GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<איה בן נפתלי: אני חושבת שהיה סמינר מרתק שבו קודם כל 90% מהמשתתפים השתתפו ממש השתתפות פעילה והיה פתאום היזון חוזר בין האקדמיה לבין התעדוף של מה שנעשה או צריך להיעשות במכללות להוראה לבין המסרים שבאים ממשרד החינוך והחיבור הזה, בין שלושת הגורמים המרכזיים בעיניי, מי שמכין תכניות וקובע מדיניות חינוך, מי שמכשיר את דור המחנכים ומי שיכול להביא את הניסיון גם מן העולם, לא רק בתחום של המחקר הטהור, אלא גם בתחום של מחקר חינוכי אמפירי, הוא דבר חשוב.
<איה בן נפתלי: אנחנו נעשה השנה ביולי סמינר מומחים כזה שיעסוק בהוראת השואה בדור ללא זיכרון ביוגרפי או בדור ללא עדים, כיצד נערכים לזה.
<איה בן נפתלי: יש הרבה מה ללמוד בעולם.
<איה בן נפתלי: אני מרצה בהרבה מאוד כנסים בעולם, אני רואה מה מתפתח במקומות שונים ובהחלט אנחנו צריכים גם ללמוד מהצלחות וגם מכישלונות של אחרים וגם לברר בינינו לבין עצמנו מה אנחנו רוצים כדי ליצור את התשתיות הנכונות.
<איה בן נפתלי: אני מאוד מקווה שהמסורת הזאת של המפגש כאן בין שלושת הגורמים תימשך גם בשנים הבאות.
<איה בן נפתלי: זה רגע טוב לצאת לסיור.
<לימור אדלר: המכון פונה גם לציבור הכללי, או רק לבתי ספר ומוסדות חינוכיים?
<איה בן נפתלי: אנחנו באמת לא דיברנו על קהל היעד.
<איה בן נפתלי: אנחנו מדברים על מוסדות חינוכיים קודם כל, חטיבות ביניים, חטיבות עליונות ומשלחות.
<איה בן נפתלי: אנחנו מקיימים פעילות עם סטודנטים להוראה של המכללות, עם מורים, השתלמויות למורים, ואנחנו עובדים הרבה עם מערכת הביטחון, עם השב"כ, עם המוסד, עם הדרגים הבכירים בצה"ל, אלופי פיקוד, מהבכירים שלהם, מנהלים בשב"כ, יותר קבוצות נבחרות.
<איה בן נפתלי: אנחנו עובדים גם עם גמלאים, אבל פחות במידה מאוד משמעותית.
<איה בן נפתלי: בדרך כלל בפסח אנחנו פותחים את זה לציבור הרחב, לסיורי משפחות ואז מגיעות משפחות חרדיות עם ילדים.
<איה בן נפתלי: הרבה.
<איה בן נפתלי: מלי לא הוסיפה, אבל אני אוסיף בשמה ואם היא תרצה היא תרחיב תוך כדי הסיור, ישנה מהפכה במגזר החרדי בקשר להוראת השואה.
<איה בן נפתלי: זה חלק מהמהפכה הפמיניסטית אולי בכלל שנעשית במגזר, שנפתח יותר לשאלות שלא עסקו בהן פעם וגם אנחנו מארחים כאן קבוצות גדולות של תלמידות סמינר שאנחנו כבר יודעים שרובן לא הולכות להיות מורות אחר כך, נכון?
<מלי אייזנברג: כן, היום זה גם מהפך בחברה החרדית, שכבר לא כולן הולכות להיות מורות, אלא פונות לכיוונים נוספים.
<מלי אייזנברג: ההתמחות שלי, גם בעולם האקדמי, זה זכרון השואה בחברה החרדית.
<מלי אייזנברג: אני עוסקת רבות גם בנושאים הללו והצלחנו באמת להגיע לשיתוף פעולה עם מרכז שיושב בבני ברק ולהביא לכאן קבוצות של כבר קרוב ל-800 בנות של בית יעקב, הם כל פעם באים ב-200, בנות סמינר, לפעמים עם ילדים קטנים ובייביסיטר תוך כדי.
<מלי אייזנברג: זו הזדמנות באמת נדירה, שהם מגיעים לכאן, קיבלנו גם הכשר בשביל זה.
<מלי אייזנברג: זה לא פשוט, זה לא מובן מאליו.
<מלי אייזנברג: אנחנו גם הגענו לשם לסיור.
עמרם מצנע: מגיעים גם קבוצות של בנים או רק בנות?
<מלי אייזנברג: לא, כי אין עניין של חינוך היסטורי של בנים, עניין של ביטול תורה.
עמרם מצנע: לא, כי גם הולכים ללמוד מחשבים ומתמטיקה והכול.
<מלי אייזנברג: זה נכון, אבל עדיין יש התפתחות וגם התפתחות אקדמית.
<מלי אייזנברג: אני גם מלמדת במכללה החרדית, שלוחה של בר אילן בירושלים, של עדינה בר-שלום.
<מלי אייזנברג: זה משהו מבורך.
<מלי אייזנברג: שם יש גם מסלול של בנים.
<איה בן נפתלי: אנחנו נצא לסיור, קודם כל במבנה המרכזי של המוזיאון, אנחנו נראה לכם אחר כך את מרכזי המולטי מדיה וגם את התכניות לעתיד.
<איה בן נפתלי: אבל נתחיל ללכת.
<איה בן נפתלי: (סיור)
<איה בן נפתלי: - - - נבנה בעצם כאתר התייחדות גדול.
עמרם מצנע: למה זה בתל יצחק?
<איה בן נפתלי: תל יצחק תרמה את השטח בשנות ה-60 לעמותה, מה שלא היה קורה היום, זה הפך להיות אזור נדל"ני.
<איה בן נפתלי: 17 דונם של קמפוס והאנשים שיזמו את המפעל הזה, הזכרתי שניים מתוכם שהיו בולטים לדעתי, גדעון האוזנר ומשה קול, הם היו חניכי עקיבא והנוער הציוני.
<איה בן נפתלי: שתי תנועות, אחת מסורתית, אחת פחות מסורתית, תנועות שהיו תנועות ציוניות חלוציות לא סוציאליסטיות, שזה סיפור כשלעצמו, אבל לזכותו של משה קול, שהיה יושב הראש הראשון, צריך לציין שהוא מלכתחילה עשה הבחנה בין הארכיון שאמור היה באמת לתת ביטוי לנכסים הרוחניים של התנועות האלה, לבין המכון, שהוקם מלכתחילה על בסיס א-פוליטי ועל-מפלגתי כלקח מתקופת השואה.
<איה בן נפתלי: זאת אומרת האמירה המובהקת, שלא הבחינו בינינו אז ואסור להבחין גם היום, הייתה שרירה וקיימת מהתחלה וזה מה שאפשר למשואה מהתחלה לקבל את כולם, מהשומר הצעיר ועד המגזר החרדי וכל מה שבתווך.
<איה בן נפתלי: מלמדים כאן בשפות שונות, לצד עברית אנחנו מלמדים גם באנגלית, בצרפתית.
<איה בן נפתלי: גרמנית, היה ויכוח גדול מאוד בשנות ה-70 בתוך ההנהלה, האם אפשר לקבל קבוצות של נוער ומורים מגרמניה.
<איה בן נפתלי: בלוחמי הגטאות, עד לפני כמה שנים לא קיבלו וכאן היה ויכוח נוקב בתוך הוועד המנהל, בסופו של דבר החליטו שילמדו והגיעו ומגיעות עדיין קבוצות של מחנכים מגרמניה.
<איה בן נפתלי: מלמדים בספרדית, לימדו ברוסית, אפילו לימדנו באמהרית בתקופת העלייה הגדולה מאתיופיה, הכשרנו מורים שבאו בעלייה הראשונה שלמדו היסטוריה, דוברי אמהרית, ומה שעשינו אז וראוי לעשות בתקופות שכאלה, לדעתי, הוא שביום השני לסמינר, התלמידים מגיעים לאובר נייט, יש כאן פנימייה, הגיעו ההורים שלהם - - - יש סמינרים שהם בני יום, עד שלוש או עד חמש וחצי אחר הצהריים, ויש סמינרים שהם יומיים בתנאי פנימייה, מהבוקר, כמו בישיבות, עד עשר בלילה ואחר כך למחרת.
<איה בן נפתלי: במקרה של העולים מאתיופיה בשנים הראשונות הבאנו את ההורים לשעתיים רק ביום השני, כדי שכאשר הילדים חוזרים הביתה ויושבים לארוחת ערב יצומצם הפער הזה בשיח שבין דור ההורים הצעירים המהגרים לבין הילדים שלהם.
<איה בן נפתלי: המבנה הזה שופץ בשלהי שנות ה-90, בשנות האלפיים, והפך להיות מוזיאון חינוכי היסטורי.
<איה בן נפתלי: כאן עשינו תערוכה שהייתה תערוכה זמנית, אבל כמו הרבה דברים היא נשארה רק ליום הפתיחה.
<איה בן נפתלי: ביקשנו מאנשים להביא תצלומים של בני המשפחה שלהם וחשבנו שזה נכון להציג את התמונות הן בגלל האנונימיות שהיא חלק מהממד המיוחד של המוזיאון, שמטפל בממד האישי והאנושי של הסיפור ולא רק בידועי שם וגיבורי מחתרות וכדומה, וגם מכיוון שחשוב לנו שיראו את האנשים במיטבם, לפני שאנחנו חושפים אותם דרך העדשה הגרמנית במצבים אחרים לגמרי.
<איה בן נפתלי: יש כאן גיוון.
<איה בן נפתלי: לצד התערוכה יש כאן מערכת שמאפשרת לצפות בכל אחת מהתמונות, בוחרים את התמונה על הקיר.
<איה בן נפתלי: אנחנו בקהל אינטימי, אני אראה לכם תמונה שאני הבנתי.
<איה בן נפתלי: זאת אמא שלי עם בני משפחתה שנספו, אבל כך השארנו את הזהות שלהם מבלי לתת איזה שהיא היררכיה כאן בתצוגה.
<איה בן נפתלי: אנחנו לא נראה את חמש התערוכות שבחלל, אנחנו נתמקד בתערוכה למעלה ואם יישאר זמן נציג תערוכות אחרות.
<איה בן נפתלי: אנחנו רוצים להראות לכם גם את העבודה במערכת האינטר אקטיבית.
עמרם מצנע: לא שאלתי אתכם קצת על ענייני התקציב שבטח זו בעיה לא פשוטה.
<איה בן נפתלי: בעיה לא פשוטה זו הגדרה באנדרסטייטמנט.
<איה בן נפתלי: חלק מהבעיה היא שהתקציב הבסיסי במוסדות כמו שלנו מגיע רק ממשרד התרבות.
<איה בן נפתלי: במשרד התרבות אתה חייב להיות עם הגדרה אחת, אתה או מוזיאון או ארכיון, עכשיו מה אתה עושה אם אתה - - - אנחנו ארכיון, למשל.
<איה בן נפתלי: אנחנו לא בעיקר ארכיון, אבל כך הוגדרנו ואז אנחנו מקבלים רק חלק יחסי - - -
עמרם מצנע: והיום גם אי אפשר לקבל גם וגם.
<איה בן נפתלי: כן.
<איה בן נפתלי: גם ניסינו מאוד לעזור, להכין תקנה שמכילה את כל הדברים האלה.
<איה בן נפתלי: זה חדש, התקנו את זה ממש השבוע.
עמרם מצנע: זה קומה של משפט אייכמן.
<איה בן נפתלי: זו קומה של משפט אייכמן, נראה לכולם את הפתיח, אבל זו מערכת חדשה שעוסקת רק במשפט בראי התקשורת.
<איה בן נפתלי: יש כאן אפשרות לעבור בין הנושאים ליחידת אייכמן, הכנת המשפט.
<איה בן נפתלי: יש אוזניות, בהתחלה יש פתיח קצר של דקה, שמראה את סיפור לכידת אייכמן ואחר כך אפשר להיכנס לכל אחד מהעיתונים ולראות מקרוב.
<איה בן נפתלי: נתחיל מהתחלה.
<איה בן נפתלי: זאת התערוכה המרכזית, החלק הראשון עוסק בשנה שבין ההודעה על לכידת אייכמן ב-1960 לבין פתיחת המשפט.
<איה בן נפתלי: מצד אחד הטלטלה שעברה על הרחוב הישראלי ומצד שני ה - - - הרעיון לבנות תערוכה שמצד אחד נותנת את הקונטקסט, יש כאן פתיח של 10 דקות שנותן קונטקסט של זמן, מקום ונפשות פועלות.
<איה בן נפתלי: לגבי רוב התלמידים המונח משפט אייכמן כבר לא אומר כמעט כלום.
<איה בן נפתלי: הם מתחילים כאן, אחרי פתיח קצר שנחזור אליו אחר כך, עוברים בחללי התצוגה, סביב סביב יש גלריות שהן מעין סיור בהיי לייט של המשפט.
<איה בן נפתלי: המשפט היה פחות או יותר בנוי כרונולוגית, למעט סטיות קלות שנגרמו כתוצאה ממחלה של עד, ואנחנו הולכים עם הכרונולוגיה של המשפט שהיא בעצם הכרונולוגיה של השואה כאשר כל החומר בתצוגה הם העדויות המקוריות במשפט ומוצגים שהוגשו כראיות לבית המשפט.
<איה בן נפתלי: אנחנו נעשה את זה יותר קצר, התלמידים עושים סיור של כ-20 דקות ואחר כך החלק העיקרי כאן הוא עבודה במערכות מידע שפזורות בכל השטח.
<איה בן נפתלי: יש לנו גם כאן וגם בקומה מעלינו אפשרות לעבודה ל-60 תלמידים שעובדים בדאטה בייס שיש בה 30 נושאים.
<איה בן נפתלי: יש לנו בערך 150 קטעי עדויות וכמה אלפי תצלומים ומסמכים בתוך הדאטה, אבל הרעיון הוא שבכל נושא יש חמש עדויות שונות שמציגות סביב אותו עניין עצמו זוויות ראייה שונות לאותה שאלה, לאותו נושא, כדי ליצור טריגר למחשבה.
<איה בן נפתלי: בעצם האתגר העיקרי שלנו בעבודה החינוכית במוזיאון הוא לעורר את המבקר למחשבה, לא רק להעביר את החוויה, כי זה מובן מאליו ובנושא השואה הדברים החווייתיים הם מאוד חזקים, אלא לגרום לזה שיהיה משהו שיגרום לו להרהר בדברים ולשאול שאלות.
<איה בן נפתלי: אנחנו בוחרים קבוצות נושאים מסוימות.
<איה בן נפתלי: למשל עכשיו אנחנו עובדים עם קבוצה שרוצה לעסוק בבעיית קבלת המדיניות והבנתה מצד אחד ובמדיניות של ההסוואה וההטעיה מצד שני, אז הם יראו רק את הנושא הזה, הם חוזרים לאולם וכאן ניתן להציג קטעי עדויות שעליהם הם עבדו קודם ולשאול את השאלות שעולות מתוך הנושא הזה.
<איה בן נפתלי: מדובר ביחידת ביטחון מסוימת שזה היה הנושא שהם רוצים לעורר והם רוצים שיהדהדו שאלות שלהם מהשטח בתוך השאלה הזו.
<איה בן נפתלי: אנחנו נתחיל בקטע הזה.
<איה בן נפתלי: מגיע איסר הראל בערב כשהביאו את אייכמן והוא נכנס לבן גוריון והוא אמר 'אנחנו כבר אחרי החקירה בבואנוס איירס', אז הוא אמר לו 'רק רגע, אנחנו נכניס אותו לחדר המעצר ונבקש משלושה עדים פוטנציאליים לזהות אותו באמת', הוא אמר 'אנחנו כבר גמרנו והוא כבר חתם על המסמך שהוא הוא', הוא אמר 'אני רוצה לראות את האנשים שיגיעו'.
<איה בן נפתלי: בינו כהן, שהיה אחד ממנהיגי יהדות גרמניה, היה בין הראשונים שהובאו לתא המעצר, הוא היה איתו בקשר בענייני הסכם ההעברה, הוא אמר 'אני לא בטוח שזה האיש, אני לא זוכר'.
<איה בן נפתלי: וכך עברו עוד יום וחצי, באמת הגיעו האנשים, בעיקר מפרשת הונגריה שיכלו לזהות אותו.
<איה בן נפתלי: היום אנחנו כמובן יודעים שאפשר היה את המשפט, אם רצו לגמור אותו בהיבט הפלילי בלבד, לגמור בשבועיים, שבהם העדים, בעיקר בפרשת הונגריה יכולים להצביע על אשמתו של הנאשם.
<איה בן נפתלי: אנחנו פסחנו על כל החלק של איך מכינים משפט, על העבודה של 06, אולי אחר כך נגיע, אבל העבודה המדהימה שעשו 30 אנשי משטרה במשך שנה, בסופו של דבר הם ריכזו 450,000 מסמכים מכל העולם, ריכזו את העדים, הם הכינו משפט פלילי.
<איה בן נפתלי: זלינגר, שעמד בראש 06, היה קצין ייקה דייקן ויובשני, הוא מחק כל הערה רגשית שהם הוסיפו בטקסטים שלהם והוא הכין משפט פלילי, שאפשר היה לגמור אותו, הוא דיבר על 60 עדים ברוטו, על 40 עדים בערך נטו.
<איה בן נפתלי: בסופו של דבר היו 110 עדים במשפט וההחלטה להפוך את המשפט ממשפט פלילי למשפט היסטורי שיפרוש את היריעה לכל סיפור השואה, במידה רבה מיוחסת כמובן לבן גוריון ולגדעון האוזנר התובע, אבל מי שהשפיע הרבה מאוד מאחורי הקלעים היה ד"ר יעקב רבינסון, משפטן והיסטוריון ניצול שואה שהובאה מניו יורק להיות הגורם המקצועי המדעי שיסייע ל-06, אחר כך הוא גם עבד עם צוות התביעה, והוא מלכתחילה מנסה להסביר שלא ניתן יהיה להמחיש, אם המטרה היא לקרב צעירים לנושא השואה, אי אפשר יהיה להמחיש מה זה אפילו המעבר מהבית לגטו אם לא תעמיד על דוכן העדים אדם שיספר בגוף ראשון יחיד מה עבר עליו.
<איה בן נפתלי: צריך לזכור גם את הגיבורים האלמונים שלו, את רבינסון מצד אחד ואת פריץ באואר, התובע מגרמניה, שהוא יזם בעצם את לכידת אייכמן, הוא הביא את החומר למוסד, אחרי שנתיים של פעולה פחות מוצלחת של המוסד, הוא בא ובעצם גרם לכך שהמבצע ייצא לדרך.
<איה בן נפתלי: אלה שני גיבורים שלא מרבים לספר עליהם וראוי להזכיר.
<איה בן נפתלי: כאן יש קטעים מעדותו של בינו כהן, עם הקטעים שמאיירים אותם.
<איה בן נפתלי: יש כאן עדויות וראיות שהוגשו לבית המשפט בנושא של הגטאות, מהכניסה לגטו ועד השילוח והמרד בסוף.
<איה בן נפתלי: זה ד"ר דבורצ'סקי, רופא, ניצול שואה מווילנה, הוא הקים את החוג הראשון לחקר השואה בבר אילן.
<קריאה: מי שעומד כאן ומדריך קבוצה משתיק את זה, או שזה ממשיך ורץ ברקע?
<איה בן נפתלי: זה רץ ברקע, אנחנו נותנים להם בשלוש דקות לשמוע, מה שאני לא עושה איתכם, יש להם יותר זמן, הם שומעים את זה ברקע והוא אחרי זה מסביר עוד פרט אחד או שניים לגבי המוצגים.
<איה בן נפתלי: יש מקומות אחרים שיש השתקה במקום, אבל לא כאן, כי זה סרט נע.
<איה בן נפתלי: בשנות ה-70 קיבלנו מאיש עסקים בשם אלט שוורצבאום, שעבר מפולין לשווייץ ב-1940 והיה מוסד הצלה של איש אחד.
<איה בן נפתלי: קיבלנו נכס עצום של אלפי מכתבים שלו והארכיונאי - - -
עמרם מצנע: מכתבים שהוא אסף?
<איה בן נפתלי: שהוא קיבל.
<איה בן נפתלי: הוא הפך להיות כתובת להרבה מאוד אנשים, בעיקר באזור בנג'ין וסוסנוביץ, קרוב מאוד לאושוויץ, האזור הזה שסופח לגרמניה והוא היה מוכר על ידם והוא היה כתובת למשלוח חבילות, להשיג אשרות כניסה למדינות דרום אמריקה וכדומה.
<איה בן נפתלי: המון מכתבים הוא קיבל והעביר לנו את כל הנכס ואז מי שניהל את הארכיון של משואה הלך לכל המכירות הפומביות האפשריות וריכז כאן באמת אוסף מיוחד מאוד, מאוד מאוד נדיר וחשוב.
<איה בן נפתלי: מתוך המכתבים אפשר לעשות הרבה תערוכות.
<איה בן נפתלי: כאן יש תערוכה מאוד מינורית עם מרכז פעילות שמדברת על מגבלות הכתיבה והצנזורה כמובן.
<איה בן נפתלי: מותר היה לכתוב רק בענייני משפחה, רק בגרמנית ורק מהשטחים שהיו בשלטון ישיר של הרייך.
<איה בן נפתלי: סוגיות של צנזורה וחיפוש אחרי דיו סתרים.
<איה בן נפתלי: לזה מתווסף הניסיון לחיפוש קרובים באמצעות הצלב האדום.
<איה בן נפתלי: על אותו נייר כתבו בצד אחד וקיבלו את התשובה בצדו השני של הנייר, בדרך כלל כעבור שלושה או ארבעה חודשים, הרבה פעמים התשובה כבר לא הייתה רלוונטית.
<איה בן נפתלי: מותר היה לכתוב רק 25 מילים.
<איה בן נפתלי: כאשר מישהו מחק, כמו במקרה הזה, המכתב הזה לא נשלח ואנחנו קיבלנו אותו דרך מכירה פומבית, מכיוון שספרו את מניין המילים המחוקות והוא לא היה כשר.
<איה בן נפתלי: לקחנו בכל מקרה סיפור אחד.
<איה בן נפתלי: כאן יוסף ארדיטי מחיפה שרוצה לדעת מה קורה עם קרוביו בסלוניקי.
<איה בן נפתלי: בהתחלה הוא מקבל ידיעות די מרגיעות ואז הוא מצטרף לצבא הבריטי והוא שולח מכתבים והוא קיבל תשובות כאלה.
<איה בן נפתלי: אנחנו חיפשנו אותו נואשות כל תקופת האוצרות של התערוכה, לא מצאנו.
<איה בן נפתלי: בדיעבד, אחרי שזה התפרסם בטלוויזיה התברר שהוא היה כבר בדיור מוגן ולכן לא הייתה לנו כתובת זמינה.
<איה בן נפתלי: מכל שבעת אחיו אחד שרד.
<איה בן נפתלי: אולי עוד עניין אחד, בגלל האילוץ לכתוב בענייני משפחה בלבד ובגרמנית, השתמשו בשפת סתרים מאוד פרימיטיבית.
<איה בן נפתלי: אלה המילים העברית שמצאנו בתעתיק לועזי בכל הגלויות.
<איה בן נפתלי: כאן יש דוגמה, השימוש במילה נסים, פחד, או חיים.
<איה בן נפתלי: בשיוך משפחתי, דוד גרוש בא לבקר ולקח איתו כך וכך.
<איה בן נפתלי: זה מעיד קודם כל שהצנזורה שבתוך היודנרט לא שיתפה פעולה, כי אין ספק שזה היה קל מאוד לפיצוח, וניסיון מסוג זה מעיד על הרצון להיחלץ בדרכים שהן לא מחתרתיות אלא של אנשים יחידים.
<איה בן נפתלי: זה מתקשר לסיפור נוסף, ב-1942, בעיצומם של השילוחים לאושוויץ מתקבלות ידיעות במרחק 30 קילומטר משם, בבנג'ין וסוסנוביץ, ומי שהצליח להצטלם בגטו במעין תמונת פספורט ולשלוח את זה לכתובות מסוימות בשווייץ, ששוורצבאום היה אחד מהם, יוכל לקבל אולי אשרות כניסה ודרכונים למדינות מרכז ודרום אמריקה ובכך להינצל.
<איה בן נפתלי: אנשים הצטלמו בגטו או כך או מספיק רחוק, שימו לב, אחד מהשני, כדי שניתן יהיה לגזור כל אחד מהם לתמונת פספורט מלאה ומאחוריה הם כתבו כאילו הקדשות אישיות ובעצם יש שמה שם, שם משפחה, תאריך לידה, כל מה שהיה צריך.
<איה בן נפתלי: 20,000 מכתבים בתוך התקופה הכי חמה של השילוח יוצאים מפולין לשווייץ בדואר הגרמני ו-10,000 דרכונים, כמו זה שנמצא כאן, מונפקים ונשלחים בדואר חזרה לאותם מקומות.
עמרם מצנע: מי עושה את זה?
<איה בן נפתלי: עושים כמה אנשים.
<איה בן נפתלי: אחד זה אותו אדם שהפך להיות מוסד הצלה, עושה את זה נציג החלוץ בשווייץ.
<איה בן נפתלי: ישנם כמה כתובות בשווייץ - - -
עמרם מצנע: והגרמנים נותנים לפספורטים האלה מעמד?
<איה בן נפתלי: בהתחלה 16 הראשונים באמת נשלחו למחנות לנתינים זרים, גברים לחוד ונשים לחוד, והם שרדו.
<איה בן נפתלי: אחרי זה הם הבינו ושלחו אותם מיד עם הדרכונים ישר לאושוויץ.
<איה בן נפתלי: זו התכתבות בין אמא לבת, אחת בגטו, השנייה במחנה.
<איה בן נפתלי: התכתבות בין בני זוג.
<איה בן נפתלי: אולי הדבר האחרון, בחרנו את הגלויה הזאת מטעם זה שהיא מיום השחרור, ב-8 במאי, אבל כאלה יש רבות.
<איה בן נפתלי: כדי לדבר על המשמעות השונה של יום השחרור לגבי האסיר היהודי, כאשר נכתב לליאון גצלר, 'לצערי עליי לבשר לך בשורה עצובה', הוא מספר על כל אלה שנספו בתקופת השואה וביום שמחת הניצחון זאת הייתה בעצם המשמעות האמיתית של יום השחרור עבור הניצולים.
<איה בן נפתלי: התערוכה הזאת שאתם רואים כאן, שמבוססת על המאגר של המכתבים, נמצאת גם היא ברשת, אפשר להיכנס אליה.
<איה בן נפתלי: כל אחד מהנושאים האלה פותח שורה של מכתבים.
<איה בן נפתלי: על כל פנים יש כאן סדרה של מכתבים, יש תעתיק שלהם, חלקם מוקראים בהתנדבות על ידי יונה אליאן, ניתן לשמוע את המכתבים.
<איה בן נפתלי: אם תיכנסו לאתר של משואה ברשת, כל המעבר הזה של המכתבים פתוח בצורה גרפית יפה.
<איה בן נפתלי: עכשיו קשה לראות כי זה לא עובד.
<קריאה: שוב שאלה טכנית, זה בייס אינטרנט?
<קריאה: כלומר גם פה זה לא יושב על הדאטה בייס אצלך, אלא יושב ברשת?
<איה בן נפתלי: זה יושב ברשת ואת רואה, יש תקלה בקליטה אז - - - עדיף שזה יהיה stand alone ולא ברשת, אבל הרשת נותנת לך אפשרות לעדכן את זה ולשלוח אותם אחר כך גם לראות את ההמשך בבית.
<איה בן נפתלי: כאשר מורה עובד, הוא יכול לעבוד או עם פריטים מכאן, או לשלוח אותם לעבוד בתערוכה ולהביא פריטים שלהם.
<איה בן נפתלי: אלה לוחות מגנטיים שעליהם אנחנו מציגים את המוצג בהגדלה ועליו יש דיון.
<קריאה: מה זאת אומרת להביא מוצג מתוך התערוכה?
<איה בן נפתלי: הם עובדים על משימות ואז הם בוחרים, למשל, את ההתכתבות בין האמא לבת ומצביעים על מושג, יש אותם בהקבלות ואפשר להציג את זה כאן ולשאול את השאלה ולדון בתוך המעגל.
<איה בן נפתלי: בעצם יש חללי לימוד בתוך חללי תצוגה.
<קריאה: פה יושבים כשעה?
<איה בן נפתלי: לא יושבים שעה, כל הפעילות יכולה להיות משהו כמו 45 דקות כשמתוך זה יש דיון של רבע שעה כשקודם יש להם משימות אישיות, קבוצתיות, כל מיני.
<איה בן נפתלי: יש למשל תרגיל אחר שאנחנו עושים.
<איה בן נפתלי: יש לנו אוסף עצום של בולים של גרמניה הנאצית וכשרוצים לדון באידיאולוגיה הנאצית, לאו דווקא באנטישמיות, את רואה בדימויים ובדרך התצוגה שלהם ואז אפילו בחטיבות הביניים משחקים מִשְחקים של רביעיות, הם צריכים לעשות רביעיות שיש להם מכנה משותף, או אחד חריג, כדי לבדוק מה המוטיבים שחוזרים.
<קריאה: כאילו עקרונות גזעניים באידיאולוגיה הנאצית, עיקרון הפיהרר, מרחב מחיה, תורת הגזע.
<איה בן נפתלי: מה שנשאר מהמבנה המקורי, אנחנו שיפצנו אותו, כאמור, הוא אתר ההתייחדות.
<איה בן נפתלי: זו עבודה של - - - עבודה משנות ה-60 שהיא מאוד פומפוזית כמובן ומסומלת, העולם היהודי שמוצג כאן באבנים הללו.
<איה בן נפתלי: שש אבנים, שצל שלהם מוטל גם על העולם המערבי, הקיר הלבן במערב.
<איה בן נפתלי: מצד אחד בית כנסת, שהוא דרך אגב בית כנסת פעיל, כי יש לנו קבוצות רבות שבאות מהמגזר הממלכתי דתי והן גם ישנות כאן ויש כאן בית כנסת עם ויטרז' 'לא תרצח'.
<איה בן נפתלי: הקיר שמפריד בינינו לבין בית הכנסת מסמל את ברכת הכוהנים.
<איה בן נפתלי: הוא רוצה לדבר על ההומניזם שהיהדות הנחילה לתרבות המערבית ומצד שני בקיר הפלדה, הדטרמיניזם הנאצי, היעדר המפלט ממנו, וכפי שמקובל ביהדות קיר המזרח הוא סמל החורבן, הוא לא מטויח, עליו הועתקו כתובות מתצלומים שונים של אמירות אחרונות של יהודים, 'שמע ישראל', 'נקמה', 'עם ישראל חי'.
<איה בן נפתלי: בפינה זו תמונה שאני מכירה כחלק ממחקר שאני עשיתי על גטו קובנה.
<איה בן נפתלי: שם נרצחו יהודים בארבעת הימים הראשונים על ידי הליטאים עצמם, עוד לפני שהגרמנים נכנסים.
<איה בן נפתלי: הכיתוב הזה נמצא 60 סנטימטר מהרצפה ליד דלת יציאה מהחדר החוצה.
<איה בן נפתלי: הוא ככל הנראה אדם שהיה ברגעיו האחרונים, רגע לפני שהוא הגיע בדלת, הוא כתב בדם את זה על החלק התחתון של הקיר.
<איה בן נפתלי: יש לנו כאן במוזיאון תערוכה שעוסקת בתנועות הנוער באירופה.
<איה בן נפתלי: אנחנו מתחילים איתם בשנות ה-20 וה-30 כדי שיכירו את תנועות הנוער בעבר, אחר כך מה קורה להן בתקופת המלחמה ובסוף פרק שהוא פרק מאוד חשוב שעוסק בתנועות הנוער בקרב שארית הפליטה.
<איה בן נפתלי: איך קורה שמי שהיו בשוליים של החברה היהודית לפני המלחמה, שהגדירו את עצמם לעלייה לארץ, שלא ראו את עצמם שייכים לקהילה אלא יוצאים אל מקום אחר, בתקופת המלחמה הם מציגים אלטרנטיבות שונות שלא מתקבלות ברוב המקרים, איך קורה שבתקופת שארית הפליטה הם הופכים להיות הכוח המניע של השרידים.
<איה בן נפתלי: זה לא מובן מאליו.
<איה בן נפתלי: זה קצת מדבר על זה שמי שיש לו אזימוט, ברגעים של כאוס מוחלט הוא יודע מה המצפן שלו, הוא זה שיוביל.
<איה בן נפתלי: אני חושבת שזה נושא - - -
עמרם מצנע: מי שמחובר.
<איה בן נפתלי: ליאת, את דיברת קודם על זה שהחבר'ה של הזנק, מעל 90% מהם אמרו שזה מה שיחבר אותם לזהות שלהם, אני חושבת שכאן בדיוק הבעיה ושארית הפליטה מזמנת לנו אפשרות אחרת לעסוק בהיסטוריה של התקופה באופן שייתן להם משהו יותר קונסטרוקטיבי.
<איה בן נפתלי: גם המחקר שנעשה על ידי קרן אביחי והמכון הישראלי לדמוקרטיה מדבר על כך ש-98% היהודים הישראלים מגדירים את זהותם הישראלית כתוצאה מהשואה, יותר מאשר לחיות בארץ, יותר מאשר להזדהות עם העם היהודי, יותר משבת, יותר מכמעט כל הסמלים שלנו, וזה אומר דרשני.
<איה בן נפתלי: זאת אומרת אם אנחנו בונים את הזהות שלנו רק על ערכים שנכפים עלינו מבחוץ זאת בעיה שהמערכת חייבת להידרש לה.
<איה בן נפתלי: אני חושבת שהפרק הזה, גם הפרק שקודם למלחמה וגם הפרק שאחריו, 45' עד 48', מזמן איזה שהיא עבודה חינוכית משמעותית שמראה שמי שבא עם סט ערכים וזה יושב אצלו עמוק הוא הגורם המוביל בסופו של דבר.
<איה בן נפתלי: מזה אפשר להתחבר לזהות שלנו בדרכים אחרות.
<איה בן נפתלי: זה נושא שמוחמץ במערכת, כמעט לא עוסקים בו.
<איה בן נפתלי: (סרט על משפט אייכמן)
עמרם מצנע: אני זוכר כילד, הייתי בחמישית או בשישית כשזה קרה.
<איה בן נפתלי: אם היית בשישית הייתה לכם שביתה והיית צריך לשמוע את זה ברדיו.
עמרם מצנע: אני שמעתי ברדיו.
עמרם מצנע: נסעתי באוטובוס ושמעתי ברדיו, אנשים מבוגרים קפצו ואני לא הבנתי מה.
<יצחק קשתי: כולם שמעו ברדיו.
עמרם מצנע: לא הבנתי מה זה בדיוק.
עמרם מצנע: טרנזיסטור אז היה מוצר נדיר.
עמרם מצנע: הביאו לכיתה.
<איה בן נפתלי: בזמן העדויות בבתי הספר התיכוניים הייתה שביתה של חודש, כך שהרבה חבר'ה שהיו אז בתיכון מעידים ששמעו יותר מההורים, כי הם היו בבית.
<איה בן נפתלי: בערב נתנו רק יומן של 20 דקות.
<איה בן נפתלי: מצאנו בארכיון קול ישראל המון מכתבים שמבקשים שזה יהיה יותר מ-20 דקות, כי 'אני עובדת במשך היום ולא הצלחתי לשמוע'.
עמרם מצנע: אני זוכר בבית הספר שהמורה הביא טרנזיסטור, שם על השולחן וילדים הקשיבו.
<קריאה: אני זוכרת, אני למדתי כאן בבית ספר יסודי, כיתה א', אני לא זוכרת תוכן, אבל אני זוכרת שבזמן ההפסקות הדליקו ברמקולים של המסדר את הרדיו ושמעו בקולי קולות את העדויות ואנחנו שיחקנו קלאס וחבר'ה וברקע...
<איה בן נפתלי: אני רוצה לספר לכם על הסרט.
<איה בן נפתלי: אנחנו מ-65' עורכים כאן עצרת באמפיתיאטרון, עצרת שאליה באים אלפים רבים.
<איה בן נפתלי: אני חושבת שמה שמיוחד בעצרת במשואה - - -
<יצחק קשתי: מתי הייתה ההודעה של בן גוריון?
<איה בן נפתלי: במאי 60'.
<איה בן נפתלי: זו ההודעה ששומעים.
<איה בן נפתלי: אנשים זוכרים איפה הם עמדו.
<יצחק קשתי: אני זוכר בדיוק.
<יצחק קשתי: למדתי בירושלים באוניברסיטה העברית, השנה האחרונה שלי, עמדנו בהפסקה או משהו כזה בחוץ, שוחחנו, גרשון ברגסון למד גם אז, ופתאום מישהו רץ ובא וסיפר שבן גוריון אמר מה שאמר.
<יצחק קשתי: אנשים לא האמינו.
עמרם מצנע: לא, לא הבנו בכלל על מה מדובר.
עמרם מצנע: השואה לא הייתה נושא, זה היה בשנים, 1960, 61', 62', שהדחיקו את זה בכלל.
<איה בן נפתלי: רציתי לספר לכם על העצרות ועל הבעיה של העצרות לא רק אצלנו.
<איה בן נפתלי: עצרות המוניות נערכו משנת 1965.
<איה בן נפתלי: באופן מסורתי אלפים מגיעים, במקרה של משואה מגיעים, לא אנשים באוטובוסים אלא אנשים באופן - - -
עמרם מצנע: מהסביבה?
<איה בן נפתלי: כל גוש המרכז, מתל אביב, מכל גוש דן, אנשים באים מהרכבת, עושים שאטלים מהרכבת.
<יהודית גידלי: מתי עצרת כזו מתקיימת?
<איה בן נפתלי: ערב יום השואה.
<איה בן נפתלי: במשך שנים מרכז ההסברה היה האבא של העצרות בלוחמי הגטאות, ביד מרדכי ובמשואה לצד העצרת של 'יד ושם'.
<איה בן נפתלי: בהתחלה, אם אתם זוכרים, מרכז ההסברה עבד דרך המחוזות והעבודה הייתה ממש יחד עם המחוזות של מרכז ההסברה, אחר כך הוא עבר למשרד החינוך והיה רק מטה, אבל קיבלנו תקצוב לפחות והם היו מעורבים במידה זו או אחרת.
<איה בן נפתלי: אנחנו עושים את זה יחד עם צה"ל, עם משמר כבוד.
<איה בן נפתלי: במשואה באופן מסורתי הרמטכ"ל הוא אחד הדוברים לצד אישיות מכהנת.
<איה בן נפתלי: בשני העשורים האחרונים אני חושבת שמצאנו איזה שהיא מתכונת, העצרת הזו משודרת בשידור ישיר דרך ערוצי הכבלים כבר שנה 13 ברציפות והיא מושכת קהל שברובו הוא אנשים בגילאי 20 עד 40.
<איה בן נפתלי: צריך לזכור של'יד ושם' יש רק מוזמנים והיא לא פתוחה לציבור הרחב ואנחנו, דרך ההנחיה, הקטעים שנבחרים לתכנית האמנותית וגם הזמרים, משתדלים להביא משהו שהוא מאוד מינורי, שמאפשר התייחדות לציבור אבל בדרך די מינורית ומצד שני שמתכתבת עם אנשים יחסית צעירים.
<איה בן נפתלי: מה שקרה, לעוגמת נפשנו, לפני מספר שנים כאשר מרכז ההסברה בא ממשרד החינוך למשרד ראש הממשלה נערכה ישיבה, שאנחנו אפילו לא ידענו על קיומה, שהיא ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, שיושב הראש שלה היה סטס מיסז'ניקוב.
<איה בן נפתלי: הישיבה הייתה במעמד שני אנשים בלבד, יושב ראש הוועדה, סטס מיסז'ניקוב, כאמור, ויושב ראש 'יד ושם' שהוזמן כרפרנט לעניין.
<איה בן נפתלי: בישיבה חסרת המשתתפים הזו הוחלט שהתקציבים שניתנו במשך עשרות שנים, 40 שנה בחלק מהמקרים, לכל העצרות בלוחמי הגטאות, יד מרדכי ומשואה ייפסקו וכל התקציבים האלה יופנו רק לעצרת של 'יד ושם'.
<איה בן נפתלי: זו לדעתי בעיה מאוד חמורה, גם בהתנהלות וגם מעצם העובדה שבאמת המקומות האלה הם מקומות שאליהם מגיעים המונים, מעבר לטקסים שנעשים ברשויות מקומיות.
<איה בן נפתלי: אם יש מקומות שהם מקומות ממלכתיים, שהצבא שותף, שהמדינה צריכה להיות שותפה ושאליהם אנשים מרגישים צורך - - - האמת היא שלפני 15 שנה אני חשבתי מי יבוא בעוד שנות דור, בעוד 15 שנה, והמציאות מראה שהאמפיתיאטרון מתמלא גם בימים גשומים אפילו עד תום, שיש צורך לאנשים לעבור את החוויה הזאת ביחד.
<איה בן נפתלי: בחלק מהמקרים אנחנו רואים משפחות שמגיעות רב גילאיות.
<איה בן נפתלי: זאת אומרת פעם היו מגיעים תלמידי תיכון ומעלה, היום אתם רואים סבים שבאים עם הילדים והנכדים, אפילו ילדים בגיל גן או בכיתה א'.