GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל פיין: יש כאן ילדים שמצד אחד, הם מאוד חולים, שהתיק הרפואי שלהם מכיל עשרות קלסרים, ומצד שני, יש להם יכולת קוגניטיבית מצוינת, ואין סיבה שהמדינה לא תשקיע בהם, ולא תיתן להם את היכולת להתפתח, להיות מבוגרים עצמאיים.
<מיכל פיין: אבל, כמו שאמרנו כאן קודם, במשרד החינוך אין סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
<מיכל פיין: הבן שלי, שהוא לקוי ראייה, לקוי שמיעה, סובל מכשל חיסוני, סובל ממחלת ריאות נדירה, מאי-ספיקת כליות – לא יכול להיות משולב בגלל הלקויות החושיות שלו במסגרת חינוך רגיל.
<מיכל פיין: אז הוא בחינוך מיוחד.
<מיכל פיין: אבל אם הוא היה בחינוך רגיל, הוא היה זכאי לסייעת אישית.
<מיכל פיין: רק בגלל שהוא בחינוך מיוחד, כלומר יש לו דאבל, אז הוא לא זכאי לסייעת אישית.
<מיכל פיין: אני משך שנים, כל שנה חודשיים מחיי – סליחה, הוא בן 8 עוד מעט – מגיל 3, חמש שנים חודשיים מחיי פק"ל כל שנה על זה שתהיה לו סייעת אישית, וכל שנה בסוף המערכת מוצאת פתרון ומצמידה לו סייעת, כי אי-אפשר אחרת.
<מיכל פיין: מורה לא יכולה לתת לבן שלי משאף או תרופה.
<מיכל פיין: יש פה חוסר-סנכרון בין ההוראות של המערכות השונות.
<מיכל פיין: אני כל פעם נדהמת איך ההוראות של משרד הבריאות, ההוראות של משרד החינוך וההוראות של הרשות המקומית והשלטון המקומי לא מתחברות.
<מיכל פיין: נוצרים פה פערים, שהבן שלי וילדים לא רבים או רבים – אני לא יודעת – נופלים בין הכיסאות, וזו כל פעם התשובה שאני מקבלת: אנחנו נופלים בין הכיסאות, ואין מענה מסודר, ואין סיבה שלא תהיה, כי מורה לא צריכה לחכות לאמבולנס.
<מיכל פיין: היום אמבולנס במדינת ישראל מתחייב להגיע תוך שבע דקות.
<מיכל פיין: אסור למורה לתת טיפול תרופתי, בתכלית האיסור, אבל אין מי שכן ייתן, אז הילדים האלה, כפי שאמרו ההורים האלה, יצטרכו להישאר בבית, וחבל.
נורית קורן: רויטל לן כהן, קואליציית ההורים, בבקשה.
נורית קורן: אני מבקשת בקיצור.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להבהיר את זה בצורה טובה יותר.
<רויטל לן כהן: למרות הפסיקה הברורה של בית המשפט, המפקחות עדיין אומרות כולן, 100% מהן אומרות: אין חיה כזו, סייעת אישית בחינוך המיוחד.
<רויטל לן כהן: בחרתם חינוך מיוחד – זה מה שיש.
קריאה: הם אומרים: אין כפל מבצעים.
נורית קורן: את הנושא של סייעת נוספת, קארין סיכמה את זה כמו שצריך.
נורית קורן: נעמוד על יישום בג"ץ.
נורית קורן: תמשיכו לנושאים אחרים.
<רויטל לן כהן: דבר שני, לילדים שצריכים לצאת לשילוב חלקי, ולא צריכים סייעת אישית כל הזמן, אבל צריכים סייעת אישית שעתיים ביום, פעמיים בשבוע – אין.
<רויטל לן כהן: ואז יש שתי אפשרויות: או לא להוציא אותם לשילוב, למרות שכביכול מה שעומד בראש זה לשלב, או אומרים להם: סע.
<רויטל לן כהן: הם בחינוך מיוחד.
<רויטל לן כהן: אני כבר לא מדברת על הקשיים האובייקטיביים שלהם.
<רויטל לן כהן: הם לא חלק מהכיתה האורגנית.
<רויטל לן כהן: הם מגיעים למקום שהוא לא המקום הטבעי שלהם, ומצפים מהם להסתדר.
<רויטל לן כהן: מעבר לקשיים שלהם, גם ילד בלי הקשיים האלה, אם היינו לוקחים ילד מבית ספר אחר, מכיתה רגילה, ומעבירים אותו לכיתה רגילה אחרת בבית ספר אחר לשעתיים בשבוע – זה לא עובד כך.
<רויטל לן כהן: אז לומר: אין, ואנחנו לא יכולים, ואם הסייעת הכיתתית תוכל, היא תצא אתו – זה לא עובד כך.
<רויטל לן כהן: הוא צריך סיוע אישי.
<רויטל לן כהן: והפטנט היותר טוב שלהם: הם מוציאים שלושה-ארבעה ילדים יחד לשילוב.
<רויטל לן כהן: זה לא שילוב; זה גטו כיתתי.
<רויטל לן כהן: זה משאיר אותם כחריגים בתוך הכיתה, וזה גם לא מסוגל לתת להם את המענים הפרטניים.
<רויטל לן כהן: דבר נוסף זה הסייעות הרפואיות.
<רויטל לן כהן: האמירה הזו, שהמורה או הסייעת הכיתתית יכולות לעזור, כי הכיתה קטנה, 7 או 8 או 12 ילדים, לחלוטין לא תואם את המציאות, כי אם ילד נכנס למצב שרק אם אתה יושב לידו, אתה יכול לראות שהוא נכנס אליו, אין דרך לטפל בזה.
<רויטל לן כהן: ונניח אפילו שהמורה או הסייעת הכיתתית ראתה, ונניח שהילד קיבל סוג של התקף, וצריך לצאת אתו מהכיתה - מה נעשה?
<רויטל לן כהן: נשאיר כיתת חינוך מיוחד רק כי מורה בלי הסיוע שהיה שם?
נורית קורן: נכון, זה בלתי-אפשרי.
שלמה קרפ: שלמה קרפ, מארגון ההורים ומהפורום היישובי.
שלמה קרפ: אני רוצה להעיר הערה קצרה.
שלמה קרפ: הסחבת והריות שההורים צריכים לעשות – אם זה הסייעות הרפואיות – הולכים למשרד הבריאות.
שלמה קרפ: לכל אחד יש תחושה כזאת, שכולם בהמתנה.
שלמה קרפ: אם הילד לפני שלוש וקצת, בוא נמתין, כי העלות תיפול בגיל 3 על משרד החינוך, אז נחסוך מהקופה שלנו, ואז דוחים את האישור עד שהילד קיבל גיל חינוך.
שלמה קרפ: אבל כל התקופה הזאת, כל ההתעללות, זה בדיוק מה שקורה עם הקייטנות.
נורית קורן: אנחנו נשתדל לתקן.
שלמה קרפ: ההורים רצים מול דלתות מסתובבות, ולפעמים הקרוסלה מסתובבת כל כך מהר, שהוא יוצא, ומגיע לאותו מגרש.
שלמה קרפ: לא התקדם במטר.
שלמה קרפ: וכולם מחכים שהשני ישלם את הכסף.
נורית קורן: לכן מה שאני הצעתי, ואני חושבת שזה לא רק הסייעות אלא השילוב בין שלושת המשרדים צריך להיות בהתאמה וביחד.
נורית קורן: לזה צריך לשאוף.
נורית קורן: אני חושבת שברגע שתהיה התאמה בין כולם יחד, נוכל לטפל בילדים ביעילות.
<הילה גוטמן: אני הילה גוטמן.
<הילה גוטמן: אני אמא לילד אלרגי לבוטנים בן שנה וחודשיים.
<הילה גוטמן: אני פה מייצגת את כל ההורים של הילדים האלרגיים.
<הילה גוטמן: אנחנו באנו להסביר, למה אנחנו רוצים סייעת רפואית.
<הילה גוטמן: אנחנו קוראים לזה השגחה.
<הילה גוטמן: היא לא סייעת רפואית, היא לא צריכה לדעת רפואה או משהו כזה; היא צריכה לשמור עליו מפני האלרגן שנמצא.
<הילה גוטמן: הילדים האלה נמצאים בסכנת חיים באופן יום-יומי, כי יש אנשים שאוכלים את המזון ונמצאים עם המזון שהם אלרגיים אליו.
<הילה גוטמן: ההשגחה צריכה להיות לילד מגיל שלושה חודשים עד שהוא נכנס למסגרת החינוכית, בעצם עד שהוא יוצא ממנה.
נורית קורן: זה לא חינוך מיוחד.
קארין אלהרר: הצורך הוא ברור, אבל זה לא משרד החינוך.
<הילה גוטמן: יש לנו מעל גיל 3.
<הילה גוטמן: הילדים האלה מקבלים סייעות, אבל לא לכל שעות היום.
<הילה גוטמן: בשאר שעות היום מי ישמור עליהם?
קארין אלהרר: בזמנו עירית לבנה ישבה יחד עם עמותת יהל, וכן היתה חשיבה גם לגבי הגילאים - עד איזה גיל צריך סייעת צמודה.
<הילה גוטמן: עד גיל 10.
קארין אלהרר: ומה קרה עם זה?
<הילה גוטמן: הבן שלי מקבל 17 שעות שבועיות.
<הילה גוטמן: זה אומר כ-3 שעות ביום.
<הילה גוטמן: מה בשאר שעות היום הוא יעשה?
<הילה גוטמן: מי ישמור עליו?
קארין אלהרר: זה ודאי לא אפקטיבי.
<הילה גוטמן: אז אין לזה משמעות.
<הילה גוטמן: מה המטרה של לתת את זה?
נורית קורן: חברת הכנת שאשא-ביטון.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של הסייעות הוא מאוד מורכב.
יפעת שאשא ביטון: אני מציעה שיתקיים דיון של כמה שעות, כדי שאפשר יהיה למצות אותו באמת ולחלק את זה לתחומים השונים ולהחליט מה נכון בכל אחד, אבל רק מילה על הסייעות הרפואיות, כי זה משהו אקוטי, והוא פשוט יותר: ילד חולה, הוא חולה כל שעות היום.
יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר להגיד שמכניסים לילד סייעת רפואית למערכת ב-20 שעות בשבוע.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אפקטיבי.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה בשעות האחרות?
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שההמלצה הראשונה שצריכה לצאת מדיון כזה, כי היא באמת אופרטיבית והיא פשוטה יחסית לכל הדברים האחרים, זה שאם מחליטים על סייעת רפואית, היא צריכה ללוות את הילד מהרגע שהוא נכנס.
<הילה גוטמן: מגיל קטן.
<אלינור חני ברקוביץ: אני הפסדתי מקום עבודה של הרבה שנים בגלל שנאלצתי להישאר עם הילד בבית עד גיל 3.
<יצחק בן חמו: שלום.
<יצחק בן חמו: חבל שיושב-ראש הוועדה לא נמצא, אבל אני לא מוריד מהערך שלך.
<יצחק בן חמו: ..
נורית קורן: הוא תמיד חסר.
<יצחק בן חמו: יש לו אירוע היום – שיהיה לו מזל טוב.
<יצחק בן חמו: אני באתי פה מכיוון שבני הוא אלרגי לאגוזים.
<יצחק בן חמו: זה דבר של כל משפחת האגוזים.
<יצחק בן חמו: שנה שעברה הוא קיבל 30 שעות בשבוע.
<יצחק בן חמו: איכשהו אמרנו: בסדר.
<יצחק בן חמו: השנה החליטו להוריד את זה בחצי, כלומר הילד שלי נמצא חצי מיום הלימודים על קרנות המזבח.
קארין אלהרר: מה הוא עושה כשאין לו סייעת?
<יצחק בן חמו: הוא עם ההורים.
קארין אלהרר: אתם מוציאים אותו מרגע שהסייעת הולכת?
<יצחק בן חמו: ודאי.
<יצחק בן חמו: איפה אשים אותו?
<יצחק בן חמו: אשתי כבר חצי שנה לא עובדת בגלל הדבר הזה.
<רויטל לן כהן: וזה בן 6, לא 10.
<יצחק בן חמו: בגלל שבא ילד עם ביצת קינדר לבית הספר, ואמר לילדים: בואו נהרג את יואב.
<יצחק בן חמו: סליחה שאני ככה מתרגש.
<יצחק בן חמו: אני לא מבקש רחמים מאף אחד.
<יצחק בן חמו: אני מבקש שתסתכלו על הדברים האלה.
<יצחק בן חמו: זה סכנת חיים.
נורית קורן: אתם צודקים.
<יצחק בן חמו: אתם פשוט לא מודעים.
<יצחק בן חמו: סליחה שאני מתרגש.
<יצחק בן חמו: יש פה הרבה חברי כנסת שאפילו לא מודעים לעניין, אפילו שהיו בוועדות.
<יצחק בן חמו: סכנת חיים.
<יצחק בן חמו: הבן שלי, הייתי צריך לרוץ - התקשרו אליי.
<יצחק בן חמו: מזל שהייתי שתי דקות מהבית, ואז הסייעת כבר הזריקה לו.
<יצחק בן חמו: אבל מה - אני עובד קשה, אני מתפרנס, ברוך ה', אבל או נותנים, או לא נותנים.
<יצחק בן חמו: לא ייתכן שבכיתה ב' מחליטים להוריד, ובכיתה ג' לא צריך- - -
נורית קורן: אנחנו תמיד נתקלים באטימות של המערכת.
<יצחק בן חמו: אני רוצה לסיים.
<יצחק בן חמו: בכיתה ב' זה לא יעבור לו.
<יצחק בן חמו: אני גם בספק אם בגיל 20 זה יעבור לו.
<יצחק בן חמו: יש לי ילדה בת 22, והיא אלרגית לדגים.
<יצחק בן חמו: אז לא ידעתי, כי לא היתה מודעות.
<יצחק בן חמו: היום יש מודעות, אז בגלל שאני רוצה להילחם על זה, עושים לי טובה.
נורית קורן: אתה צודק.
נורית קורן: האטימות של המערכת בדברים האלה- - -
<יצחק בן חמו: באנו לפה, כי חברי הכנסת פה, כולכם פה כדי לייצג אותנו, ולא משנה מאיזו מפלגה.
<יצחק בן חמו: אם אתם לא תילחמו בשבילנו, אנחנו נילחם בדרך אחרת, ואני לא רוצה להגיע למצב הזה.
נורית קורן: אין לי ילד בחינוך המיוחד.
נורית קורן: תמיד היה לבי עם החינוך המיוחד.
נורית קורן: תמיד כשראיתי שמורידים שעות וכל הדברים האלה, זה חמור בעיניי, שמחליטים להוריד שעות.
נורית קורן: הלקות או כל הצורך המיוחד, לא נעלם.
נורית קורן: לפעמים הוא נעלם עם הגיל מעט, אבל זה לא בסדר.
נורית קורן: אני מבקשת ממשרד החינוך, המפקחת של משרד החינוך, לקחת את הדוגמאות האלה.
נורית קורן: גם משרד הרווחה, כל המשרדים העוסקים בעניין.
נורית קורן: זה ממש חשוב.
נורית קורן: חברת הכנסת אלהרר.
קארין אלהרר: חברי הכנסת שמטפלים בפניות, מכירים היטב.
קארין אלהרר: אני חושבת שדווקא הדיון בוועדה הוא הזדמנות לשמוע את עמדת המשרדים בעניין.
קארין אלהרר: הייתי שמחה שמשרד החינוך יתייחס.
קארין אלהרר: עירית לבנה בזמנו, אני יודעת שעשתה עבודה מאוד משמעותית.
קארין אלהרר: אני מנסה להבין, למה חוזר מנכ"ל הזה לא מיושם.
קארין אלהרר: יד אחת כותבת חוזר מנכ"ל, ויש שנייה לא מקצה את הסייעות.
קארין אלהרר: יש פה בעיה אינהרנטית.
קארין אלהרר: אם אפשר לקבל התייחסות.
<רחלי אברמזון: עירית לא נמצאת, אבל אשתדל להתייחס לחלק באופן כללי.
<רחלי אברמזון: אני מנהלת האגף לחינוך מיוחד.
<רחלי אברמזון: אנחנו דנים בסייעות רפואיות.
<רחלי אברמזון: הן לאו דווקא והן לא יושבות תחת האחריות הישירה של האגף לחינוך מיוחד, אלא על-ידי הממונה עירית לבנה, שהיא המפקחת הארצית.
<רחלי אברמזון: יחד עם זה, כן במערכת החינוך נעשו ונעשים כל הזמן מהלכים להבנה ולהטמעת חוזר המנכ"ל ולהנחיית הצוותים.
<רחלי אברמזון: חשוב לי מאוד שכבוד היושבת-ראש תבין שהמערכת לא אטומה לצרכים.
<רחלי אברמזון: יחד עם זאת, אני רוצה לומר שסייעת רפואית, והיתה פה קודם חברת כנסת שדיברה על המורכבות – לא תמיד הצורך הוא כל שעות היום; לעתים הצורך ממוקד יותר – למשל, בזמן הארוחה, בזמן ההפסקה, בזמן הליווי של התלמיד במעברים ממקום למקום.
<רויטל לן כהן: זה ממש לא נכון.
<רויטל לן כהן: זה מראה שאתם לא מבינים את הילדים.
<רחלי אברמזון: חילוקי דעות מקצועיים יכולים תמיד להיות.
<רחלי אברמזון: יחד עם זאת, ההיערכות הבית ספרית היא מאוד חשובה, כי כשיש ילד בתוך בית ספר, שאלרגי לבוטנים או אלרגי לסוג מזון אחר, כל בית הספר צריך להיערך לכך.
נורית קורן: לא פעם אני נתקלתי אישית, שהצוות החינוכי לא מודע לכל הדברים, וכל מי שנכנס לכיתה לא יודע על כך, ואין נהלים ברורים, והדברים האלה מאוד-מאוד חשובים, במיוחד שמדברים על ילדים אלרגיים.
נורית קורן: אני לא מסכימה עם זה שיש רק בזמן הארוחה.
נורית קורן: מה קורה כשילדים מתכבדים במשהו ביניהם, יוצאים להפסקה?
<רחלי אברמזון: אני דיברתי על מעברים, אני דיברתי על הפסקות ועל שעות מאוד מיוחדות.
<רחלי אברמזון: יכול להיות שיש צורך שוב, ואת זה אעביר לעירית לבנה – לחדד את ההנחיות לצוותים, ולחדד את הנהלים.
<רחלי אברמזון: אבל אני מבקשת לא לענות בשמה.
קארין אלהרר: אני לא רוצה שתעני בשמה.
קארין אלהרר: רק נקודה אחת:
קארין אלהרר: אני מבינה שלא צריך לשבת צמוד לכל ילד, אבל מכיוון שאי-אפשר לקצוב את השעות כך שהסייעת תהיה צמודה אליו בנקודת זמן מסוימת, תלך הבית ותחזור בזמן אחר - זה השיקול שיש לשקול.
נורית קורן: זה לא התחום שלה.
נורית קורן: נזמן את עירית לבנה.
נורית קורן: נעשה דיון בנושא הזה.
<רויטל לן כהן: משרד החינוך יודע שהמפקחות ממשיכות להגיד שדברים לא חוקיים, ואתם יודעים את זה, כי אנחנו מדווחים לכם, והן עדיין אומרות את זה, ומנהלי בית ספר אומרים את זה.
<רויטל לן כהן: לא ייתכן שהשטח אומר מה שבא לו.
<יצחק בן חמו: רק הערת ביניים, בבקשה.
<יצחק בן חמו: המורים לא מודעים גם כן.
<יצחק בן חמו: מנהלות בבתי הספר לא מודעים.
<יצחק בן חמו: בתחילת השנה, כשהבן שלי עלה לכיתה א', עשיתי להם פרזנטציה של שעה וחצי.
<יצחק בן חמו: אחת המורות אמרה לי: אני 13 שנה במשרד החינוך, ואף פעם לא קיבלתי הסבר כל כך מדוקדק על האלרגיה.
<יצחק בן חמו: אז כדאי שמשרד החינוך יעשה פעם בשנה הרצאה למורים, ויחייב אותם להגיע.
נורית קורן: הדיון שלנו אמור להיות רק בנושא הסייעות האישיות היום.
נורית קורן: אנחנו נעביר עכשיו בקשה למנהלת הוועדה, לקבוע דיון נוסף בנושא ילדים אלרגיים, כי זה משהו אחר.
נורית קורן: נזמן את עירית לבנה, שהיא המוסמכת.
נורית קורן: נזמין את מי שצריך.
<יוליה בן-משה: יוליה בן-משה, קול הזכיות.
<יוליה בן-משה: יש פה ניסיון הורי מאוד גדול, וגם ייצוג מאוד גדול.
<יוליה בן-משה: שני דברים - אני רוצה להפריד.
<יוליה בן-משה: בנושא של סייעות רפואיות, נכתב חוזר מנכ"ל על-ידי פרופ' רוני גמזו, כשהיה מנכ"ל משרד הבריאות.
<יוליה בן-משה: לא היתה עליו הסכמה, ואז הוא פרש, ולא הסתיימה העבודה.
<יוליה בן-משה: לכן אנחנו שומעים את הסיפורים שאיציק מספר.
<יוליה בן-משה: היתה בחוזר מנכ"ל הפחתת שעות מכיתות ב' ו-ג'.
<יוליה בן-משה: לא היתה על זה הסכמה של ארגוני ההורים.
<יוליה בן-משה: צריך לעשות על זה דיון חוזר.
<יוליה בן-משה: אני נותנת את הרקע - חברי הכנסת מתחלפים, ואנחנו ההורים נשארים לעד.
<יוליה בן-משה: בנושא סייעות אישיות בחינוך המיוחד, אנחנו מערבבים נושאים, ואנחנו לא משלימים שום נושא עד הסוף.
<יוליה בן-משה: אני מתחננת ממש, כי קארין – אני 7 שנים הורה לילד מיוחד.
<יוליה בן-משה: היא ליוותה אותי בוועדה שבה התעקשתי על סייעת אישית בחינוך המיוחד.
<יוליה בן-משה: אם היא לא היתה מלווה אותי, אני לא הייתי מלווה הורים אחרים, וזו תורה שבעל-פה.
<יוליה בן-משה: די, תכתבו תקנות, סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
<יוליה בן-משה: אנחנו נעזור, אנחנו מבינים את הקשיים התקציביים, אבל אני לא יכולה להיות כל פעם לא נחמדה, ולכתוב לכם מכתבים, ולאיים בעתירות, ולערב את קארין.
<יוליה בן-משה: די.
<יוליה בן-משה: אני כל שנה מעבירה לכם 40 מקרים שאני לא עומדת.
<יוליה בן-משה: זה לא פייר, להפיל על הורים לייצג הורים אחרים, כשאנחנו בעצמנו מתמודדים עם קשיים מאוד גדולים.
<יוליה בן-משה: אתם יודעים את זה.
<יוליה בן-משה: קארין כבר קדנציה שנייה.
<יוליה בן-משה: נורית, אני ממש מתחננת, כמו שעמרם מצנע לקח את זה בקדנציה הקודמת, קחי את זה עליך להשלים נושאים.
<יוליה בן-משה: תשלימי את הנושא הזה של סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
<יוליה בן-משה: יש ארבעה סוגי סייעות.
<יוליה בן-משה: אני מוכנה להרצות על זה ולבוא לכל דיון, אבל צריך להשלים נושאים.
<יוליה בן-משה: חלק מאתנו רוצים לפרוש לילדים הפרטיים שלנו.
<יוליה בן-משה: תודה.
נורית קורן: עוד הורה אחד, בבקשה.
<דן סולומון: שמי סולומון דן.
<דן סולומון: אנחנו התחלנו במאבק הצליאק לפני תשעה חודשים, ואני המוביל שלו.
<דן סולומון: היום הפכנו להיות עמותה, ארגון זכויות הצליאק, ואני המנכ"ל שלה.
<דן סולומון: יש לי כמה דברים לומר בקצרה.
<דן סולומון: יש בעיה, שאין מנגנון של משרד האוצר או של משרד החינוך, שמעביר כסף לרשויות, שמפנה את אותו כסף לסייעות, ולא שותות את הכסף שלה לדברים אחרים.
<דן סולומון: אין דבר כזה.
מיכל מנקס: הכסף עובר צבוע.
קארין אלהרר: שר החינוך לשעבר כתב במכתב לחברת הכנסת גלאון, שמשרד החינוך מעביר- - -
מיכל מנקס: את מדברת על השכר, והאדון מדבר- --
קארין אלהרר: הסייעות הן לא עובדות משרד החינוך, שזה כשל בפני עצמו.
קארין אלהרר: אמרנו את זה עוד בקדנציה הקודמת.
קארין אלהרר: אחרי זה הוא אמר: אנחנו מעבירים את ה-187 שקלים.
קארין אלהרר: בסוף הסייעת האישית מקבלת 23 או 24 שקלים.
קארין אלהרר: אני שאלתי שאלה פשוטה: איפה הלך הכסף?
מיכל מנקס: קיבלת תשובה.
קארין אלהרר: זו לא תשובה.
קארין אלהרר: גם לשעה בחודש – הבנתי את התחשיב הזה.
קארין אלהרר: ישבתי עם טבלאות האקסל.
קארין אלהרר: עדיין חסר כסף.
מיכל מנקס: נשמח לענות, ואם זה עלה, אפילו לייעד לזה את פרק הזמן, כי העובדה שהרשויות מואשמות בלקיחת הכסף- - -
קארין אלהרר: אני לא מאשימה בכלום; אני רק שואלת, איפה?
מיכל מנקס: מדובר פה ברמיזה.
<רויטל לן כהן: לא רמיזה.
<רויטל לן כהן: אני בדקתי את זה.
נורית קורן: רויטל, אני מבקשת.
מיכל מנקס: אני לא מוכנה לעבור על האמירה הזאת לסדר היום.
מיכל מנקס: הכפשה של 257 רשויות.
נורית קורן: זו לא הכפשה.
נורית קורן: הוא לא מכפיש אתכם.
נורית קורן: הוא מעלה טענה.
נורית קורן: אנחנו בסך הכול רוצים שיתוף פעולה של כל הגורמים.
<דן סולומון: היום אנחנו עומדים, כל הנושא של הצליאק, וסליחה שאני אומר על מנגנוני הפיקוח ואלרגיות, כי הם מבקשים מאתנו מנגנון פיקוח שנקנה בכסף הזה את המוצרים הספציפיים.
<דן סולומון: אז אני אומר, כמו שמשרד האוצר מבקש מנגנון כזה, אני מבקש מכם להורות למשרד האוצר, שיהיו ביקורת או מנגנון שהכסף של הסייעות ילך לייעוד שלהם בתוך הרשויות.
קארין אלהרר: יש פה נציגה של משרד האוצר?
קארין אלהרר: היא הרגע יצאה?
קארין אלהרר: אפשר לקרוא לה?
קארין אלהרר: אגב, אחרי שקיבלתי את התשובה מהשלטון המקומי, פניתי למשרד האוצר, ושאלתי, אחרי עלויות המעסיק, אחרי החופשות, אחרי החגים ואחרי פיצויי הפיטורין - עדיין יש פער של כסף.
קארין אלהרר: אני לא מאשימה.
<דן סולומון: הערה לנציגי משרד החינוך.
<דן סולומון: כמי שנלחם בהם, והוצאנו חוזר מנכ"ל בפעם הראשונה, ועירית לבנה מכירה אותי טוב – יש אטימות במשרד החינוך.
<דן סולומון: סליחה שאני אומר.
<דן סולומון: הצוותים לא מתודרכים במשרד החינוך.
<דן סולומון: הם לא יודעים שום דבר במשרד החינוך, ולא על אלרגיות, ואני הודעתי למשרד החינוך, שאם חוזר מנכ"ל לא ייושם בנושאים 1, 2 ו-3, אתבע את אותו מוסד חינוכי, וזה מה שיקרה, כי רק כך אתם מבינים, כי אתם לא מיישמים את חוזר מנכ"ל, וחוזר מנכ"ל זה רק נייר כדי שאולי – איך היא אמרה לנו?
<דן סולומון: ואנחנו נלחמים אחד-אחד, מנהל-מנהל, מורה-מורה, וכל חגיגת האוכל הזאת במשרד החינוך, כל אירוע יש מיליון – זה לא קשור, סליחה.
<דן סולומון: צודקת.
<רחלי אברמזון: גברתי היושבת-ראש, אני ממש מבקשת שנשמור, עם כל האמוציות והמטענים, על שיח מכבד.
<רחלי אברמזון: אי-אפשר שנשב כאן ורק נשמע על אטימות ואטימות.
<רחלי אברמזון: אני חושבת שמערכת החינוך קשובה מאוד, עושה הרבה מאוד.
<רחלי אברמזון: יש ודאי מה לשפר.
<רחלי אברמזון: יחד עם זה, בבקשה בפרופורציות.
<דן סולומון: אתם לא מבינים פרופורציות.
נורית קורן: משרד האוצר, בבקשה.
קריאה: גברתי היושבת-ראש, אם אפשר להוסיף נציג ממשרד התמ"ת, כי הבנו שהרווחה והתמ"ת לגבי מעונות לילדים מגיל 3 חודשים ואילך עד גיל 3.
נורית קורן: בסדר, לזמן את משרד התמ"ת.
<נועה היימן: שמי נועה היימן, ואני רפרנטית חינוך באגף תקציבים במשרד האוצר.
<נועה היימן: אתייחס באופן כללי לכמה מהנקודות שעלו, כי עלו הרבה מאוד נקודות.
<נועה היימן: אתייחס למה שבכוחי לענות עליו.
<נועה היימן: תקציב הסייעות עומד היום על 820 מיליון ₪ בשנה.
<נועה היימן: זה גידול של למעלה מ-140- - -
<יצחק בן חמו: כל הסייעות בכלל או הסייעות הרפואיות?
קארין אלהרר: תן לה לסיים.
<נועה היימן: תקציב הסייעות גדל בלמעלה מ-140% משנת 2007 ועד 2015.
<רויטל לן כהן: בכמה אחוזים גדלו הילדים?
<נועה היימן: אני אומרת מה שאני יודעת.
<נועה היימן: אם אתם רוצים לשמוע, אשמח להתייחס.
<רויטל לן כהן: את טועה.
<נועה היימן: גידול של 140%.
<נועה היימן: לא ידעתי שהדיון הזה הוא גם על הסייעות הרפואיות.
<נועה היימן: זה לא כולל תקציב הסייעות הרפואיות.
<נועה היימן: זה גם לא כולל את תקציב הסייעות בחינוך העל-יסודי, שהוא עוד כ-21 מיליון שקלים בשנה.
<נועה היימן: תקציב הסייעות הרפואיות, גדל מדי שנה בכ-15%, ועמד בשנה האחרונה על כ-60 מיליון ₪.
קארין אלהרר: כשאת מדברת על תקציב הסייעות, את מדברת לאו דווקא על ילדי החינוך המיוחד או השילוב; את מדברת על סייעות בעולם.
<רויטל לן כהן: יש ששה סוגי סייעות.
קארין אלהרר: יש סייעות תגבור בגנים.
קארין אלהרר: זה כולל התקציב הזה?
<דן סולומון: זה סייעות כיתתיות או סייעות אישיות?
<נועה היימן: התקציב הזה כולל תקציב הסייעות הכיתתיות ותקציב הסייעות האישיות.
<נועה היימן: כשאנחנו נמצאים בדיון, אני מבינה שהוועדה הזאת דנה פעם אחר פעם בהבחנה בין החינוך המשלב לחינוך המיוחד.
<נועה היימן: פעם אחר פעם אנחנו, נציגי המדינה, נדרשים, לתחושתי, קצת להגן על למה שילוב ככה מקבל, ולמה החינוך המיוחד מתוקצב אחרת.
<נועה היימן: אני מציגה לכם את התקציב של ילדים עם צרכים מיוחדים כתמונה כוללת.
<נועה היימן: היא כוללת גם סייעות כיתתיות, וגם הן עושות עבודה חשובה, והתקציב נועד גם לשרת אותן.
<נועה היימן: גם הן נותנות מענה לילדים עם צרכים מיוחדים.
<נועה היימן: אני מבינה שיש הבחנה.
<נועה היימן: אני מבינה שיש סייעות כאלה ויש סייעות כאלה, ושיש חשיבות לכל הסוגים, אבל ההפרדה של הדיון בעולם התקציבי – בעיניי, היא לא רלוונטית.
קארין אלהרר: שאלת הבהרה: יש בידינו מכתב שאומר שמשרד החינוך מעביר פר שעת סייעת 187 שקלים – סייעת אישית.
קארין אלהרר: בסופו של דבר אנחנו מבינים שהסייעות האישיות ברובן עובדות קבלן שמועסקות על-ידי הרשויות המקומיות.
מיכל מנקס: ממש לא.
מיכל מנקס: הן ברובן מועסקות על-ידי הרשות המקומית.
<רויטל לן כהן: שהיא לצורך העניין עובד הקבלן של משרד החינוך.
קריאה: הן גם מפוטרות בחודשי הקיץ.
נורית קורן: לא נתתי לאף אחד רשות דיבור.
נורית קורן: אני מבקשת.
קארין אלהרר: אני מנסה רק לברר.
קארין אלהרר: הן מועסקות או דרך הרשות או דרך חברת קבלן, אבל בסופו של דבר הסייעת מקבלת שכר מינימום שעה.
קארין אלהרר: עכשיו אני שואלת, אחרי שמורידים את עלויות המעסיק ואת כל התוספות הנדרשות, איך זה מגיע למצב- - -
<נועה היימן: אסביר מהו השכר, רק אשלים עוד נתון.
<נועה היימן: היום מתוקצבות כ-10,400 סייעות.
<נועה היימן: מתוכן כ-6,200 סייעות כיתתיות ועוד כ-4,200 סייעות שילוב - זה התקציב של משרד החינוך.
<נועה היימן: לגבי השכר, כמו נושאים רבים אחרים, משרד החינוך והשלטון המקומי מפעילים במשותף את מערכת החינוך.
<נועה היימן: שיטת ההתחשבנות ביניהן על אותו שיתוף פעולה היא קביעה של איזשהם פרופילים, תקצוב נורמטיבי – לצורך העניין שרת, מזכירה, סייעת, פסיכולוג, לבורנט – כל אחד מהם מועסק על-ידי הרשות המקומית, ומתוקצב באופן מסוים על-ידי משרד החינוך.
<נועה היימן: התקצוב של הסייעת – ואני מדברת על התקצוב ולאו דווקא על השכר בפועל שמקבלת הסייעת; אני מקדימה להערות שיגיעו – זה התקצוב.
<נועה היימן: אני אחראית על תקצוב ולא אחראית על העסקת הסייעת בפועל או על בחינת השכר שלה.
<נועה היימן: יש אגף אחר במשרד האוצר, שאחראי על כך.
<נועה היימן: אפשר אולי להזמין אותם לדיון הבא.
<דן סולומון: ובקרה?
<נועה היימן: אני לא אחראית על בקרה.
<נועה היימן: יש שני אגפים אחרים באוצר שאחראיים כל כך – אפשר להזמין אותם.
<נועה היימן: אגף החשב הכללי אחראי על בקרות, ואגף השכר אחראי על תנאי העסקה, וגם לו יש יחידת בקרה ואכיפה.
<נועה היימן: אגב, גם במשרד החינוך הוקם אגף חדש לבקרות ואכיפות - יש אפשר לדבר גם אתו.
<נועה היימן: התקצוב שאנחנו נותנים לסייעת הוא על-פי דרגה 7 ו-וותק של 11 שנה במערכת.
<נועה היימן: השכר של העובד ללא עלויות מעסיק ולפני תוספות נלוות, חלק בלתי-נפרד מהשכר, הוא 5,300 בחודש.
<נועה היימן: לאחר תוספת נסיעות, טלפון, מעונות, מילוי מקום, קצובת הבראה וקצובת ביגוד, השכר לעובד הוא 6,400, וזה כאמור לפני עלויות המעסיק, ההפרשות לפנסיה, לביטוח לאומי, לקרן השתלמות, שנוספות כמובן מעל ומעבר.
<נועה היימן: סך העלות החודשית להעסקת הסייעת היא 8,400 שקלים, ובמונחים שנתיים זה 101,000 ₪.
מיכל מנקס: זה ממש לא בסדר שנכון לעבור לסדר-היום על ההכפשות האלה.
מיכל מנקס: הכסף נשאר באגף החינוך.
מיכל מנקס: אנחנו לא ניתן שיכפישו רשויות שעושות עבודת קודש.
מיכל מנקס: ואם יש טענה כלפי אגף זה או אחר, תעבירו את השמות.
<רויטל לן כהן: אין אף רשות עירונית- - -
מיכל מנקס: אל תגידי את זה.
<רויטל לן כהן: בטח שאגיד.
<רויטל לן כהן: אין שום בעיה.
נורית קורן: רויטל, אני קוראת אותך לסדר פעם ראשונה.
נורית קורן: אוציא אותך.
נורית קורן: אני מתרה בך.
קארין אלהרר: מה זה תקצוב נורמטיבי?
<נועה היימן: תקצוב נורמטיבי זה אומר, שמכיוון שהרשויות המקומיות הן המעסיק של הסייעות, כמו אוכלוסיות אחרות, שמועסקות במערכת החינוך, כאשר אתה לא המעסיק, אתה לא יודע בדיוק מה הפרופיל של עובד.
<נועה היימן: לצורך העניין, כל עובד, נגיד בשירות המדינה, יש לו דרגה ויש לו ותק.
<נועה היימן: גם בשלטון המקומי.
<נועה היימן: בגלל שהם לא עובדים שלנו, אנחנו לא יודעים אם סייעת א' היא עם ותק של שנה בדרגה מסוימת, ולעובד אחר יש ותק של עשרים שנה.
<נועה היימן: לכן ההתחשבנות בין המדינה לשלטון המקומי הוא בפרופילים נורמטיביים.
קריאה: והדלתא הולכת לרשות המקומית.
נורית קורן: תפסיקו להעיר, אני מבקשת.
<נועה היימן: בממוצע הדרגה היא 7, הותק הוא 11.
<נועה היימן: הוא זה שגוזל את השכר הספציפי.
מיכל מנקס: בדיוק המספרים שיש במכתב שלנו.
קארין אלהרר: זה לא מתחבר לי.
<נועה היימן: הרשות המקומית מקבל את ההעברה הזאת, בין אם הסייעת הספציפית שהוקצתה לה היא עם ותק של שנה, כלומר הפרופיל הזה הוא יותר גבוה ממה שהסייעת אמורה לקבל בפועל, ובין אם הסייעת עם ותק של 20 שנה, ואז היא אמורה לקבל יותר ממה שאנחנו מעבירים.
<נועה היימן: עובדת שנכנסה בשנה הראשונה, לא תקבל את המספרים שאני נתתי כאן, כי הם לפי ותק 7.
קארין אלהרר: ברור לי, וברור לי גם שהשלטון המקומי אמור להוסיף 25%.
קריאה: וגם הוסיף הרבה יותר לפעמים.
נורית קורן: בבקשה, אם תוכלי לתמצת, אם את רוצה להגיב, ובדיון הבא נכלול גם את השלטון המקומי, שנוכל לדון על השכר ועל הכסף.
נורית קורן: ניתן לזה יותר זמן.
נורית קורן: את רוצה להגיב ממש קצר?
מיכל מנקס: אשמח שיהיה דיון מקצועי עם עובדות ולא הכפשות.
מיכל מנקס: אני רוצה לפרוטוקול לומר: כל בעיה נקודתית, אנחנו מקבלים המון פניות.
מיכל מנקס: לא הכול נפלא, אבל הרשויות המקומיות עובדות בשיתוף פעולה גם עם משרד החינוך וגם עם משרד האוצר.
מיכל מנקס: אנחנו לא סתם גאים בנתונים.
מיכל מנקס: אנחנו נאבקים על זכויותיהם של כל העובדים אצלנו.
מיכל מנקס: לא הכול ורוד.
מיכל מנקס: ושאשמח שיהיו יותר שעות לסיוע לילדים עם בעיות רפואיות, ו-וודאי בחינוך המיוחד.
נורית קורן: אז נעשה דיון מיוחד.
נורית קורן: משרד החינוך, בבקשה.
<רחלי אברמזון: רצינו לדבר על הסייעות האישיות בחינוך במיוחד.
<רחלי אברמזון: ברשותכם, אני מבקשת שרווית, שממונה על נושא הסייעות אצלנו באגף, תיתן סקירה, כי הנושא של סייעות אישיות בחינוך המיוחד קיים.
קריאה: קיים בדף.
נורית קורן: אני מתנצלת שהגעת היום ולא נתתי לך לדבר.
נורית קורן: אנחנו צריכים לסיים.
נורית קורן: בנושא של סייעות אישיות, בנושר התקצוב, אנחנו מבקשים שהשלטון המקומי ייתן לנו נתונים מדויקים יותר, שישביעו את רצוננו ואת הבנתנו, איך התקצוב שמשרד האוצר נותן לכם - מה קורה בפועל.
נורית קורן: אנחנו נרצה לראות שיש מנגנון בקרה, שיודע בדיוק לאן הכספים הולכים, ואיך זה מחולק.
נורית קורן: הנושא של סייעת אישית, אנו מבקשים ממשרד החינוך ליישם את חוזר המנכ"ל.