זכאים לסיוע.
יעקב מרגי: את יכולה לומר לי כמה סייעות?
יעקב מרגי: הנה יש לך עוד נתון לבדיקה.
<עירית ליבנה: מקסימום 2,160, המרב זה 2,160.
<עירית ליבנה: המרב, מקסימום.
יעקב מרגי: את לא מבינה למה אני רוצה את זה.
יעקב מרגי: עירית, זה הנתון השני שאת בודקת, בכמה אנשים מדובר, בכמה סייעות מדובר.
יעקב מרגי: אם לא מספיק חידדתי את השאלה, בכמה בני אדם מדובר?
יעקב מרגי: ואם זה לא מספיק, בכמה נפשות, בכמה מפרנסות מדובר?
<עירית ליבנה: כשיש שעתיים שהוזכרו פה, זה בן אדם, אבל היא נותנת שעתיים לילד סוכרתי משעה 8:00 עד 10:00 ואחר כך עוברת לילד האחר.
יעקב מרגי: והיא אחד.
<עירית ליבנה: היא אחד.
יעקב מרגי: אז תבדקי את הנתון הזה.
<עירית ליבנה: זה מרכז שלטון מקומי.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממרכז השלטון המקומי וממשרד החינוך לקבל את המידע הזה, בכמה סייעות רפואיות מדובר.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת להסתדרות, למרכז שלטון מקומי, למשרד החינוך ולאוצר להניע את התהליך של המשא ומתן להכליל את הסייעות הרפואיות ולהגיע לכלל הסכם קיבוצי.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת להשוות את התנאים ולהעסיק אותן במסגרת העסקה שנתית ולא 10 חודשים.
יעקב מרגי: תמצאו את הדרך.
יעקב מרגי: למרות שהוועדה יכולה לקרוא או לבקש, אני מבקש שמשרד החינוך יעשה הכול.
יעקב מרגי: העבדות המודרנית צריכה להיעלם מן העולם, אין מה לעשות, זה לא יתכן.
יעקב מרגי: כמו כן, הוועדה מבקשת את התשובות ולקבל עדכון מה נעשה בנושא גם ממרכז השלטון המקומי, גם מהוועדה וגם מההסתדרות תוך 30 יום, ואנחנו לא מתכוונים להרפות מהסוגיות האלה.
<רויטל לן כהן: ובינתיים שלא יפטרו, כי מחר מפטרים אותן.
יעקב מרגי: יצא להן מכתב?
<רויטל לן כהן: כן, לכולן.
יעקב מרגי: אני יכול לקרוא, אבל אני אעשה צחוק מעצמי, אתם מבינים?
<נטע לוי: לקרוא לרשויות לא לפטר אותן, שזה ייאמר.
יעקב מרגי: תנו לי למצוא את הניסוח ההוגן.
<רויטל לן כהן: את אותו פתרון, שסייעות השילוב יתגברו את הגנים ואת הקייטנות בזמן הזה, לא חסר מה לעשות.
<רותי לוי: יש מה לעשות איתן.
<יצחק גל מילשטיין: רגע, ילדים שבסיכון בקייטנות לא מקבלים סייעת?
<רויטל לן כהן: הם מקבלים, כרגע רק עד ה-31 ביולי והם צריכים לבקש.
יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממרכז השלטון המקומי לבחון באופן אמיתי אפשרות של העסקת הסייעות הרפואיות בחודשי הקיץ, לממן את משכורתן – לפחות בשנה זו, כי אני מקווה שאצליח, ואני לא הולך לעזוב את הנושא.
יעקב מרגי: אני מבטיח להורים ולכל מי שיושב פה שאני לא אעזוב את זה, גם אם אקיים דיונים משמימים חודש אחר חודש.
יעקב מרגי: זה זועק לשמים, וצריך לתקן את העוול הזה.
<מיכל מנקס: אני רק רוצה להבהיר בשם המרכז לשלטון המקומי, שבמהלך החודשיים של החופשה אין תלמידים במערכת, למעט הקייטנה של א', ב' וכו'.
<מיכל מנקס: זאת אומרת שהדרישה היא לא רק במימון של 100% של הסייעות האלה, משום שאף אחד לא יכול לקבל שכר בלי לעבוד.
יעקב מרגי: אני אספר לך גברתי הנכבדה, אני יודע מה זה לעבוד בקייטנות, ואני יודע את העמידה בתור של כאלה שבהסכם הקיבוצי יש להם שכר ל-12 חודש ואצים ורצים לקבל משרות, אם זה במתנ"סים ואם זה בחברות האחרות לגבי הקייטנות.
יעקב מרגי: לפחות שלאותן סייעות שמועסקות 10 חודשים בשנה יהיה דין קדימה.
מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם, אני אחליף היום את יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי, עקב חתונה של בנו.
מירב בן ארי: אנחנו נקיים היום דיון בנושא של תכנית לוד.
מירב בן ארי: אני מודה לחברי הכנסת שהצטרפו אלי לדיון בתכנית החשובה הזאת.
מירב בן ארי: מטרת הדיון היום בסוף, לצאת עם מסקנה, שתצא גם למשרד החינוך וגם למשרד האוצר, שיהיה ברור, להרחיב את תכנית לוד.
מירב בן ארי: מתוך אמונה בהצלחה של התכנית הזאת, מתוך אמונה - בניגוד לתכניות אחרות של סטודנטיות שעושות איזה שהיא פעילות של עבודה סטודנטיאלית ואז מסיימות את הלימודים, יוצאות מהעיר והולכות לערים אחרות לפתח את העבודה שלהן - דווקא בתכנית לוד אנחנו רואים את העניין הזה, שכן רוצים להישאר בעיר, כן לפתח את המשפחה, גם למצוא מקומות עבודה ולכן בעיני זה היתרון הבולט של תכנית לוד.
מירב בן ארי: אני מבקשת, שיובל בדולח, מהתאחדות הסטודנטים, יציג את התכנית לכל מי שמכיר, לאחר מכן נקיים דיון.
מירב בן ארי: אני מבקשת לעמוד בזמנים כדי שנוכל לשמוע את כולם.
מירב בן ארי: אני לא מאמינה בחידודים, כי אם משהו נאמר או נרשם בפרוטוקול, תנסו שלא לחזור על דברים ולא לחדד אלא לומר את מה שיש לכם לומר.
<יובל בדולח: בוקר טוב לכולם ותודה למי שכיבד אותנו בנוכחותו ולוועדת החינוך שמזמינה אותנו.
<יובל בדולח: אני אתן סקירה קצרה למה שקורה היום בלוד בהקשר הסטודנטיאלי.
<יובל בדולח: יש שם שני פרויקטים סטודנטיאליים, אפילו שלושה פרויקטים סטודנטיאליים שקורים היום בלוד, שהפכו למוקד משיכה לצעירים מכל הארץ לעיר לוד וגם מתוך העיר לוד.
<יובל בדולח: רקע קצר: לפני שלוש שנים, התאחדות הסטודנטים בישראל, שזה ארגון הגג של כל הסטודנטים בארץ, יוזמת מהלך אסטרטגי לאומי, במסגרתו אנחנו נכנסים לעיר לוד במטרה להפוך אותה למוקד משיכה לצעירים ולסטודנטים מחוץ לעיר וגם לצעירים ולסטודנטים מתוך העיר.
<יובל בדולח: כיבד אותנו בנוכחותו כאן גם יושב ראש מפעל הפיס, שהיה אחד השותפים הראשונים, יחד עם מפעל הפיס, להיכנס למיזם הזה.
<יובל בדולח: ובעצם במיזם של התאחדות הסטודנטים, מפעל הפיס, משרד החינוך ועוד עשרות שותפים, יצאנו לדרך.
<יובל בדולח: אז בכמה מילים איך זה נראה ומה בעצם קורה בעיר.
<יובל בדולח: כל הדבר הזה קורה אחרי קיץ 2011, כשהמחאה החברתית מסתיימת ועשרות צעירים פונים אלינו להתאחדות הסטודנטים ושואלים אותנו מה הדבר הבא?
<יובל בדולח: הפגנו, דרשנו צדק חברתי, איך אנחנו מקיימים את זה באורח החיים שלנו בצורה יום יומית, בצורה מוחשית יותר.
<יובל בדולח: וכך הרעיון של לוד, שכבר שכב לנו במגירות לפני כן, עולה לשולחן.
<יובל בדולח: אנחנו מתחילים לבדוק את הנושא, פוגשים את ראש העיר, אז ראש הוועדה הממונה, ומחליטים לבחור את לוד כיעד הראשון שאליו אנחנו בוחרים להיכנס.
<יובל בדולח: ב-30 שניות אתן סקירה על לוד, רק נתונים רלוונטיים לנו לדיון.
<יובל בדולח: לא אמרתי, אני ירושלמי במקור, גדלתי בשכונת קטמונים בירושלים.
<יובל בדולח: שני שקרים שמספרים לכל ירושלמי כשהוא נולד.
<יובל בדולח: הראשון, שירושלים היא העיר הכי עתיקה בעולם.
<יובל בדולח: היא ממש לא, לוד בת 8,000 שנה, ירושלים אפשר להתווכח.
<יובל בדולח: השקר השני שמספרים לכל ירושלמי, שירושלים במרכז הארץ ואז אתה מגיע לגיל 18, פוגש חברים מהצבא ואתה מגלה שמרכז הארץ זה לא בירושלים אבל ירושלים חשובה.
<יובל בדולח: אנחנו נמצאים בירושלים, חשוב מאוד שזה ייקרה בה.
<יובל בדולח: לוד כן עונה לשני הקריטריונים האלה, עיר עם רצף התיישבותי מדהים וגם ממוקמת באזור אידיאלי, 74,000 תושבים, סדר גודל של 27% תושבים ערבים, 33% עולים ומדורגת רביעית מתוך עשרה במדדים הסוציואקונומיים של הלמ"ס.
<יובל בדולח: לפני שלוש שנים, כשאנחנו יוצאים למהלך, מה שאנחנו בוחרים לעשות, לייסד קהילות של סטודנטים.
<יובל בדולח: מהי קהילה של סטודנטים?
<יובל בדולח: לקחת קבוצה של 20-25 סטודנטים, חלקם בני העיר וחלקם שמצטרפים מבחוץ, שייכנסו לשכונה מוגדרת, ישכרו דירות באותה שכונה ויתחילו לעשות פעילות בשכונה שבה הם גרים.
<יובל בדולח: שתי שכונות ראשונות נבחרו ונכנסה לשם הקהילה הראשונה.
<יובל בדולח: מהר מאוד אנחנו מגלים, שהסטודנטים הערבים בני העיר לוד, כשהם מגיעים אלינו לתכנית, הם לא נשארים בתכנית.
<יובל בדולח: אנחנו מתחילים לתחקר את התופעה ולנסות להבין מה קורה ומגלים, שאותם סטודנטים שרצינו שישתלבו בתכנית, לא יכולים לעשות את זה כי אנחנו דורשים מהם שני דברים.
<יובל בדולח: הראשון, לעבור לגור בדירות במרכז העיר.
<יובל בדולח: והשני, לעבור לגור בדירות שכורות, מה שפחות נהוג בחברה הערבית בלוד לפני חתונה.
<יובל בדולח: לכן אנחנו פותחים מודל שיאפשר להם לגור גם בשכונות שלהם, עם ההורים שלהם, עם המשפחות שלהם, לקבל את אותה מלגה ולהשתתף באותה תכנית.
<יובל בדולח: ככה זה נראה כבר שנה אחר כך, שכמעט עשר קהילות פזורות ברחבי העיר, בשכונות יהודיות ובשכונות ערביות, קהילות שמעורבות גם עם סטודנטים בני העיר וגם כאלה שהצטרפו אליה מבחוץ.
<יובל בדולח: באותן שנים כשאנחנו יוצאים למהלך הזה, עמותת איילים שבונה כפרי סטודנטים בנגב ובגליל וגם נמצאת כאן, בונה שני כפרי סטודנטים בלוד שמתפתחים וקולטים גם אליהם סטודנטים.
<יובל בדולח: מיד כשנדבר על המספרים, נציג לכם איך זה עובד.
<יובל בדולח: אז הסטודנטים מגיעים ללוד היום מ-23 מוסדות לימוד שקרובים לעיר לוד.
<יובל בדולח: 50% מהסטודנטים שלנו הם סטודנטים בני העיר לוד.
<יובל בדולח: כלומר, לא רק להביא חבר'ה מבחוץ, אלא להשאיר את החבר'ה בתוך העיר.
<יובל בדולח: 60% מהסטודנטים שלנו בתכנית הן סטודנטיות.
<יובל בדולח: זה בגלל שנשים יותר מוצלחות מגברים ומזהות פוטנציאל יותר מהר מגברים.
מירב בן ארי: אני מקווה שזה רשום בפרוטוקול.
<יובל בדולח: ואני אומר את זה עוד לפני שאני נשוי.
<יובל בדולח: כלומר, אני לא מחויב להגיד את זה בגלל זוגתי, אני אומר את זה באופן אובייקטיבי, נשים באמת יודעות לזהות פוטנציאל יותר מהר מגברים.
<יובל בדולח: אנחנו מנסים לשמור על איזונים כי אנחנו רוצים שהם יתחתנו ויביאו ילדים בלוד, מה שקורה הלכה למעשה ולכן המספרים נשארים כאלה.
<יובל בדולח: 30% מהסטודנטים שלנו הם סטודנטים מהחברה הערבית.
<יובל בדולח: רובם הגדול מלוד, שזה דומה לייצוג שלהם באוכלוסייה, ראיתם לפני כן, 20% הם סטודנטים דתיים.
<יובל בדולח: קצת על גרף ההתפתחות – הפרויקט התחיל עם 30 סטודנטים, היום אנחנו כבר עם למעלה מ-250 סטודנטים.
<יובל בדולח: אבל החלק הכי מעניין בגרף הוא החלק הכתום וזה נושא הבוגרים.
<יובל בדולח: מהם בוגרים?
<יובל בדולח: חבר'ה שסיימו שנתיים של תכנית, עשו תהליך של מה שנקרא היכרות עם לוד, התאהבות בלוד והישארות בלוד.
<יובל בדולח: אחד הסלוגנים שלנו: באנו, אהבנו, נשארנו.
<יובל בדולח: אנשים מכירים את העיר, רואים את העיר, חווים חוויה קהילתית משמעותית ובוחרים יחד עם חבורת החברים שלהם להישאר בעיר.
<יובל בדולח: בעינינו זה אחד הדברים הכי משמעותיים שקורים.
<יובל בדולח: נמצאת אתנו גם נאווה, שאחר כך תספר על החוויות שלה כבוגרת בעיר, שכבר סיימה את התכנית ובחרה עם בן זוגה להישאר, יש לה גם ילד שנולד בעיר, אבל היא תספר על זה אחר כך.
<יובל בדולח: כשנכנסנו ללוד, לפני שלוש שנים, עשינו מהלך של שאלת מחקר שתנסה לברר: מה יביא צעירים ללוד ומה ישאיר בה אוכלוסייה צעירה?
<יובל בדולח: בחרנו שלושה תחומי דגל שבהם אנחנו עוסקים.
<יובל בדולח: היום אנחנו עוסקים בתרבות, חינוך בלתי פורמאלי והעצמה אזרחית, מגוון פרויקטים שהסטודנטים מפעילים בעיר.
<יובל בדולח: אבל החלק המשמעותי ביותר הוא הנושא של הישארות צעירים בעיר.
<יובל בדולח: כאן אני עוצר רגע כי אני רוצה לדבר רגע על משהו שלא קשור למצגת.
<יובל בדולח: כשאנחנו יצאנו למסע הזה לפני שלוש שנים היה ברור לנו דבר אחד.
<יובל בדולח: ראינו מה קורה בעיר באר שבע, הסתכלנו ואמרנו, קורים שם דברים מדהימים, אנחנו רוצים להעתיק משם המון אבל לא הכול.
<יובל בדולח: גילינו, שבאזור המרכז, הרבה סטודנטים כששואלים אותם, מה מדליק אתכם בלהיות סטודנט?
<יובל בדולח: זה חוויה סטודנטיאלית.
<יובל בדולח: באמת, בבאר שבע ובתל חי, שחברים מקרית שמונה יספרו על כך אחר כך, יש את מה שנקרא החוויה הסטודנטיאלית.
<יובל בדולח: סטודנט מגיע, עוזב את הבית של ההורים, עובר לגור בעיר חדשה, מכיר אנשים חדשים, במרכז כמעט ולא היה את זה והדבר הזה נוצר בלוד.
<יובל בדולח: כשאנחנו התחלנו את התכנית היו 30 סטודנטים שפנו אלינו על 30 מקומות, כלומר אחד לאחד.
<יובל בדולח: לא ממש יכולנו למיין אותם כי מי שביקשנו זה מי שהגיע.
<יובל בדולח: השנה האחרונה, על 100 סטודנטים שיצאנו לגיוסים, כמעט 1,100 פנו אלינו.
<יובל בדולח: 1:11 זה מספר הפונים שרוצים לעבור לגור בלוד.
<יובל בדולח: כלומר, הצלחנו להעלות את הביקושים של סטודנטים ואולי האתגר הבא, שאנחנו כבר נמצאים בו והוא כבר חלק מאתנו, זה איך אנחנו משאירים את החבר'ה האלה בעיר, איך הם נשארים שם בטווח הארוך.
<יובל בדולח: איך אנחנו מאמינים שהדבר הזה ייקרה?
<יובל בדולח: אנחנו מאמינים שהדבר הזה ייקרה דרך המתווה הקהילתי.
<יובל בדולח: ראיתם קודם את השקף במצגת שבו בכל שכונה יש 25 סטודנטים.
<יובל בדולח: כל עיגול כזה מקבל מנחה מקצועי שמלווה את אותה קהילה לתהליך של שנתיים.
<יובל בדולח: הופך אותם מאסופה של סטודנטים שלא ממש הכירה אחד את השני, שמגיעה מ-23 מוסדות לימוד שונים והופך אותם לגרעין שבסוף בוחר להישאר כבוגרים בעיר.
<יובל בדולח: בעינינו, אם נביא עוד ועוד סטודנטים לעיר, זה חשוב וטוב אבל המטרה המרכזית היא להשאיר אותם בעיר.
<יובל בדולח: גילינו, שבאמצעות התכנית שלנו וגם תכניות נלוות אחרות שקורות בעיר, יש היום רצון של סטודנטים וצעירים להישאר בעיר ואת הדבר הזה אנחנו רוצים להעתיק גם לערי פריפריה נוספות, בין אם פריפריה גיאוגרפית ובין אם פריפריה חברתית כי יש את המשאב הזה שנקרא משאב סטודנטיאלי, אפשר להשתמש בו ולתעל אותו לדברים נוספים רבים.
<יובל בדולח: מילה אחרונה אגיד לגבי שותפים.
<יובל בדולח: התאחדות הסטודנטים זה אחד הגופים היוזמים הראשונים, אבל מהר מאוד הצטרפו מפעל הפיס, משרד החינוך, עיריית לוד, פדרציית דטרויט ועשרות גופים נוספים.
<יובל בדולח: חשוב לי להוסיף כאן את הנושא של הרשות המקומית.
<יובל בדולח: כשאנחנו נכנסנו ללוד לפני שלוש שנים, בלוד היתה רשות מקומית של ועדה קרואה, שחיבקה מאוד את המהלך הזה, ומיד אחריה נבחרה רשות נבחרת.
<יובל בדולח: היתרון של רשות נבחרת על פני ועדה קרואה, שהיא באה לעבוד למען התושבים ולא רק למען איזון תקציב והיא מזהה את הפוטנציאל שבמהלך הזה ומחבקת אותו בשלוש השנים האחרונות.
<יובל בדולח: מהלך כזה לא יוכל לצאת לדרך בלי רשות מקומית שרוצה, מחבקת, מאמצת ואפילו שמה מתקציביה תקציבים משמעותיים על מנת שהדבר הזה ייצא.
<יובל בדולח: אני חושב, עצם זה שעיריית לוד בחרה להשקיע מתקציבה במלגות לסטודנטים ובפעילות של סטודנטים בתוך העיר, זה מראה על כך, שהרשות נכונה לדבר הזה ומאמינה במהלך הזה כמהלך טוב ואפקטיבי.
<יובל בדולח: בשלוש השנים האחרונות פנו אלינו הרבה רשויות מקומיות, הבולטת שביניהן וזאת שעשתה את המהלכים הכי משמעותיים בתחום, קריית שמונה שנציגיה נמצאים כאן היום, שגם מזהה את הפוטנציאל הסטודנטיאלי שנמצא היום בקרית שמונה ויחד אתו רוצה להשאיר את החבר'ה האלה שם.
<יובל בדולח: לא רק שהם יגיעו לאיזה תחנת מעבר סטודנטיאלית אלא שגם יישארו שם בטווח הארוך.
<יובל בדולח: זה בקצרה עלינו, נשמח לענות על שאלות בהמשך.
<יובל בדולח: עד כאן ההצגה שלנו.
מירב בן ארי: אני מבקשת מחבר הכנסת שמולי, כמי שהיה מעורב בכל הבנייה של תכנית לוד, ספר לנו קצת על לוד ועל הבנייה.
מירב בן ארי: גם הערת לי הערה במהלך הדיון, שזה תוך שלוש שנים וזה מדהים.
איציק שמולי: תודה רבה גברתי היושבת ראש, תודה רבה לכולם על הדיון ועל ההשתתפות של חברי הכנסת.
איציק שמולי: קודם כל גילוי נאות, יש לי קשר, אומנם לא פורמאלי היום, אבל קשר מאוד חזק לפרויקט הזה.
איציק שמולי: הייתי יחד עם יובל וזוהר - שתמיד נחבאת את הכלים ואני לא רואה אותה – אחד המייסדים של הפרויקט הזה, ואני היום נחשב בוגר של הפרויקט.
איציק שמולי: לא קיבלתי מלגה ואני לא מקבל מלגה, אבל יש לי קשר רגשי מאוד גדול למקום הזה ולפרויקט הזה.
איציק שמולי: המחשבה שעברה לי בראש במשך ההצגה של יובל, שכל זה הצלחנו, הצלחתם לעשות בתוך שלוש שנים.
איציק שמולי: זה נובע משני דברים.
איציק שמולי: האחד, מתוך שיתוף פעולה גם של הממסד, של הממשלה, גם הקודמת, בתקופת כהונתנו של שר האוצר הקודם יאיר לפיד, וגם בתקופת הכהונה של השר כחלון.
איציק שמולי: יש לפחות נכונות רבה, בזכות מירב ואחרים, להמשיך לאמץ את הפרויקט הזה ואפילו להרחיב אותו למקומות נוספים.
איציק שמולי: זה כולל כמובן גם שותפים כמו מפעל הפיס וכל הגופים שראיתם שם, וכמובן התאחדות הסטודנטים.
איציק שמולי: אני חושב, על הפריפריה אפשר להסתכל בשתי זוויות.
איציק שמולי: כשאנחנו הגענו ללוד זה היה מאוד בולט.
איציק שמולי: אתה יכול ללכת כל היום ברחובות ולזהות משברים ולהגיד, לאן הגעתי.
איציק שמולי: ואתה יכול גם להסתכל על המקומות האלה ומתוך נקודת מבט של הזדמנות, של לקחת משהו, לקחת מקום ולהפוך אותו להיות משהו אחר, לא מתוך איזה שהיא גישה פטרונית של אבירים על סוסים לבנים שבאים להציל איזשהו מקום, אלא מתוך רצון לבוא ולהיות חלק ממקום כלשהו.
איציק שמולי: הסטודנטים, אנחנו גרים בתוך הבלוקים, אנחנו לא גרים באיזה מקום מנותק, אנחנו חלק מחיי היום של מה שקורה בעיר לוד וזה סוד הקסם של הפרויקט, בגלל זה הוא כל כך מצליח.
איציק שמולי: והפרמטר שהוא המשמעותי ביותר זה גם הבוגרים שבוחרים להישאר, כולל אנשים ממשפחות בעיר.
איציק שמולי: והדבר השני, הביקוש המטורף של לנסות ולהגיע לעיר.
איציק שמולי: שימו לב איך לא הגענו לעיר ובחרנו בפתרונות.
איציק שמולי: זה היה קל מדי להגיע לעיר לוד, לקחת זקנים ביד ולעזור להם לעבור את הכביש.
איציק שמולי: אלא בחרנו קודם כל ללכת ובמשך חצי שנה לעשות מחקר, מה צריך בעיר, יחד עם מאות תושבים שראיינו שם, מה הצרכים, מה הסטודנטים יכולים לעשות כדי להיות משמעותיים.
איציק שמולי: בעיקר, איך אנחנו נהיה חלק ממה שקורה שם ולא נהיה שם משהו חיצוני.
איציק שמולי: לסיכום אני רוצה לומר, שטוב תעשה הממשלה, יחד עם שאר השותפים, אם יאמצו את הפרויקט הזה לערים נוספות ובראשן קריית שמונה.
איציק שמולי: אני חושב שיש ערים נוספות, יש כאן חברי כנסת שמגיעים מעוד ערים שנחשבות ערים פריפריאליות כמו קריית גת ואחרות, שאם ירצו לקחת את המודל הזה וליישם אותו בשטחם, אני חושב שהתאחדות הסטודנטים תרים את הכפפה.
איציק שמולי: זה באמת פרויקט מרהיב ומוצלח, אנחנו מנסים בעיר הזאת, שהיא לא מקום פשוט, לדלג מעל כל המכשולים, מתח של אוכלוסייה יהודית ואוכלוסייה ערבית, מתח של ותיקים ועולים, מעל כל המשוחות האלה ניסינו להתגבר ובמידה מסוימת של הצלחה.
איציק שמולי: אני בהחלט קורה לכנסת, בעיקר לממשלה, לאמץ את הפרויקט הזה ולהרחיב אותו.
איציק שמולי: הרבה מאוד מזה נמצא על הכתפיים שלך, מירב, וכמובן של יפעת שאשא-ביטון, שיש לה אינטרס חיובי מובהק, להעתיק את הפרויקט הזה גם לקריית שמונה.
איציק שמולי: אני בטוח, שבזכותכן גם נוכל להעתיק את הפרויקט הזה לקריית שמונה, אולי גם לערים נוספות, חבר הכנסת טיבי, גם לעיר ערבית, גם לערים פריפריאליות אחרות.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את נציג משרד החינוך.
מירב בן ארי: אביבה בן רפאל, מתאמת פעולות מחוזיות, מחוז מרכז, בבקשה.
<אביבה בן רפאל: קודם מטעם המנהל הפדגוגי.
<אביבה בן רפאל: מה שאני רוצה לומר, החוויה שאני חוויתי וחייתי בלוד אומנם תקופה קצרה, משהו כמו שנה, רוצה לומר, שהחבר'ה חדורי מוטיבציה.
<אביבה בן רפאל: החלק הרב תרבותי בא לידי ביטוי וזה מאוד חשוב.
<אביבה בן רפאל: אני חושבת, שהשיח, השפה המשותפת שנוצרה בין הסטודנטים לבין הרשות, בפיקוח משרד החינוך, היה חלק מהפיקוח.
<אביבה בן רפאל: חשוב לומר, יש פה סטודנטים עם אג'נדה, אבל צריך להיות מישהו שיחבר את כל החלקים לתצריף אחד גדול.
<אביבה בן רפאל: החלק הבלתי פורמאלי היה פה מאוד משמעותי, ראיתי הלכה למעשה – ואני לא קונה חתול בשק, אני רואה את הדברים בעיניים – את העבודה עם ועדי הבתים, את הגינות הקהילתיות.
<אביבה בן רפאל: ראיתי שם שיח עם בני נוער, ראיתי את עבודת המועדוניות.
<אביבה בן רפאל: אבל פיקוח ובקרה הוא חלק מאוד חשוב, כי סטודנטים הם סטודנטים.
<אביבה בן רפאל: צריך לקחת בחשבון גם את הנושאים האלה.