GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב מרגי: אז אני מבקש לקבל תשובות ואני מבקש להניע את התהליך ולעדכן את הוועדה איפה זה עומד ב-30 יום הקרובים.
יעקב מרגי: את בדרך כלל אוהבת לדבר בלי רשות דיבור, אצלי זה יהיה רק עם רשות דיבור.
<רויטל לן כהן: אני רויטל לן כהן מקואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להרחיב רגע את ההסתכלות שלנו על הנושא הזה של הסייעת הרפואית.
<רויטל לן כהן: אוה הסבירה יפה מאוד, שסייעת רפואית צריכה כל הזמן ליצור מעטפת סביב הילד.
<רויטל לן כהן: אחת הבעיות שלנו היא שמשרד החינוך לא השכיל עד היום להנגיש את בתי הספר גם לילדים עם אלרגיה, עם אפילפסיה, עם דברים אחרים.
<רויטל לן כהן: במשרד החינוך התפיסה היא שהנגשה זה רמפה ומעלית.
<רויטל לן כהן: הנגשה זה לא רק רמפה ומעלית, זה גם סייעת וגם הנגישות של בית הספר כמקום שצריך להכיל ילדים עם צרכים שונים.
<רויטל לן כהן: אז קודם כל בואו נשים את זה על השולחן, יש גם אחריות למשרד החינוך.
<רויטל לן כהן: לגבי נושא הגיל, שאומרים שילד בגיל מסוים צריך להיות עצמאי, גם הילד הכי עצמאי שמקבל עכשיו התקף, לא יכול לעזור לעצמו.
<רויטל לן כהן: אם ילד מקבל עכשיו התקף אפילפסיה, אם ילד מקבל עכשיו התקף אלרגיה - - -
יעקב מרגי: יש היגיון בזה שככל שהגיל עולה, יש יותר בשלות וגם ידע להתמודד, אבל אי אפשר לשים את זה בשטנץ בטבלאות על נייר ולא להתייחס לחריגים, ככזה ראה וקדש.
יעקב מרגי: ראינו דוגמה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני לא רוצה לעמוד בניסיון שהאימא היקרה הזאת דיברה על הילד שלה.
יעקב מרגי: אני לא יודע אם הייתי שולח את הילד ללמוד בכלל.
<רויטל לן כהן: הוא היה בבית עד גיל חמש.
יעקב מרגי: אני שואל שאלות רטוריות.
יעקב מרגי: אני לא יודע אם הייתי שולח את הילד שלי.
יעקב מרגי: אם כבר, לבוא ולומר: זהו, הוא כבר בכיתה ב' ולכן יש לו בשלות להתמודד – אני בן 55, אם תיקחי אותי עכשיו ללמוד באוניברסיטה עם האלרגיות האלה, לא יודע אם הייתי שורד לבד בלי מישהו שיעזור לי.
יעקב מרגי: מי לא מפספס משהו, כשהכול כרוך בסכנת חיים?
יעקב מרגי: נשמע אחר כך אם יש ועדת חריגים.
<רויטל לן כהן: אני אומרת יותר מזה, אני אומרת שזה לא שהילד אחראי לעצמו והוא עצמאי.
<רויטל לן כהן: כן, הילד הספציפי הזה – אתה לא יודע מאיזה גיל הוא כבר יודע להסתכל, הוא יודע, אבל זה לא הוא.
<רויטל לן כהן: אם ילד אחר אכל בבוקר קורנפלקס והגיע לבית ספר ונגע בשער, הלך הילד.
<רויטל לן כהן: זה לא תמיד תלוי בו, זה לא רק הבשלות שלו.
<רויטל לן כהן: הקריטריון הזה של בשלות הוא הזוי, כי אם זה קרה והוא קיבל התקף, הוא לא יכול לעזור לעצמו, הוא באמצע התקף.
<רויטל לן כהן: ילדים עם אפילפסיה בלתי נשלטת, מה זה עוזר לי שאנחנו נותנים להם סייעת ל-30 שעות, אם הם בתיכון ולומדים 40 שעות?
<רויטל לן כהן: ואם בשעה 14:30 בצהרים הם יקבלו התקף אפילפסיה, מה נעשה איתם?
<רויטל לן כהן: התפיסה הזאת של בשלות לחלוטין הזויה.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להתייחס גם לנושא של החופשות.
<רויטל לן כהן: עכשיו יש ילדים שיוצאים לחופשות ועשו לנו טובה שהמשיכו ליולי, ואם יש ילד שרוצה באוגוסט ללכת עם החברים שלו, הוא כבר לא יכול.
<רויטל לן כהן: המחשבה שמישהו טוב ואיכותי צריך לוותר על משכורת חודש או חודשיים בשנה כי הוא רוצה את העבודה הזאת, היא הזויה.
<רויטל לן כהן: מה, הן צריכות לעשות לנו טובה?
<רויטל לן כהן: הסייעות הנפלאות האלה צריכות לעשות טובה להורים, שהן שנה אחרי שנה סייעות, למרות שהן משתכרות רק 10 חודשים?
<רויטל לן כהן: זה בכלל לא הגיוני.
<נטע לוי: שמי נטע לוי, אני עורכת דין באיתך מעכי – משפטניות למען צדק חברתי, ואנחנו מלוות את התארגנות הסייעות הארצית כבר ארבע שנים וחצי, הרבה מאוד כאן בדיונים בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
<נטע לוי: באמת חברת הכנסת גלאון פירטה בתחילת הדברים, כיצד בשנה שעברה במהלך של חברת הכנסת גלאון והוועדה, ועדת החינוך, התרבות והספורט, הוועדה הצליחה להוביל לשינוי הזה של ההסכם של הסייעות המשלבות.
<נטע לוי: ההסכם של הסייעות המשלבות היה מאוד מאוד חלקי.
<נטע לוי: הובטח לנו מכל צד אפשרי – ממרכז השלטון המקומי ומההסתדרות – שזה יהיה רק שלב א', כי זה היה הסכם שקודם כל נוסח בצורה קלוקלת, לא ברור על מי הוא חל; הרשויות המקומיות בתחילת השנה, גם הצדיקות, אלה שמאוד רוצות לקיים את לשון ההסכם, לא ידעו איך לקרוא אותו, כי הנוסח מבולבל ולא מספיק.
יעקב מרגי: אתם אשמים, קהילת עורכי הדין, אתם המצאתם את הפלפולים האלה.
<רויטל לן כהן: אם היו משתמשים בקהילת עורכי הדין, זה היה נראה אחרת, זה בדיוק חלק מהבעיה.
יעקב מרגי: הם נמצאים פעם בצד הזה של השולחן ופעם בצד הזה של השולחן.
<נטע לוי: אני לא באתי לייצג את לשכת עורכי הדין.
<רויטל לן כהן: אני מוכנה לנסח את ההסכם מחדש.
יעקב מרגי: אני אמרתי, כשאני אומר ושואל, זה בשביל עצמי, לא צריך להגיב.
<נטע לוי: אנחנו עורכות דין שמלוות ועוסקות בכלל בנשים עובדות בשכר נמוך.
<נטע לוי: חשוב לי להתייחס כאן בשולי הדברים למה שאמרת בתחילת הדברים: את חייבת לעשות את זה?
<נטע לוי: מה יעשו אם תסרבי לעשות משהו?
<נטע לוי: אנחנו עובדות במשך הרבה מאוד שנים, מלוות בייעוץ ובייצוג משפטי של נשים עובדות בשכר נמוך.
<נטע לוי: אני לא חושבת שאני צריכה לספר לך כמה הסיכוי של אישה עובדת בשכר נמוך, לא רק סייעת ולא רק סייעת רפואית שנמצאת בדרגות הנמוכות ביותר של הסולם הזה של הסייעות בכלל, כמה קשה לה להגיד לא, לסרב, וכמה היא מסתכנת, מסכנת את השכר המגוחך שלה, המזערי שלה, את חוסר הביטחון התעסוקתי שלה, כשכל שנה שולחים אותה שוב פעם ללשכת התעסוקה לחתום ולקבל אבטלה במקרה הטוב, כי זה לא תמיד ככה.
<נטע לוי: באמת הוועדה ליוותה – הוועדה כוללת גם את חברת הכנסת גלאון וגם את יושב ראש הוועדה היוצא מצנע – את המהלך הזה.
<נטע לוי: לאחר שהבנו שהסייעות הרפואיות הוחרגו וממש בתחילת מרץ היתה פגישת במשרד החינוך, יחד עם נציגת משרד הבריאות, נציגי משרד החינוך והאוצר, לגבי השאלה למה אי אפשר להכיל - - -
יעקב מרגי: איך משרד הבריאות נכנס לפה?
<נטע לוי: אני הגשתי לוועדה נייר עמדה שלנו.
יעקב מרגי: צאי מתוך הנחה, שלא קוראים את ניירות העמדה.
<נטע לוי: כדאי לך לקרוא, כי בין היתר מדובר כאן על ההבדלים.
<נטע לוי: ההבדלים הם במימון ובאחריות על הסייעות.
<נטע לוי: הסייעות המשלבות ממומנות על ידי משרד החינוך, תוך מצ'ינג, השלמה של הרשויות המקומיות.
<נטע לוי: הסייעות הרפואיות ממומנות על ידי משרד הבריאות, משרד החינוך, האוצר והרשויות המקומיות.
יעקב מרגי: את רוצה עוד פתגם תלמודי?
יעקב מרגי: זה הפתגם השני – קידרא דבי שותפי לא קרירא ולא חמימא, קדירה ששותפים לה כמה, היא לא קרה ולא חמה, היא נופלת בין הכיסאות.
<נטע לוי: כל הסייעות נופלות בין הכיסאות.
<נטע לוי: אנחנו טוענות על כלל הסייעות, שמשרד החינוך צריך להיות אחראי עליהן, לפחות במידה שיהיה איזשהו גורם מפקח אחראי על כל הסייעות במשרד החינוך, כי משרד החינוך לא רואה ולא לוקח אותן בחשיבה שלו על כל רפורמה.
<נטע לוי: היינו כאן אתך לפני שבועיים בנושא של הרפורמה של הסייעת השנייה, כי זה חלק מהחשיבה על כל מהלך במערכת החינוך.
<נטע לוי: עכשיו אנחנו מדברות על הסייעות הרפואיות, והסייעות הן חלק ממערכת החינוך.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לפתוח דיון תיאולוגי, אבל מבחינתי לאלוקים אין בנים חורגים, כולם בנים שלו, לא משנה מי הוא, מה הוא, איך הוא, מה הוא חושב, איך הוא נראה, איך הוא מתפקד, מה הוא עושה.
יעקב מרגי: אין בנים חורגים.
יעקב מרגי: אני רוצה לבטא מה הורים מרגישים, ואני יכול לבטא.
יעקב מרגי: אני לא מבין, כאילו יש כמה מדינות – יש מדינת בריאות.
יעקב מרגי: זאת הרעה החולה של מדינת ישראל.
יעקב מרגי: כל מה שקשור לחינוך, צריך להיות באכסניה אחת של חינוך.
יעקב מרגי: כל מה שקשור לרווחה, צריך להיות באכסניה אחת של רווחה.
יעקב מרגי: בריאות זה בריאות.
יעקב מרגי: אי אפשר לעשות עירוב תחומים, אי אפשר לעשות עירוב תחומים.
יעקב מרגי: אני רוצה לבקש מנציגת משרד החינוך לעשות לנו קצת סדר, ולאחר מכן נמשיך את הדיון.
<עירית ליבנה: אני עירית ליבנה, המפקחת על הבריאות במשרד החינוך.
<עירית ליבנה: אני רוצה להתחיל מזה שבעולם כולו אין מונח כזה של סייעת רפואית.
<עירית ליבנה: דרך אגב, בעבר זה הוגדר כמלווה אישי, ומשום מה זה שונה, ויכול להיות שבאמת ההגדרה גם עושה משהו.
<רויטל לן כהן: תגידי למה אין בעולם.
יעקב מרגי: תרשי לי, האפשרות שיש ליושב ראש ועדה זה להשתמש בפטיש, להוציא אנשים ולקבוע את סדרי הדיון, אז תני לי את זה.
יעקב מרגי: אני אתן לך את כל רשות הדיבור.
<עירית ליבנה: בהרבה מדינות בעולם, כשיש ילד רגיש למוצר מסוים, אותו בית ספר – ויש לנו כבר כמה מוסדות חינוך כאלה בארץ – נקי מאותו מוצר ויש אחריות כוללת, קודם כל של ההורים.
<עירית ליבנה: שיסלחו לי כל ההורים, לא ההורים שיושבים פה, כאשר מורה אומרת: רבותי, לא מביאים גבינה בכריך, כל ההורים מתרעמים והגישו נגד משרד החינוך בג"ץ, איך החלטנו שלא מביאים מוצר חלב לבית ספר.
<עירית ליבנה: יש פה איזה שהם תהליכים.
<עירית ליבנה: אני רוצה לומר דבר נוסף, ואחר כך אנשי השלטון המקומי והאוצר יגיבו.
<עירית ליבנה: ב-2010 הנושא הזה הועבר בשיתוף פעולה – קודם כל, הוא פועל בשיתוף פעולה מאלף ועד תו בין משרד החינוך לבין משרד הבריאות, כשמשרד הבריאות הוא המנחה המקצועי והמלווה, ומשרד החינוך הוא השותף והמתפעל.
יעקב מרגי: מי המתקצב?
<עירית ליבנה: הנה, אני מגיעה לזה.
<עירית ליבנה: ב-2010 הנושא הועבר אלינו והיה 3.2 מיליון.
יעקב מרגי: רבותי, תשתדלו שלא נחלוב מכם את המידע.
יעקב מרגי: אם אתם אומרים משהו, תאמרו אותו באופן שלם.
<עירית ליבנה: ממשרד הבריאות.
<עירית ליבנה: ב-2012 התקציב גדל ל-15 מיליון ו-975,000, ב-2013 ל-23 מיליון ו-890,000, ב-2014 ל-44 מיליון ו-838,000, ב-2015 – 2,160 ילדים, העלות של המדינה היא 79 מיליון ו - - -
יעקב מרגי: אני שמח שדברי הפתיחה שלי היו אכן נכונים, שנעשה משהו – לא מספיק, או שכנראה הצרכים גדלו.
<עירית ליבנה: לגבי הנושא של התקציב, נועה ממשרד האוצר תוכל להשלים.
<עירית ליבנה: הוועדה הפועלת היא ועדה בין משרדית, כשהקריטריונים שהוזכרו פה, נקבעו על ידי פרופ' גמזו שהיה המנכ"ל הקודם של משרד הבריאות.
<עירית ליבנה: הוא כינס ועדות מומחים וקבע קריטריונים, והוועדה פועלת על פי הקריטריונים שנקבעו, שהם שני עמודי תווך.
יעקב מרגי: יש אינסטנציית ערר?
<עירית ליבנה: שני תחומים - אחד לטיפולים פולשניים, כגון: ילדים עם סכרת, ילדים שנדרשת להם שאיבת הפרשות, צנתור שלפוחית השתן וכו' – אנחנו מדברים רק על החינוך הרגיל, כי בחינוך המיוחד זאת אופרה אחרת.
<עירית ליבנה: יש שני מצבים, ושניים עיקריים לנושא של השגחה: רגישות למוצרי מזון ואפילפסיה ואחרי קוצב לב, המופיליה ברמות מסוימת וכו', שלזה אין הגדרה חד משמעית.
<עירית ליבנה: את המקרים הנוספים בשתי כפות ידיים אפשר לספור.
<עירית ליבנה: בסך הכול השנה הגיעו 2,630 פניות, 2,160 קיבלו אישורים, 1,207 ילדים הם ילדי גן.
יעקב מרגי: אני ניסיתי לשמוע את הפער, כמה בקשות נדחו, ולא הספקתי לעשות את החשבון.
<עירית ליבנה: 2,630 פניות הגיעו לוועדה.
יעקב מרגי: כמה נענו?
<עירית ליבנה: 2,160 נענו.
יעקב מרגי: מה גורל היתרה?
<עירית ליבנה: הם לא זכאים.
יעקב מרגי: הם סתם פנו?
<עירית ליבנה: הוועדה הזאת למשל לא נותנת סיוע בנושא התנהלות; כשילד שבר רגל וכו', עזרה בהתנהלות, עזרה בהחלפת טיטולים באי-שליטה על סוגרים – זה המקרים שלא נענו.
מאיר כהן: צריך להגיד גם סכנת חיים - - -
<עירית ליבנה: לנושא המונחים שהוזכרו פה, אני לא יודעת מה זה השגחה דיסקרטית.
<עירית ליבנה: אני מדברת פה בשם משרד הבריאות, אנחנו לא הגדרנו מה זאת השגחה דיסקרטית.
<עירית ליבנה: כשילד מקבל זכאות וסיוע, הסייעת היא שלו, אנחנו לא רואים סיבה שצריך להחביא אותה.
<עירית ליבנה: לא צריך להחביא אותה.
יעקב מרגי: גם לא צריך להרים דגלים.
<עירית ליבנה: לא, ברור שלא, אבל כשיש אדם נוסף, בעיקר בגן, הרי שהוא קיים שם.
יעקב מרגי: כנראה זה מבחירה או הסדר פנימי, או נשמע אחרת אם זה לא.
<עירית ליבנה: ברמה העקרונית, כשיש סייעת נוספת בגן ילדים שאותו ילד הביא או בגינו או בזכותו, יש אדם מבוגר נוסף, והרי שאם יש עוד ילד, היא צריכה לקבל הכשרה והיא יכולה להשגיח על שני ילדים.
<עירית ליבנה: אין צידוק, אל"ף חברתית; בי"ת, אנחנו מתמודדים היום עם נושא סייעת שלישית לגן, אתה בעצמך ניהלת פה דיון על זה, אז כשיש שני ילדים בגן ילדים אחד, בפירוש מספיק אדם אחד מבוגר נוסף שייקח אחריות על ההתנהלות בגן, כשאין הסרת אחריות – סליחה אם יכעסו עלי, אני לא רואה פה את נציגי הסתדרות המורים והסתדרות הגננות.
<עירית ליבנה: גם אם זאת רגישות לחלב וגם אם זאת רגישות לאגוזים, או אם ילד סכרתי וגם רגיש, עוד אדם מבוגר שנמצא בגן בהחלט יכול לתת את המענה.
<עירית ליבנה: הוא צריך לקבל את ההכשרה, והוזכרה פה הכשרה.
יעקב מרגי: ואיפה זה עוצר?
יעקב מרגי: בשני ילדים?
<עירית ליבנה: יש גן אחד בחולון, גן אחד, שיש בו משום מה ארבעה ילדים חריגים.
<עירית ליבנה: אישרנו שתי סייעות נוספות לארבעה ילדים.
יעקב מרגי: בואי ניקח את הבשלות, בדרך כלל קובעים קריטריון, אני מכיר את הדינאמיקה, הולכים לאופטימום הידוע ומגיעים לשלב מסוים.
יעקב מרגי: אבל יש יוצאים מן הכלל, מי מסתכל על היוצאים מן הכלל?
יעקב מרגי: מי מסתכל על המולטי אלרגי?
יעקב מרגי: נייר לא יודע להביע את זה.
<עירית ליבנה: אנחנו ישבנו, ישבו האיגוד הישראלי לאלרגולוגיה בקרב ילדים – שד"ר ננסי אגמון יושבת היום בראשו, קודם ישב פרופ' אילן דלאל – וקבע למשרד הבריאות מה הם הקריטריונים ומה הם הגילאים לדעת האיגוד ומשרד הבריאות.
<עירית ליבנה: הם לא היה מוכנים לבוא ולהיות השופטים ולהגיד: למיכל מנקס יש רגישות כזאת, לעירית ליבנה יש רגישות אחרת.
<עירית ליבנה: אף אחד מהרופאים בישראל לא מוכן לעשות את המיון הזה, סליחה על המילה.
<יהודית גידלי: הבחנה.
<עירית ליבנה: תודה יהודית.
<עירית ליבנה: לגבי הילדים עם הרגישות, אנחנו בכלל הורדנו פה את הילדים עם הסוכרת שמקבלים סיוע.
<עירית ליבנה: הילדים האפילפטיים הקשים, באמת הקשים שזה לא תלוי בהם, מקבלים עד סוף י"ב – זה לא להשגיח על הסביבה, זה לצערנו הרב built in בגוף ולא ניתן לשליטה.
יעקב מרגי: עירית, לא ענית לי.
יעקב מרגי: נקבעה לגבי רגישות מסוימת, אלרגיה מסוימת, בשלות של כיתה ב'.
<עירית ליבנה: לא, כיתה ב' זו השנה האחרונה שבה יש השגחה בהפסקות שבהן אוכלים, בכיתה ג' על פי החלטה – שלוש שעות מכסות את שתי ההפסקות, שבמדינת ישראל מערכת החינוך הגדירה כהפסקות שאוכלים בהן.
יעקב מרגי: אני יכול לומר משהו במעט חיוך?
יעקב מרגי: אני למדתי בחינוך הממלכתי, את זוכרת שלקחנו ביס מהכריך באמצע השיעור בלי שהמורה תראה, את זוכרת את זה?
<עירית ליבנה: אני רוצה לומר שוב, התחלתי בתקציב, כי נקראתי לסדר, כשעוד ידי נטויה איך התקציב גדל ב-77%.
יעקב מרגי: אשריך שנתפסת על זה, מה את רוצה?
יעקב מרגי: הלוואי ולא היינו צריכים את התקציב הזה.
<עירית ליבנה: זה ברור.
<עירית ליבנה: אנחנו רואים עלייה דרמטית, וזה מה שהסברתי לסמנכ"ל הכספים שלנו, גם בילדים עם הרגישויות, גם בילדים הסוכרתיים.
<עירית ליבנה: יש לנו עלייה, זה לא שהמצאנו את הילדים האלה, והקראתי את המספרים.
<עירית ליבנה: לא אמרו לי מעולם, למרות שהאוצר התנה את זה – עד רמה מסוימת יש לך כרטיס אשראי.
יעקב מרגי: את יכולה לומר לי בוודאות שלא יושבים על הסעיפים האלה נושאים אחרים?
יעקב מרגי: בוודאות?
<עירית ליבנה: אני מוכנה לשלוח לך אקסל, רק למחוק את הפרטים המזהים ותראה ילד ילד.
<עירית ליבנה: הדברים ממוחשבים, הנושא עובד מול הרשויות, אנחנו מחייבים את הרשויות.
<עירית ליבנה: כשדיברנו פה על הכשרה, אמרו שהאימא מכשירה, וזה לא נכון.
<רויטל לן כהן: זה כן נכון.
<עירית ליבנה: לא אמרתי שזה לא נכון במציאות.
יעקב מרגי: נושא הדיון הוא תנאי ההעסקה.
יעקב מרגי: אני לא קנאי בקטעים האלה.
<עירית ליבנה: תנאי ההעסקה זה לא אני.
יעקב מרגי: יפה, לכן פה בשלב הזה אני עוצר אותך.
<דן סלומון: שמי דן סלומון.
<דן סלומון: צליאק היא מחלה אוטואימונית, ומלווה לפעמים במחלה כמו רגישות מסכנת חיים לאפונה.
<דן סלומון: אני מייצג את אותם אלה שגם עם צליאק וגם עם אותה רגישות שמסכנת חיים.
<דן סלומון: בישיבה בשבוע שעבר חברת הכנסת קארין אלהרר אמרה שיש לה מסמך, שמשרד האוצר מעביר 187 שקלים, 75% לרשות המקומית.
<דן סלומון: על זה תוסיפו עוד 25% שהרשות צריכה להוסיף.
<דן סלומון: הכסף הזה לא צבוע, על הכסף הזה אין בקרה של משרד האוצר שאומר: הנה, הכסף הזה הולך לסייעות.
<דן סלומון: באותו כסף שמעבירים לרשויות – אם הן היו מועסקות ישירות על ידי משרד החינוך, על ידי משרד האוצר, או על ידי כל רשות, שום זכויות של העובדות לא היו נרמסות.
<דן סלומון: אף זכויות לא היו נרמסות.
<דן סלומון: חלקן מקבלות 4,000 שקל נטו, חלקן אפילו פחות, מפוטרות ומוחזרות, חלקן על ידי קבלן, והזכויות שלהן נרמסות.
<דן סלומון: זה בנושא הכלכלי.
<דן סלומון: בנושא הבריאותי, אין מנגנון מסודר שאומר מי מחליט מה מסכן חיים ומה לא.
<דן סלומון: יושב פה אדון גל, שגם עם הסיפור של צליאק וגם של אפונה, מחזיק מכתב מרופא, שאני יכול להעביר לך אותו, שאומר שאפונה מסכנת חיים, אבל הוא לא זכאי לסייעת.
<דן סלומון: זה פשוט אבסורד.
<יוליה בן משה: אני יוליה בן משה, מנכ"לית "קול הזכויות" ואימא לילד עם מוגבלות.
<יוליה בן משה: אני רוצה להתייחס לכמה דברים, גם לתנאי ההעסקה וגם לתוכן ההעסקה.
<יוליה בן משה: נתחיל מהתוכן.
יעקב מרגי: לא, אולי תתחילי מהתנאים.
<יוליה בן משה: אוקי, נתחיל מהתנאים ואני אדבר על הצד ההורי, רק להמחיש איך זה נראה, כי העמותה מסייעת להורים.
<יוליה בן משה: משום מה משרד החינוך החליט הקיץ הזה, כשזה לא מעוגן בכל המסמכים – זה תמיד עובר דרך הודעה לעיתונות – שהסייעות הרפואיות הן עד ה-21 ליולי, בדיוק מאותן סיבות היסטוריות, שהן לא תוקצבו 12 חודשים אלא 10 חודשים.
<יוליה בן משה: ואז פנו אלי קבוצה של הורים, חיברנו אותם יחד, התחילה התנהלות, התכתבות, ויכוחים, כעס.
<יוליה בן משה: בסופו של דבר החליטו להאריך את זה עד ה-31 ביולי, אבל אז נשארו הורים, שמה לעשות, רוצים שהילדים שלהם ימשיכו בקייטנות, כמו החברים האחרים, עד אוגוסט.
<יוליה בן משה: בשלב הזה אמרתי לחלק מההורים: בואו תפנו לראשי הערים שלכם, ונראה מה יהיו התשובות של ראשי הערים.
<יוליה בן משה: כשמדובר בראש עיר כמו באר שבע, רוביק דנילוביץ' מיד התגייס ואמר: אין בעיה, יש לי מאגר של סייעות, ואני נותן מהמאגר הזה של הסייעות סייעת שתמשיך עד ה-15 באוגוסט לאימא עם הילד שצריך השגחה.
<יוליה בן משה: אבל זה כשמדובר בראש עיר כמו רוביק.
<יוליה בן משה: יש ראשי ערים שאומרים: לא, מה פתאום, מה שמשרד החינוך עושה, אני נותן.
<יוליה בן משה: מה יקרה בפועל?
<יוליה בן משה: הרי תצא הנחיה שתגיד: לא, יש פה אפליה בין הילדים, תיישרו קו לא על רוביק בבאר שבע, אלא על ה-31 ביולי.
יעקב מרגי: את יודעת מה משרד החינוך יעשה?
יעקב מרגי: חבל שפרסמת את רוביק, את יודעת למה?
יעקב מרגי: היו ראשי ערים שהצליחו והיו מוכנים לממן כיתות קטנות, נכון?
יעקב מרגי: לא תקניות.
יעקב מרגי: מה שעשו להם זה חובת חיוב אישי למי שיעשה את זה.
<יוליה בן משה: לא התכוונתי לפגוע באף אחד, אלא דיברתי בקול ההורי.
<יוליה בן משה: אני אומרת שזה לא צריך להיות מותנה ראש עיר, זה צריך להיות מותנה הסכם, זה צריך להיות מותנה חוק.
<יוליה בן משה: גם יש ילדים שלגביהם מדובר על סייעת רפואית.
יעקב מרגי: עכשיו נכנסת למהות.
<יוליה בן משה: זה כדי להמחיש את זה.
<יוליה בן משה: אנחנו האנושות דופקת את כדור הארץ, יש יותר ויותר ילדים חולים, סוכרתיים, אלרגניים שצריכים את הסיוע.
<יוליה בן משה: לבוא להגיד להורים: אנחנו נותנים 80 מיליון שקל, זה לא מעניין את ההורים, זה לא מעניין אותי, ולכן הטיעון הזה הוא לא רלוונטי.
יעקב מרגי: אני מסכים אתך.
<יוליה בן משה: לגבי הנושא של בשלות, רוני גמזו כתב את חוזר המנכ"ל בעזרת מומחים, לא היתה הסכמה עם ההורים, לא היה דיאלוג עם ההורים, ואז הוא התפטר.
<יוליה בן משה: הכול פה נורא אישי, ברגע שמישהו התפטר, אי אפשר להמשיך בתהליך.
<יוליה בן משה: על חוזר המנכ"ל הזה אין הסכמה של ההורים.
<יוליה בן משה: על הנושא של בשלות שעלה, יש סעיף שאומר: במידה שתביאו מסמך מעובד סוציאלי ומפסיכולוג שהילד עוד לא עצמאי, אולי נאשר.
<יוליה בן משה: על זה יש מלחמות.
<יוליה בן משה: אמרת ש-500 נדחו, הייתי מאוד שמחה לדעת כמה מתוך כל מה שנדחה מערער ומקבל בחזרה?
<יוליה בן משה: זה נתון מעניין למשל, כי אני עייפה ממאבקים, אז גם זאת שאלה שאין עליה תשובה.
<יוליה בן משה: חוזר המנכ"ל הזה חייב להיפתח מחדש, כי אין עליו הסכמה.
<עירית ליבנה: אני רוצה להגיד, שמה שהיא דיברה עליו זה על חוזר מנכ"ל משרד הבריאות ולא מנכ"ל משרד החינוך.
<קריאה: אתם לא לקחתם אחריות בכלל, אז מה זה משנה?
<יוליה בן משה: אני אמרתי רוני גמזו, אני חושבת שברור לכולם שרוני גמזו ממשרד הבריאות.
<קריאה: הכשרתם פעם מישהו בצוות החינוכי שלכם?
מאיר כהן: שמי מאיר כהן, אני ממינהל החינוך בעיריית ראשון לציון.
מאיר כהן: שמעתי כאן את כל הדוברים, ואני רוצה להגיד כמה דברים מאוד מאוד חשובים.
מאיר כהן: אל"ף, לגבי אותם מקרים שכביכול נדחו, אני יכול להציג לפחות מקרה אחד, שניים, של ילדים שנמצאים במצב של סכנת חיים עם אישורים רפואיים, שמשרד החינוך דחה אותם.
מאיר כהן: לא מדובר במקרה קל, במקרה של סכנת חיים.
מאיר כהן: מה שעשינו ברשות, במקרים מאוד מאוד קיצוניים, במקרי קצה, אנחנו מממנים שעות על חשבוננו.
יעקב מרגי: ראשון לציון יכולה, מה תעשה עיריית אום אל פאחם, שלא יכולה?
מאיר כהן: נכון, נכון, זו נקודה ראשונה.
מאיר כהן: נקודה שנייה, שעות הסיוע שמקבלים הילד או הילדה – מתחילים בשנה מסוימת עם ארבע שעות, מחליטים ששנה לאחר מכן נותנים רק שעתיים.
מאיר כהן: עכשיו אני שואל: אפשר להעסיק סייעת לשעתיים?
מאיר כהן: מישהי תהיה מוכנה לעבוד שעתיים?
מאיר כהן: גם ארבע שעות זה פחות מחצי משרה, אז תבוא לעבוד שעתיים, שעתיים כל יום?
מאיר כהן: ובשנה לאחר מכן הוא כבר חצי חולה?
מאיר כהן: בשנה הראשונה זה היה ארבע שעות ועכשיו רק שעתיים, כי הוא חצי חולה?
מאיר כהן: הבעיה היותר מרכזית היא בבתי הספר, פחות בגני הילדים, כי המרחבים שם גדולים והכיתות מרוחקות אחת מהשנייה, זאת לא כיתת גן שכולם נמצאים באותו מרחב.
מאיר כהן: דיברו כאן על הצורך בהשתלמות רפואית.
מאיר כהן: איזה השתלמות רפואית מבקשים?
מאיר כהן: מבקשים שהסייעת תיגש לרופא המטפל, תקבל ממנו הדרכה של חצי שעה, שעה ומזה היא צריכה להציל חיים במקרה חירום.
יעקב מרגי: היא סייעת, אין מה לעשות.
יעקב מרגי: היא תקבל את המידע הרלוונטי.
מאיר כהן: אם הייתי מוסיף לה שעות, הייתי גם יכול לדרוש ממנה לעבור השתלמות הרבה יותר ארוכה.
יעקב מרגי: לא ניסחף, הרי אנחנו לא רוצים לאשפז את הילדים במסגרת עוטפת, רוצים לתת להם לחיות.
יעקב מרגי: עם כל האמפתיה, אנחנו מדברים כרגע על תנאי ההעסקה של הסייעות הרפואיות, ואנחנו לא נברח משם.
יעקב מרגי: יש כאלה שמסגרת ההעסקה שלהן שעתיים בחלקיות משרה, זה לא בטל מן העולם.
יעקב מרגי: זאת לא הטענה, 10 חודשים זה בטל מן העולם, אין שום סיבה שדווקא הן יוחרגו.
יעקב מרגי: יש הסכם קיבוצי לסייעות, למה הן מוחרגות?
יעקב מרגי: זאת הזעקה שצריך להשמיע היום.
זהבה גלאון: אם הן תעבודנה כמו כולם - - -
מאיר כהן: לא מוכנות לבוא לשעתיים עבודה ביום.
זהבה גלאון: נכון, אתה צודק.
יעקב מרגי: נציגת מרכז השלטון המקומי, עלתה פה טענה שהכסף הזה מגיע לא צבוע.
<מיכל מנקס: מגיע צבוע.
יעקב מרגי: אני צריך לראות האם משרד החינוך שמעביר את זה, אכן יודע לבדוק – איפה אתם במשחק הזה?
<מיכל מנקס: אני רוצה להחזיר אותנו לישיבה קודמת, כי מר סלומון העלה גם בפעם הקודמת את הטיעון הזה.
<מיכל מנקס: לבקשת ממלאת מקום יושבת ראש הוועדה העברנו מסמך, שנוגע לשאלתה של חברת הוועדה קארין אלהרר בנוגע לתשלומים שמעביר משרד החינוך לסייעות חינוך מיוחד.
<מיכל מנקס: הכול נרשם שם, העברנו את תשובתנו לחברת הכנסת קורן וגם אליך, אני לא בטוחה שהספקת לעבור על הניירות.
<מיכל מנקס: את אותו חישוב של כסף שאנחנו מקבלים תיקפה מבלי לתאם נציגת האוצר באותן נוסחאות.
<מיכל מנקס: אני עכשיו עוברת לסייעות רפואיות.
<מיכל מנקס: הכסף מועבר לרשויות צבוע, יש לו סמל מוסד ברור, ייעוד וכו'.
<מיכל מנקס: אני רוצה ללכת אולי מההתחלה.
זהבה גלאון: שזה 75% מהסכום שהן מקבלות.
<מיכל מנקס: נכון, מיד נגיע לעניין התקצוב.
<מיכל מנקס: אני רוצה קודם כל להבהיר שאנחנו לא נגד התושבים שלנו, שיהיה ברור.
<מיכל מנקס: הילדים שמדובר בהם פוקדים את גני הילדים ואת בתי הספר וברשויות קטנות כגדולות, כולנו מכירים אותם והאחרונים שרוצים לפגוע בהם חלילה או בסייעות שאנחנו מגייסים כתפקיד חדש.
<מיכל מנקס: הילדים היו אלרגיים וסוכרתיים מאז ומתמיד והשתלבו במערכות הרגילות, וטוב שכך ואנחנו בעד.
<מיכל מנקס: הנושא הוא נושא חדש.
<מיכל מנקס: נושא חדש שנפל עלינו, על כולנו, מהרגע לרגע, והרשויות המקומיות היו צריכות להיערך לנוהל קבלה של הבקשות.
<מיכל מנקס: אנחנו מתכללים את הכול, ההורים פונים אלינו ולא בכדי, וזה גם חכם.
<מיכל מנקס: ממילא הוא בא לרשום את הילד לכיתה א' או לגן, אז הוא מביא כבר את הטפסים הרפואיים.
<מיכל מנקס: הטפסים לוועדה הרפואית נמצאים באגף החינוך.
<מיכל מנקס: אגב, עוד תפקידים ומטלות שנוספים – פעם נדבר גם על זה, הכול בסדר, מובן מאליו, אנחנו עושים את זה באהבה גדולה.
<מיכל מנקס: האחריות שנוספה למנהל האגף או מי מטעמו ולרשות המקומית ועד אחרון האנשים בכיתה, כולל הסייעת, היא אחריות כבדת משקל.
<מיכל מנקס: התקצוב – אני אפילו לא מוצאת לנכון לדבר עליו, משום שאני חושבת שזה אחד הנושאים שאנחנו משלמים בחפץ לב, רבע מהתקצוב אגב.
יעקב מרגי: מחר, מחרתיים אנחנו מניעים את התהליך.
יעקב מרגי: אני מקווה שההסתדרות תבין שהיא באיחור של כמה חודשים מאז שהממשלה קמה, והיא תתחיל את התהליך יחד אתכם.
יעקב מרגי: אתם שותפים?
<מיכל מנקס: בהחלט.
יעקב מרגי: תביעו תמיכה בנושא הזה.
<מיכל מנקס: אנחנו תומכים.
יעקב מרגי: בוא נשמע מה יש למשרד האוצר לומר.
<נועה היימן: אני רפרנטית חינוך במשרד האוצר.
יעקב מרגי: דברי אתי על 10 חודשים לעומת 12 חודש ועל הסכם קיבוצי.
<נועה היימן: אם לא אכפת לך, אני אשמח להתייחס קודם לכמה נושאים שעלו.
<נועה היימן: בקצרה.
<נועה היימן: נשאלה פה השאלה מי אחראי על הנושא, אז האחריות היא אחריות של משרד החינוך.
<נועה היימן: משרד החינוך הוא המתפעל, הוא המתקצב.
<אבנר עורקבי: מדובר על סייעת רפואית, אין בריאות?
יעקב מרגי: אין בריאות.
<נועה היימן: משרד החינוך הוא גם המשרד המתקצב, הוא גם המשרד המתכלל, הוא גם המשרד המארגן.
יעקב מרגי: אין בעיה שהן מוגדרות סייעות רפואיות?
<נועה היימן: לא, להפך.
<נועה היימן: אמרת כבוד היושב ראש, שכל נושא צריך שיהיה לו בית, לנושא הזה יש בית, אבל הוא גם נושא רב-תחומי, הוא נושא שמשלב ומחבר נושאי בריאות ונושאי חינוך.
יעקב מרגי: אין לי בעיה בליווי המקצועי, אין לי בעיה בקטע התקצובי, זה צריך להיות אחד, כי בסוף בסוף כל משרדי הממשלה יונקים מצינור אחד.
<נועה היימן: הוא אחד והוא משרד החינוך.
יעקב מרגי: יפה, ההבהרה הזאת חשובה.
<נועה היימן: דבר נוסף, מי שקובע את הזכאות הוא לא משרד האוצר שמגביל אותם משיקולים תקציביים, שיש לציין דרך אגב שזה עניין מאוד נדיר.
יעקב מרגי: אני מחייך.
יעקב מרגי: אני גם הייתי שר, בוודאי שאתם לא יושבים בוועדה ואומרים: לא, אל תיתן, אבל אתם כן – וטוב שככה, אני לא בא בטענות – אתם מעורבים בליווי צמוד בקביעת תקציב המשרד, כולל תתי הסעיפים.
<נועה היימן: אתה צודק, אנחנו מעורבים בקביעת תקציב החינוך ובניהול שלו, אך עם זאת זה הוא סעיף שכפי שמעיד הגידול של למעלה מ-70% בתקציב בארבע שנים, שאני לא מכירה אף סעיף אחר בתקציב משרד החינוך שגדל ככה, מראה לך על מעורבותנו הנמוכה.
<נועה היימן: כי בסעיפים שבהם יש לנו מעורבות יותר גבוהה, הם לא גדלים ב-70%.
<נועה היימן: אני באה להגיד בזה, שהזכאות לא נקבעת על ידינו, ולכן האמירה שיש איזושהי הגבלה של האוצר, או שאנחנו אחראים על קביעת מכסות כלשהן, ושילדים נשלחים הביתה בגלל תקציב, היא לא נכונה.
<נועה היימן: היא לא נכונה.
יעקב מרגי: רויטל, את קפצת ועכשיו תשלמי על זה, את קפצת ואמרת: הם אומרים את זה במפורש, איפה אמרו את זה?
<רויטל לן כהן: אני יכולה להעביר לאדוני תשובות כתובות מעירית לבנה, שהם מוגבלים בכמות והיא לא יכולה לאשר מעבר לזה.
יעקב מרגי: אני מבקש שתתני לי את זה.
<רויטל לן כהן: אין שום בעיה, תקבל היום.
יעקב מרגי: לאור הדיון הקודם, באתי עם מוטיבציה להגן על עובדי משרד החינוך.
יעקב מרגי: אנחנו לא נעשה להם הנחות, הבנתי שבדיון הקודם התנהגו אליהם בצורה בוטה.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, זה לא יהיה, אנחנו נבקש בנחרצות תשובות מדויקות, אבל אני אגן על כבודם.
יעקב מרגי: לכן אם אמרתם שהם אומרים, תני לי את המסמך.