GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שאחרי חצי שנה התלמידים השתפרו ללא מונים, ואני מאוד תומכת בזה שאם אנחנו לא נוכל עכשיו כבר לפצל כיתות, להכניס לפחות מורה נוספת לכיתה כדי לתת לילדים מענה.
נורית קורן: אני רק רוצה לנצל פה את הבמה כשאנשי משרד החינוך נמצאים פה.
נורית קורן: הגיעה אלי בקשה בדבר הורים פרודים, גרושים, בקשר לתעודה.
נורית קורן: סוף שנה, תעודה, אנחנו או-טו-טו מסיימים את בית-הספר, מבקשים שיהיו שתי תעודות מקוריות ולא להעמיד את הילד במצב לא טוב.
יעקב מרגי: נורית, לא עכשיו.
יעקב מרגי: העלית את זה, אבל אני מבקש לא עכשיו.
נורית קורן: בבקשה.
נורית קורן: אני מאוד מבקשת.
יעקב מרגי: זה לא הנושא.
נורית קורן: אני יודעת.
נורית קורן: אני שלחתי לשר החינוך בקשה בעניין.
נורית קורן: אני מבקשת מגורמי המשרד, נא לטפל בזה.
נורית קורן: יש זמן, זה רק להדפיס עוד תעודה נוספת.
יעקב מרגי: ההורים יוזמי מחאת הסרדינים.
יעקב מרגי: זאב גולדבלט, בבקשה.
<זאב גולדבלט: ברשותך, אם אפשר שפז ייתן את הפתיחה הקצרה ואחרי כן רון יציג את זה, ממש בשניות.
יעקב מרגי: פז ידבר בפתיחה ולאחר מכן ניתן לכם בהמשך.
יעקב מרגי: פז, בבקשה.
<פז כהן: פז כהן, יושב-ראש ועד ההורים בירושלים וחבר בפורום ועדי ההורים היישוביים שעומד מאחורי כל המחאות שקמות עכשיו בארץ.
<פז כהן: קודם כול, תודה רבה לוועדה ולחברי הכנסת שיזמתם את הדיון החשוב הזה ותודה רבה ליושב-ראש שנתן לזה את הבמה החשובה.
<פז כהן: סקרתם היטב את הקשיים ואני לא אגע עכשיו בקשיים שמדברים על צפיפות בכיתות.
<פז כהן: אני כן רוצה להדגיש, כולם אמרו – זה דיון קודם כול ערכי, ולא דיון תקציבי.
<פז כהן: זה דיון על ערכים, כמה אנחנו רוצים באמת להשקיע בילדים שלנו לפני שאנחנו מדברים בכלל על הכסף.
<פז כהן: לפני שנה פרצה המחאה הזאת ואז הוחלט להקפיא ולהקים את ועדת שמחון.
<פז כהן: נציגנו, יושב-ראש ועד ההורים בגדרה, יצחק מנחם, היה חבר בוועדת שמחון.
<פז כהן: הוועדה הגישה המלצות לשר, שעדיין לא פורסמו לציבור הרחב.
<פז כהן: הוועדות כחוט השני מדברות על 32 תלמידים בכיתה, ועוד כמה המלצות שאני מניח שתדברו עליהן לאחר מכן בצורה יותר נרחבת.
<פז כהן: אף אחד בעצם לא פרסם את מסקנות הוועדה, הן עדיין לא הוגשו לציבור הרחב.
<פז כהן: נפגשנו לפני שבוע וחצי עם מנכ"לית משרד החינוך, בהתאפקות אדירה, אחרי שקיבלנו המון פניות מכל רחבי הארץ לגבי הנושא הזה של כיתות שמתחילות להיות מאוחדות, ו-37, 38, 40 ילדים בכיתה א' שנכנסים.
<פז כהן: התאפקנו ליום חמישי שעבר, ציפינו לקבל איזושהי בשורה ממשרד החינוך, לדעת שעושים איזשהו מהלך.
<פז כהן: הייתה ועדה ציבורית, אני לא מדבר על 2008, כבר הייתה לפני שנה, החלטתם לקבל החלטות, אז בואו תפרסמו, תראו לנו איזשהו אופק.
<פז כהן: לצערנו הרב, ביום חמישי שעבר קיבלנו תשובה שלא רק שהמסקנות לא מיושמות אלא כבר התחילו באיחוד כיתות.
<פז כהן: המחאה הזאת פרצה בצורה אותנטית מהשטח בעשרות יישובי מדינת ישראל, אם ניקח ממש מאילת ועד קריית שמונה, אשקלון, מודיעין, אשדוד, דימונה.
יעקב מרגי: אני מבקש לשאול תוך כדי שאלה.
יעקב מרגי: אתם התארגנתם כהורים.
יעקב מרגי: מה עם ארגון ההורים היציג?
<אבי צרף: אני הנציג של ארגון ההורים.
יעקב מרגי: אני אתן לך לדבר.
<זאב גולדבלט: ברשותך, אני אסביר.
<זאב גולדבלט: ב-2012 משרד החינוך מימן בצורה מלאה הקמת גוף הורים שקרא לו ארגון הורים ארצי, ומאז ועד היום משרד החינוך מממן את רוב הפעילות של הארגון.
יעקב מרגי: עזוב, שאלתי שאלה.
<קריאה: יש שני ארגונים כאלה.
יעקב מרגי: סליחה, אני לא אכנס לזה.
יעקב מרגי: שאלתי שאלה האם - - -
יעקב מרגי: סליחה, מי מפריע לי פה?
יעקב מרגי: אתה לא עונה.
יעקב מרגי: או שאתה עונה לשאלה שלי או שאתה לא מקבל רשות דיבור.
יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה, האם ניסיתם לנהל את המאבק הזה באמצעות ארגון ההורים היציג.
<פז כהן: התשובה כן.
<פז כהן: זה לא עבד, והיום אנחנו 120 יושבי-ראש - - -
<פז כהן: במאבק הזה, אני אומר – גם אריאל ומועצה אזורית בנימין וגם קלנסואה וטירה, ששובתים היום – יש פה אחידות, ממש קול אחיד שבא מכל מדינת ישראל סביב הנושא הזה.
<פז כהן: קיבלנו תמיכה ממרכז השלטון המקומי, ארגוני המורים וכמובן חברי הכנסת, ואנחנו מקווים לצאת מפה עם בשורה.
יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי, בבקשה.
מירב בן ארי: אני נותנת לחברתי חברת הכנסת רחל עזריה.
יעקב מרגי: תודה על הסיוע.
יעקב מרגי: מאחר שזו רחל עזריה, אני לא מתנגד.
רחל עזריה: אני פשוט צריכה לצאת לוועדת כספים.
רחל עזריה: קודם כול, זה דיון מאוד חשוב וכל הכבוד ליושב-ראש על קיום הדיון הזה.
רחל עזריה: לפני תפקידי הנוכחי הייתי סגנית ראש עיריית ירושלים והייתי אחראית על החינוך, עבדתי הרבה גם עם פז כהן.
רחל עזריה: אני חושבת שיש פה כמה משברים שמתנקזים בעצם לעניין של הצפיפות בכיתות, ואני רוצה להתייחס לכמה מהם.
רחל עזריה: קודם כול, בעניין הזה שמשרד החינוך לא בונה כיתות.
רחל עזריה: בתור סגנית ראש עיריית ירושלים היו אומרים לנו: אנחנו לא בונים בקטמון, למרות ששם יש 40 ילדים בכיתה והם כבר בקרוואנים.
רחל עזריה: כי בגילה יש מקום ויש שם כיתות קטנות.
רחל עזריה: זאת אומרת, עושים ממוצע של כל הכיתות בכל העיר – גם אם זו עיר ענקית, עיר קטנה, זה לא משנה.
רחל עזריה: זה אחד, ומה שצריך לעשות זה לדאוג לפי שכונות שיהיו מספיק כיתות למספר הילדים, ומשרד החינוך חייב לקחת על עצמו מחדש לבנות כיתות.
רחל עזריה: לא יכול להיות שזה הפך להיות משהו שפשוט ירד מסדר-היום.
רחל עזריה: האוכלוסייה גדֵלה, ברוך השם, טוב שכך.
רחל עזריה: אחד זה בניית כיתות.
רחל עזריה: הדבר השני, בגלל שאין הסעות, בגלל השיטה של המצ'ינג, רשויות חלשות לא יכולות לממן הסעות.
רחל עזריה: ואז, ברגע שאוכלוסייה מזדקנת בשכונה – וזה קורה; שכונה בהתחלה יש בה הרבה ילדים, אחר כך יש בה פחות ילדים, האוכלוסייה מזדקנת – ובמקום לממן הסעות, להביא ילדים משכונה אחרת, אז אין הסעות כי זה נעשה נורא יקר, משרד החינוך מממן רק חלק.
רחל עזריה: רשויות מקומיות חלשות – שהרבה מהן חלשות, לא יכולות לממן את זה – אז הדבר השני זה באמת הרבה יותר מימון של הסעות למקרים כאלה ספציפית.
רחל עזריה: זה הדבר השני.
רחל עזריה: הדבר השלישי – מה שקורה, שברגע שכיתות מתרוקנות מייד מאחדים את הכיתות.
רחל עזריה: בית-ספר מתחיל להתרוקן, מאחדים את הכיתות.
רחל עזריה: ברגע שמאחדים את הכיתות, הופכת להיות כיתה אחת של 40 ילדים, שזו בעיה אחת.
רחל עזריה: הבעיה השנייה היא שתאומים פתאום לא יכולים ללמוד בשכונה כי תאומים צריכים להיות בשתי כיתות נפרדות.
<יהודית גידלי: ושלישייה?
רחל עזריה: כבר אין שתי כיתות נפרדות כי איחדו את הכיתה, ואז הם צריכים לעבור לשכונה אחרת.
רחל עזריה: אבל אין להם הסעה, אז הורים צריכים להסיע אותם.
רחל עזריה: יש פה כמה דברים שביחד בעצם מייצרים את המשבר הזה, ובסופו של דבר יש שכונות שפשוט סוגרים את בתי-הספר.
רחל עזריה: ברגע שהאוכלוסייה טיפה מזדקנת לא מספיקים אפילו לעבור הצעירים, וכבר יש בעיה ואין מספיק ילדים, ובית-הספר לקראת סגירה.
יעקב מרגי: הרשות המקומית ממהרת לתת מבנה בית-ספר לשימוש חורג, שלא במסגרת.
יעקב מרגי: לאחר מכן יש לנו בעיה עם בינוי.
רחל עזריה: כי יש לחץ ואז לא מצליחים להחזיר, ואז משרד החינוך אומר, עד שלא תיקחו את זה, אנחנו לא נבנה לכם, אבל אי אפשר לקחת את זה כי יש לך את הלחץ הזה ואת הלחץ הזה, וכמובן ברגע שמנסים גם יש שרים מהממשלה שמתערבים.
רחל עזריה: בקיצור, זו התמונה בשלטון המקומי.
רחל עזריה: אבל אני כן רוצה לומר עוד משהו להורים.
רחל עזריה: הבת שלי לומדת גם בכיתה בקרוואן, הקמנו בית-ספר, מבנה בית-ספר עירוני, היה תהליך מורכב.
רחל עזריה: יצא שהם לומדים 27 ילדים בכיתה.
רחל עזריה: אני בכיתה א' חשבתי – איזה כיף, נס משמים, תהיה לה תשומת לב מהמורים והכול יהיה נעים ונחמד ו-cozy.
רחל עזריה: מהר מאוד זה הופך להיות דרמה חברתית בלתי נסבלת.
רחל עזריה: אין עם מי לשחק, אין מספיק ילדים בכיתה.
רחל עזריה: מספיק שילד אחד או ילדה אחת לא מסתדרים עם ילד אחד או ילדה אחת ומתחיל בלגאן, ולכן אני חושבת שאנחנו חייבים לשים לב לעניין הזה שכיתות קטנות, יש לזה יתרונות ויש לזה גם חסרונות.
יעקב מרגי: לסיכום.
סופה לנדבר: להכניס יותר סרדינים לכיתה, נכון?
רחל עזריה: זו תמונה מורכבת וצריך לשים לב לזה.
רחל עזריה: ולכן אני חושבת שאנחנו לא צריכים לשאוף לכיתות קטנות מדי, אני חושבת שצריך לדבר על 30, 32 ילדים בכיתה, זה מספר טוב.
רחל עזריה: בכיתות הנמוכות יותר להוסיף עוד מורה מסייעת שעובדת עם הילדים, אבל כל הזמן לשים לב שהתמונה הזאת מורכבת יותר ואני חושבת שבסופו של דבר צריך לעשות כמה דברים.
רחל עזריה: אחד, כן לממן הסעות, בטח במקרים נדירים כאלה; שנית, לבנות כיתות במקומות שבהם צריך לבנות את הכיתות; והדבר השלישי, לשאוף ל-32 ילדים בכיתה, אני חושבת שזה גודל טוב של כיתה, שיהיה טוב גם חברתית וגם לימודית.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את מי שאנחנו דנים בהם, וקולם לא נשמע.
יעקב מרגי: ולנו יש רגישות בקדנציה הזאת, לא רק לי – לא רוצה להיות פטרון או בעל הבית על המושג "שקופים", והם התלמידים שאנחנו דוחסים אותם כסרדינים בתוך כיתות.
יעקב מרגי: בואו נשמע איך אתם מרגישים ומה יש לכם לומר, מה אתם מצפים מאתנו הבוגרים.
<גל יוסף: קוראים לי גל יוסף, אני יושבת-ראש מועצת התלמידים והנוער הארצית, אני לומדת בכיתה י"ב בתיכון" אחד העם" בפתח תקווה.
<גל יוסף: דבר ראשון, כן, אני רוצה לתת לכם את הפן של התלמידים.
<גל יוסף: כולם כאן דיברו כמה המצב לא טוב, וכן, זה באמת לא סוד שהמצב היום הוא לא טוב וקשה להיות בכיתה שיש בה 40 תלמידים – אם זה היחס של המורה או שתלמידים נבלעים ואין תשומת לב.
<גל יוסף: ברור שזאת בעיה שחייבים לטפל בה, ופה אין ספק.
<גל יוסף: אני רוצה לדבר על כמה דברים שמאוד חשוב לנו לגעת בהם.
<גל יוסף: דבר ראשון, נכנסה עכשיו ממשלה חדשה ואני רוצה להגיד שאנחנו בתור התלמידים – לא יודעת, אולי אנחנו תמימים ואני מקווה שאנחנו נגלה שצדקנו – אנחנו סומכים על הממשלה החדשה.
<גל יוסף: אנחנו תולים המון-המון תקוות ואנחנו מקווים שעכשיו אחרי ששנים - - -
יעקב מרגי: לא המון, כי אחר כך כגודל הציפיות.
<גל יוסף: המון תקוות, ואני מקווה שלא נתאכזב.
יעקב מרגי: קצת, קצת.
<גל יוסף: אני ממש מקווה שלא נתאכזב, אבל אנחנו מדברים על זה שנים ואני אישית – אני שנתיים נמצאת בתפקיד הזה, הייתי באינסוף ועדות ודיונים שעסקו בנושא של צפיפות בכיתות, ושום דבר לא השתנה.
<גל יוסף: כל הזמן יש הבטחות ומדברים על זה ומדברים על זה ומדברים על זה, וגם פה אנחנו מדברים ומדברים, ואני מצפה וממש מקווה שהפעם בממשלה הזו כן אנחנו נראה שינוי.
<גל יוסף: אנחנו יודעים שעוד לא עבר תקציב המדינה, עובר רק בנובמבר, אנחנו מקווים שבמקום להתעסק בחזן ובפישר – שזה נושאים חשובים, אני באמת לא מזלזלת בחשיבות שלהם – יתעסקו יותר בנו, בציבור, בתלמידים, בדברים שחשובים לנו, בתקציב, יכניסו תקציבים לדברים החשובים האלה.
<גל יוסף: מעבר לזה אני רוצה לדבר על המספר.
<גל יוסף: נכון, היום יש 38, 37 תלמידים בכיתה, לפעמים זה מגיע גם ל-40, ואני חושבת שאם אנחנו נעשה עכשיו איזה שינוי ונוריד בכל הכיתות ל-37, ניישר קו, לא באמת נראה שינוי, וגם מחקרים מראים את זה.
<גל יוסף: אני חושבת שאם אנחנו לא נרד ל-32 תלמידים, עדיף להשקיע בתקציבים לאיכות המורים גם בפריפריה ובתכנים של הלימודים ואולי לשים את הכספים האלה – אם אין כסף עכשיו – לבוא ולעשות שינוי בכל 12 שנות הלימוד, אז להתייחס יותר לשכבות הנמוכות, לכיתות א', ב', ג', כדי שבאמת נוכל לראות שינוי משמעותי ולא רק שינוי קוסמטי כזה.
יעקב מרגי: תודה, גל.
<גל יוסף: דבר אחרון, אני רוצה לספר לכם שאנחנו עובדים עכשיו על פרויקט חדש, כמה ארגונים חברתיים שהתאחדו ביחד.
<גל יוסף: אנחנו מבקשים 2% מתקציב המדינה.
יעקב מרגי: אני לא זוכר שהוזמנתם לתוכנית ריאליטי.
יעקב מרגי: מה זה הצחוקים האלה?
יעקב מרגי: כנראה שמי שלא מכיר את גל, כשהיא נאבקת, היא יודעת להיאבק, היא כבר הוכיחה לנו את זה בקדנציה הקודמת, אז ראו הוזהרתם.
יעקב מרגי: תחשבי על זה, הפריעו לנו – בגלל הצפיפות בכיתה העגולה כאן, לא הקשבתי, והפריעו לי.
<גל יוסף: אז אני אסביר שוב.
<גל יוסף: אנחנו התאחדנו ביחד כמה ארגונים חברתיים, ביניהם ארגון מתמחים ברפואה, מורים, גננות, סייעות, אנחנו התלמידים, הדיור הציבורי - -
יעקב מרגי: מכוונת גבוה, גל.
<גל יוסף: - - ואנחנו איחדנו את הדרישות שלנו כציבור.
<גל יוסף: זה לא דברים אחרים, ברור שצריך להתעסק בהם פה, זה לא שאנחנו מבקשים את זה לעצמנו.
<גל יוסף: אנחנו מבקשים מכם, חברי הכנסת, הממשלה – יש לנו כאן חוברת מאוד מסודרת של הדברים שאנחנו מבקשים – הצרכים הכי מרכזיים שלנו כרגע כציבור.
<גל יוסף: שוב, אנחנו הציבור, זה לא שאנחנו מבקשים את זה לכיס שלנו, לבית שלנו.
סופה לנדבר: מה אתם מבקשים?
<גל יוסף: אחד הדברים שאנחנו מבקשים כתלמידים - -
יעקב מרגי: ובזה את מסכמת.
<גל יוסף: - - זה בעניין של הצפיפות בכיתות, ובזה אני מסכמת.
יעקב מרגי: גל, תודה.
יעקב מרגי: (מחיאות כפיים)
<רויטל לן כהן: ניאלץ לחרוג שוב.
יעקב מרגי: תאמינו לי, אותי בכיתה חינכו, פעם אחת אומרים לא למחוא כפיים, לא מחאתי כפיים.
<חי אדיב: אבל לה מגיע.
מיכל רוזין: כנראה היית בכיתה מרווחת.
יעקב מרגי: איזה מרווחת?
יעקב מרגי: אני, הייתי יכול להכניס את כל האצבע שלי, הייתי מתחרה, בתוך הטיח, עוד לא הגעתי לבלוק.
<קריאה: אבל את זה אצלכם עשו עם מקל.
יעקב מרגי: אני התחנכתי בחינוך ממלכתי דתי של מדינת ישראל, לפני שאתה זורק "אצלכם".
יעקב מרגי: אז אני הייתי "אצלכם".
מיכל רוזין: לא משהו אצלנו.
יעקב מרגי: פיני, מה לעשות, אנחנו הדרומיים מגיבים מהר.
יעקב מרגי: תשאל אותי בלשכתי, אני אסביר לך.
יעקב מרגי: בגלל כמה לקונות של המערכת הממלכתית.
<חיים ביבס: ולכן צריך לשמור על המערכת.
יעקב מרגי: לכן, אל תדרכו לי על היבלות.
יעקב מרגי: רבותי, אנחנו רואים את הקולות ושומעים את הקולות.
יעקב מרגי: אין ספק, גל, אנחנו לא נפטור אותך, שאם יהיה מאבק, אם משרד החינוך לא ייתן לנו היום - ואם לא היום מקסימום עוד חודש, בתחילת החופשה או במהלכה - פתרונות ישימים, השאלה אם את תהיי שותפה למאבק שיהיה.
יעקב מרגי: יהיה פה מאבק.
יעקב מרגי: שמענו.
יעקב מרגי: קיבלנו הנהון חיובי בראש, ואני מעביר את רשות הדיבור לחברת הכנסת מירב בן ארי.
מירב בן ארי: שלום לכולם ובאמת ברכות על הדיון החשוב והמשמעותי הזה.
מירב בן ארי: אני חייבת להגיד לך, גל, אני כבר מציעה לך להצטרף לארגונים הבלתי פורמליים.
מירב בן ארי: ב-30 ביוני אני וחברתי מיכל עושות כאן אירוע של כל הארגונים הבלתי פורמליים.
מירב בן ארי: לבד זה לא יעבוד, תאמיני לי, תצטרפי ויש כאן יום בנושא של ארגונים של בני נוער צעירים, ואני קוראת לך להצטרף וכבר להתחיל לקדם את הדרישות שלכם.
מירב בן ארי: לגבי הדברים שנאמרו כאן, גם לגבי מה שאמרת, פז, על מסקנות הוועדה של ד"ר שמחון.
מירב בן ארי: חייבים להבין שאומנם נכון, בינואר 2015 כבר פורסמו התוצאות של המחקר הזה אבל לאור העובדה שהשר - - -
<זאב גולדבלט: לא פורסמו.
<זאב גולדבלט: הונחו על שולחן משרד המנכ"לית.
מירב בן ארי: תודה על התיקון.
מירב בן ארי: הונחו.
יעקב מרגי: זאב, זו העזרה האחרונה שלך.
מירב בן ארי: לא, זה בסדר.
מירב בן ארי: הונחו, אבל צריך להבין שכל עוד שר החינוך לא קורא את המסקנות, זה לא מפורסם, אנחנו יכולים לקרוא מפה, מוועדת החינוך - - -
יעקב מרגי: אנחנו נתייחס לזה בסיכום.
מירב בן ארי: אני גם חברה בוועדה הזאת, שיבוא ויקרא ושיפרסם, נראה לי שזה דבר בסיסי שצריך.
מירב בן ארי: אבל אני גם מודה שבעיני באמת לבוא ולהגיד שצריך לצמצם, ברור, כולנו בעד העניין של צמצום מספר התלמידים.
מירב בן ארי: אני אישית לא בעד 20 ילדים, גם לא בעד 27, אני בעד – כמו שגם חברתי רחל דיברה על זה – לפחות 30 תלמידים בכיתה.
מירב בן ארי: בעיני ככה אמורה להיות כיתה.
מירב בן ארי: כן, אני חושבת שבמקומות שהם מוחלשים, בבתי-ספר שיש אוכלוסיות מוחלשות, אין ספק ששם אולי צריך לתת כיתות קטנות אבל לא בכל בית-ספר ולא בכל שכבת גיל.
מירב בן ארי: כתוב בכל מחקר, עשו על זה מחקרים רבים, שהצמצום חייב להיות בכיתות הקטנות, ודווקא בשכבה העליונה, בחטיבה העליונה זה פחות משמעותי ופחות פוגע ברמת ההישגים של התלמיד.
מירב בן ארי: לכן, אין ספק שמבחינת עלות-תועלת, צריך לראות איפה אנחנו באמת שמים את מרכז הכובד כי לבוא ולהגיד – צריך לשים כסף, צריך לשים כסף – זה נכון אבל גם צריך לחשוב איך אנחנו מחלקים את העוגה כמו שצריך.
מירב בן ארי: גם לעניין שאמרת, גל, עוד משהו שאני חייבת לתקן אותך.
מירב בן ארי: זה לא נכון להגיד שהיו רק דיבורים, דיבורים ולא היו דברים.
מירב בן ארי: זה לא נכון, כי אל"ף, מספר הילדים צומצם.
מירב בן ארי: בי"ת, כשוועדות מתכנסות, בסוף יש להן משמעות ויש להן שיניים, ועברו עד היום קרוב למיליארד שקלים בנושא הזה של צפיפות.
מירב בן ארי: אז נכון שלבוא ולהגיד זה לא מספיק, והמחאה, כבודה במקומה מונח, אבל אי אפשר גם לפסול את כל מה שהיה כאן עד היום.
מירב בן ארי: ועוד תוכנית שיש היום, קיימת, שקראתי עליה ולדעתי גם כאן
מירב בן ארי: כוועדת חינוך אנחנו צריכים לבוא ולהתייחס אליה.
מירב בן ארי: יש תוכנית מצוינת שנקראת "אקדמיה לכיתה" שבה סטודנטים נמצאים ומחזקים את המורה בתוך הכיתה, כבר אלף סטודנטים פעילים.
מירב בן ארי: כוועדה, אני קוראת מפה ליושב-ראש הוועדה מרגי, באמת בואו ניקח ונבדוק את זה.
מירב בן ארי: יש כבר אלף סטודנטים שנמצאים בכיתות, הם מקבלים על זה מלגה, יש בזה גם עלות נמוכה שהיא עוד הגיונית של 33 מיליון שקלים, כמובן אם זה יאושר בתקנה בתקציב 2015 וגם אנחנו כאן יכולים לבוא ולראות איך אנחנו יכולים לקדם את התוכנית הזאת כדי להגדיל את הסיוע בתוך בית-הספר.
מירב בן ארי: אלו ההמלצות שלי, אני מקווה שמכאן ניקח את זה.
מירב בן ארי: אני בעד, אני חושבת שהמאבק שלכם נכון וזה טוב שאתם בעניין, אבל בואו גם ניקח ונראה איך אנחנו יכולים כן לקדם את זה בצורה כזאת שבשנת הלימודים הקרובה באמת נוכל לעשות שינוי.
יעקב מרגי: נמצאת אתנו אורחת חשובה, דנה סמו, נציגת ההורים מגבעתיים.
יעקב מרגי: אני מבקש רק לחדש, לא לחזור על דברים שנאמרו.
<דנה סמו: אני ממש אשתדל.
<דנה סמו: אני נוטה "לחפור" אבל אני אעשה מאמץ.
<דנה סמו: בוקר טוב.
<דנה סמו: אני דנה סמו, אני לא תכננתי להציג את עצמי אבל כן חשוב לי להציג את עצמי מאחר שאני גם אמא לילדים בבית-ספר כצנלסון בגבעתיים – ילד שעולה לכיתה ד' וילדה שעומדת לעלות לכיתה א'.
יעקב מרגי: וגם מה?
<דנה סמו: כן, אני אומר לך.
<דנה סמו: אני סטודנטית לתואר ראשון בשפה האנגלית ובהוראה, ואני שחקנית.
<דנה סמו: שיחקתי בסדרה "פולישוק", עכשיו בימים אלו - - -
יעקב מרגי: אל תעברי בקומה 2, יתחשבנו אתך שם השרים.
<דנה סמו: אני יודעת.
<דנה סמו: ואני שחקנית, והיה חשוב לי לומר את זה, גם מצלמת בימים אלה סדרת הסברה בחינוכית 23, הסברה לכנסת לילדים, תוכנית שדווקא מפרגנת ומראה באור מאוד חיובי את כל מה שקורה לכנסת.
יעקב מרגי: חייבים איזונים בחיים.
<דנה סמו: בדיוק.
יעקב מרגי: עכשיו לעניין הצפיפות.
<דנה סמו: חשוב לי לומר את זה לגבי מה שאמרת בדברי הפתיחה.
<דנה סמו: עודד קוטלר אמר מה שהוא אמר, ואני לא חושבת שהוא מייצג את כלל האמנים.
<דנה סמו: אני גדלתי במשפחה – אמא שלי מזרחית, אבא שלי אשכנזי – גדלתי על סובלנות ואני רוצה לומר לך שאני לא מכירה קהל או קבוצת אנשים יותר פתוחה וסובלנית כמו השחקנים וכמו האמנים בארץ.
יעקב מרגי: אז מה קורה להם?
יעקב מרגי: "החליק לי".
יעקב מרגי: תעברי עכשיו לנושא.
<דנה סמו: זה לא להם, ואנחנו לא מתנשאים לגבי שום למידה רוחנית כזאת או אחרת, ואני לא חושבת שגם הלמידה הרוחנית שלך או של מישהו אחר היא יותר חשובה - - -
יעקב מרגי: גם אני, רק יצא לי מהבטן.
<דנה סמו: יותר חשובה מלמידה רוחנית של תרבות אחרת.
יעקב מרגי: גברתי, דנה, גם אני בפתיחה שלי רק יצא לי ורק שחררתי, בסדר?
יעקב מרגי: אבל אני לא קראתי לאף אחד "עדר בהמות".
<דנה סמו: אני גם לא אקרא לך ולא לאף אחד אחר.
יעקב מרגי: אז בבקשה.
<קריאה: בואו נתמקד.
יעקב מרגי: בואו נתמקד עכשיו ב"סרדינים".
יעקב מרגי: חבל שקלקלת, חבל שהכנסת.
<דנה סמו: אוקיי.
<דנה סמו: אני אשתדל לא לחזור, אני אדבר ספציפית על מה קורה בגבעתיים כמודל מייצג, אני חושבת.
<דנה סמו: גבעתיים נמצאת בתאוצת בנייה.
<דנה סמו: יש לנו כאן סטטיסטיקות, אישורים, שעומדות להיבנות עוד 200 יחידות דיור, וההשלכות של זה בעצם, מה שקורה בפועל זה שכל שנה השכבות יצטרכו להתאחד ולהתפצל, להתאחד ולהתפצל.
<דנה סמו: אני לא יודעת אם מישהו מבין מה ההשלכות מבחינת תהליך הלמידה והתהליך הרגשי שהילדים עוברים, אבל זה כאוס.
יעקב מרגי: מה, בגבעתיים עקרו פרדסים והתחילו לבנות?
יעקב מרגי: מה תאוצת בנייה?
<דנה סמו: תשמע, אני שונאת את זה - - -
יעקב מרגי: אני מנסה לראות את גבעתיים בתצלום אוויר, מאיפה התרחבתם אני לא מבין.
<דנה סמו: אז תבוא, אני מזמינה אותך.
<דנה סמו: אני מזמינה אותך לארוחת ערב.
<בני ביטון: שיבואו לדימונה.
יעקב מרגי: אתם חנוקים מכל כיוון.
יעקב מרגי: איפה התרחבתם?
<דנה סמו: אז אתה צריך לבוא לראות.
<קריאה: לגובה.
<דנה סמו: לגובה, זאת הבעיה, גם אני לא אוהבת את זה.
יעקב מרגי: כמה כרישי נדל"ן נהנים מזה.
<דנה סמו: גם אני לא אוהבת את זה אבל זה מה שקורה בפועל.
<דנה סמו: אני שונאת את גורדי השחקים האלה אבל זה מה שקורה בפועל.
<בני ביטון: תבואו לפריפריה.
<דנה סמו: בית הורי בפריפריה, אני גם נהנית מזה.
<דנה סמו: זה במישור אחד.
<דנה סמו: הטלטול הזה, ה"יו-יו" הזה של תלמידים כל שנה משלוש לארבע כיתות, יש בו מן האבסורד.
יעקב מרגי: מה ממוצע התלמידים בגבעתיים?
<דנה סמו: היום, בכיתה של הילד שלי יש 32 ילדים, ואני רוצה לומר לך, כי אני גם לימדתי.
יעקב מרגי: אז את באידיאל.
<קריאה: אבל מאחדים אותם עכשיו.
<דנה סמו: מאחדים, והולכת להיות כיתה של 40.
<דנה סמו: אני רוצה לומר לך שגם בכיתה של 32 ילדים אי אפשר ללמוד, זאת אומרת איכות החינוך וכל המשאבים, הם גם לא בשיאם בכל מיני תחומים אחרים.
<דנה סמו: ואני חושבת שכיתות גדולות, שנפתח את הסכר הזה, שנרד מהקו האדום הזה, אנחנו פשוט פותחים את הסכר להידרדרות טוטלית של כל חשיבות תהליך הלמידה והתהליכים שילדים עוברים.
<דנה סמו: והילדים האלה – כמה שעכשיו זה יישמע מאוד קלישאתי ומאוד עם פתוס – הילדים האלה בעוד עשר, עשרים שנה הם אלה שיתוו את פני המדינה, הם יפעילו שיקולי דעת, הם צריכים תהליך למידה איכותי, פורה.
יעקב מרגי: הפיכת הפירמידה.
יעקב מרגי: את מכירה את המושג הזה, נכון?
יעקב מרגי: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה.
רויטל סויד: בוקר טוב לאדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני יושב-ראש השלטון המקומי וראשי ערים שהגיעו לכאן, תלמידים.
רויטל סויד: אני מברכת על הדיון ואני נמצאת פה למעשה בשני כובעים – גם כחברת כנסת וגם כאמא.
רויטל סויד: אנחנו מדברים פה על מחאת הסרדינים, צפיפות הסרדינים, ולכאורה יש איזושהי קונוטציה של משהו שמתרכז יותר בעניין של הנוחות, אבל אנחנו לא מדברים פה על נוחות בכיתות.
רויטל סויד: אנחנו מדברים על הצביון של דור העתיד שלנו – איך הוא ייראה, איך הוא יתנהל ואיך הוא יתחנך.
רויטל סויד: אנחנו חייבים לזכור – ההון הגדול ביותר שיש לנו היום במדינת ישראל זה ההון האנושי, זה הילדים שלנו והדור הבא.
רויטל סויד: ומה שקורה עכשיו, כאשר אנחנו מרכזים אותם בכיתות כל כך גדולות וצפופות, זה לפגוע בהם ביכולת הריכוז, ביכולת הלימוד.
רויטל סויד: אני לא מקבלת את מה שאמרה פה חברת הכנסת רחל עזריה לגבי יש עם מי לשחק או אין עם מי לשחק.
רויטל סויד: חבר'ה, על מה אנחנו פה מדברים?
רויטל סויד: אנחנו מדברים אם ילדים יכולים לקבל את הערכים, את המידות, את הלימוד, את החינוך שהם צריכים, ולא רק מי שהם ישחקו אתו בהפסקה.
רויטל סויד: הבעיה היא לא שלנו ההורים, הבעיה היא לא של מערכת החינוך, הבעיה היא של מדינת ישראל.
רויטל סויד: אנחנו חייבים למצוא לכך פתרון.
רויטל סויד: אנחנו צריכים לראות גם את הקורלציה בין אלימות שיש בבתי-ספר, גם כלפי מורים, כתוצאה מהעובדה שאין סמכות מורית ויש צפיפות, הכול בסופו של דבר מתנקז למקום אחד.
רויטל סויד: המענה חייב להינתן.
רויטל סויד: דיברת פה, אדוני, לגבי הנושא שיש פחות צפיפות בפריפריה, יותר בערי המרכז.
רויטל סויד: אנחנו לא רוצים לתת לערי המרכז, שיש להן אולי רשויות יותר עשירות או שיש להן יותר מסוגלות גם לממן יותר מורים וגם לממן יותר בניית כיתות, ותראו מה קרה בבית-ספר ברעננה שבו לומדים ילדי, בית-ספר יסודי.
רויטל סויד: בכיתה א'-ב' בתי למדה בכיתה שהיו בה 19 או 18 תלמידים בלבד.
רויטל סויד: היום היא בכיתה ג'.
רויטל סויד: כתוצאה מהחלטה של משרד החינוך איחדו כיתות.
רויטל סויד: הם לומדים היום 39, פרשה ילדה אחת בגלל הסיפור הזה, 38 תלמידים בכיתה.
רויטל סויד: הבת שלי עסוקה, כמו כל חברותיה, כל היום רק בהישרדות, רק בניסיון להסתגל לחיבור של שתי הכיתות.
רויטל סויד: הן לא יכולות ללמוד, הן לא יכולות להתרכז, הלימודים בכלל הפכו לעניין משני, הבעיות החברתיות הפכו לעניין עיקרי, שלא לדבר על הצפיפות בכיתה.
רויטל סויד: וזה כאשר גם הרשות המקומית וגם ההורים היו יכולים לממן את שתי הכיתות.
רויטל סויד: אז מה עשינו פה?
רויטל סויד: לקחנו מודל שעבד מצוין וצמצמנו אותו.
רויטל סויד: במקום לקחת מודלים אחרים, בערים אחרות, לסייע להם גם באמצעות המדינה, במקום זה אנחנו רוצים שוויון בחינוך, אנחנו מאחדים ל-40 תלמידים בכיתה, במקום לפצל.
רויטל סויד: הנושא הזה חייב לקבל מענה.
רויטל סויד: אני מברכת אותך אדוני היושב-ראש ואני אומרת שחייבים לראות את זה בסדר קדימות.
רויטל סויד: מה שנקרא בשולי הדברים, אני רוצה לומר ולהתייחס לדבריך בהתחלה.
רויטל סויד: אנחנו עדים בימים האחרונים לשיח נוראי, פלגני.
רויטל סויד: האמת לא נמצאת באף צד.
רויטל סויד: אנחנו באים ומדברים על חופש הביטוי, אבל כל צד רוצה לסתום את הפה של הצד השני.
רויטל סויד: זה לא חופש הביטוי.
רויטל סויד: לקחנו שיח שהיה על מימון חופש ביטוי על-ידי המדינה, האם המדינה צריכה לממן את כל חופש הביטוי, והפכנו אותו לשיח פלגני ולא מאחד.
רויטל סויד: אני מקווה שמהוועדה הזו תצא בת קול שתאמר די לפלגנות, כל אחד יוכל לומר את דברו, חופש הביטוי הוא ערך עליון, שאלה אם צריך לממן אותו.
רויטל סויד: זו השאלה.
יעקב מרגי: השאלה אם זה לא יכול להתקיים עם כבוד הדדי.
יעקב מרגי: זו השאלה הראשונה, קודם כול.
רויטל סויד: נקודת מוצא.
יעקב מרגי: המימון זו שאלה זניחה, בסדר עדיפות בסוף-בסוף.
יעקב מרגי: השאלה אם זה לא יכול להתקיים יחד עם כבוד הדדי.
רויטל סויד: חייב להיות.
יעקב מרגי: ארגון ההורים היציג, בבקשה.
יעקב מרגי: תציג את עצמך, יש לך שתי דקות.
<אבי צרף: בוקר טוב.
<אבי צרף: אני אבי צרף, יושב-ראש ועד ההורים בראשון לציון ונציג ארגון ההורים היציג.
<אבי צרף: זה הארגון היחיד שהוא יציג בארץ להורים.
<זאב גולדבלט: כולל עשרה יישובים.
<אבי צרף: אני אהיה קצר וממוקד.
<אבי צרף: כן, היה שיח עם משרד החינוך, אנחנו ישבנו עם השר פירון.
<אבי צרף: היו מספר שיחות, בעקבות זה קמה ועדת שמחון.
<אבי צרף: היינו שותפים לוועדת שמחון.
<אבי צרף: ממשלה קמה, ממשלה מתחלפת, יש לנו בעיה – בין ממשלה לממשלה ובין שר לשר שמתחלפים הדברים נגנזים, מקימים ועדות חדשות, וכל מה שהיה נגנז.
<אבי צרף: אנחנו כולם פה מסכימים ש-40 ילדים בכיתה זה יותר מדי, זה מצד אחד.
<אבי צרף: מצד שני, אנחנו מבינים, גם אם יחליטו עכשיו שבכל הכיתות יהיו 32 תלמידים, אין מספיק מבנים ואין מספיק מורים איכותיים שילמדו, וכן אנחנו רוצים מורים איכותיים שיעברו הכשרות ותהיה לנו רמת לימוד טובה.
<אבי צרף: לכן, ההצעה שלנו היא להיכנס למתווה.
<אבי צרף: אנחנו רוצים איזשהו מתווה שיחייב את כל הממשלות של עכשיו ושל עתיד.
<אבי צרף: המתווה שלנו זה זוג לשנה, להעביר חוק שכל שנה יורידו זוג תלמידים מהתקן במשך חמש שנים כך שיצמצמו את מספר התלמידים בכיתה במתווה של חמש שנים.
<אבי צרף: אנחנו נקבל את זה, אנחנו מוכנים להמתין את החמש שנים, בזמן הזה משרד החינוך יוכל להתארגן, יוכל להכשיר מורים, יוכלו לבנות את הכיתות.
<אבי צרף: במקומות שאי אפשר לבנות את הכיתות, ייתנו מורה נוסף לכיתה, יעשו את הפיצולים.
<אבי צרף: זה בנוסף לשעות רוחב ושעות אורך שהרשויות נותנות, אבל אנחנו לא רוצים לסמוך על זה.
<קריאה: לא הרשויות נותנות.
<אבי צרף: אנחנו מקבלים את זה, לא משנה איך, זה מגיע בסוף מהרשויות, ואנחנו מודים לרשויות שהן נותנות את זה אבל אנחנו נתונים בחסדיהם.
<אבי צרף: אנחנו רוצים להיכנס למתווה, לדעת מה העתיד שלנו, מה הכיוון, ושההורים ידעו – הם ימתינו קצת כדי לקבל את החוק.
יעקב מרגי: לא שמעתי מה שצריך לשמוע – המאבק.
יעקב מרגי: את המילה "מאבק" לא שמעתי.
<זאב גולדבלט: הם לא חלק מזה.
יעקב מרגי: בוא נסכם ככה.
יעקב מרגי: כל הערה שאתה מעיר, ירד אחד הדוברים שנרשם לדבר.