GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<איה בן נפתלי: אנחנו לא עושים דברים שיכולים לערער רגשית ילדים קטנים בעצרת כזאת, אבל יש להם צורך לעבור על זה כמשהו שבטי, זה משהו שנותן להם איזה שהוא כוח.
<קריאה: שמרתם על אותה מתכונת מאז ש - - -
<איה בן נפתלי: התכנים השתנו ודרך ההגשה השתנתה, לכן מגיעים אנשים שרובם בגילאים של שנות ה-20, 30, 40.
<קריאה: לא, אני מתכוונת מאז שעברה ההחלטה.
<איה בן נפתלי: אנחנו משתדלים לשמור על אותה מתכונת.
<איה בן נפתלי: אנחנו רק מצטמצמים ביכולות, אנחנו עושים מה שאפשר.
<איה בן נפתלי: לפי דעתי כאשר יתמנה שר חדש לוועדת השרים לסמלים וטקסים יהיה צורך לשקול את זה מחדש, אני חושבת שזה לא נכון.
<איה בן נפתלי: ואולי כחלק מאותה תקנה שאמרתי בהתחלה, יש בעיה בכלל, הרבה שנים משואה קיבלה את התקציב מתקנת מוסדות מחקר תרבות ומורשת, מה שמאוד התאים למשואה, כי אנחנו גם מחקר, גם תרבות, גם מורשת, גם עושים כנסים, גם פרסומים, גם ארכיון, ולפני שנה החליטו, בצדק, לעשות קריטריונים גם לתקנה הזאת, אלא שבתהליך קביעת הקריטריונים החליטו שכל התקנה הזאת תהיה רק תקנת ארכיונים.
<איה בן נפתלי: במעבר הזה מקומות כמו משואה מאוד נפגעו כי אי אפשר להכניס אותנו למגרה של ארכיון.
<איה בן נפתלי: אתם ראיתם חלק מהדברים שאנחנו עושים, אנחנו בטח לא בעיקר רק ארכיון.
עמרם מצנע: הבעיה היא שהכול הולך על תקנות במקום על חוקים.
עמרם מצנע: תקנות שר יכול לשנות במחי יד.
עמרם מצנע: אחד הדברים שאני גיליתי כיושב ראש הוועדה זה שמשרד החינוך והתרבות זה המשרדים המתבססים הכי פחות מכל משרדי הממשלה על חוקים, כתוצאה מכך כל שר יכול לעשות - - -
<איה בן נפתלי: תקנות לפי טעמו.
עמרם מצנע: וגם, דרך אגב, זכיתי להרבה שיתוף פעולה משי, הוא גם הבין שאם הוא רוצה שהדברים שהוא עושה יישארו לטווח ארוך צריך לחוקק.
עמרם מצנע: אבל זה ירד, שנה וחצי לא מספיקות.
עמרם מצנע: אפילו החוק שעבר בממשלה, הוא עוד לא הגיע לחקיקה ממש, אבל מועצת חינוך עם סמכויות.
<יצחק קשתי: משרד החינוך הוא האלוף באי חקיקה.
עמרם מצנע: נכון, כתוצאה מכך נעשים כל הזמן שינויים כאלה.
עמרם מצנע: אני ישבתי לא מעט עם לימור לבנת, אמרתי 'בואי נכניס הכול לחוקים'.
עמרם מצנע: למשל הקולנוע, יש לו חוק וזה פשוט הפך לתעשייה מדהימה מאז החקיקה.
עמרם מצנע: השנה גם תיקנו את החוק, הוספנו שם כסף.
עמרם מצנע: רציתי להיכנס לעניין של התיאטראות שהם לא בחקיקה ובכלל של מוסדות תרבות, מוזיאונים.
<איה בן נפתלי: כן, המוסדות להנצחת שואה, הצעת חוק כבר הונחה במושב הקודם של הכנסת.
<איה בן נפתלי: זאת אומרת לולא מה שקרה אני מניחה שהייתה מגיעה לתהליך של - - -
עמרם מצנע: כשיש חוק אז אין בררה, צריך לקיים אותו, ולשנות אותו זה מחייב עוד פעם כנסת, זה לא מאפשר לממשלה לעשות כבתוך שלה.
<יצחק קשתי: אפילו הרפורמה היחידה המשמעותית במערכת החינוך, מ-68', של בתי ספר אינטגרטיביים, מקיפים, החטיבות, גם זה לא חוק.
<יצחק קשתי: אין מדינה בעולם שעשו את המבנה הזה הקומפרה
<יצחק קשתי: נסיבי שלא חוקקו חוק בעניין הזה.
<יצחק קשתי: אצלנו זה הסכמה.
<יצחק קשתי: הכנסת דנה, אבל לא חוקקה.
<איה בן נפתלי: תכנית להוראת השואה, שי פירון הכריז על תכנית, שהיא לא בשלה בעצם, מגיל הגן ועד בכלל, ואז מה עשו?
<איה בן נפתלי: במקום לשבת על המדוכה, תראה את ההחלטות בוועדות הכנסת, אני מדברת בעיניים של המוזיאון שלך, ישנו דיון מרתק של ועדת החינוך של הכנסת בשנות ה-70, שאבא קובנר היה בו ורוטנשטרייך היה בו, שבאמת היו אנשי הגות שתרמו מהתובנות שלהם ומהשאלות שלהם, שהן לא פחות חשובות, לדיון.
<איה בן נפתלי: כאן קודם כל קבעו את המטרה, בנובמבר מכריזים ובאפריל צריכה להיות תכנית, ואחר כך אם צריכה להיות באפריל תכנית, לא עושים תהליך שמשתף, לא הוגי דעות, לא אנשי חינוך, לא אנשי המכונים שיש להם הרבה מאוד ניסיון.
<איה בן נפתלי: לא שותפנו בכלל.
<ליאת סלומון: אם אני אדבר בשמה של אורנה, היא יושב ראש של ה - - -
<איה בן נפתלי: לא, זה אלירז - - -
<ליאת סלומון: היא הוציאה קול קורא לכל מכוני השואה.
<ליאת סלומון: אני ישבתי ב - - -
<איה בן נפתלי: לא, הקול קורא יצא.
<איה בן נפתלי: כדי לעשות סדר, היה כך, אנחנו קיבלנו קודם כל מ'יד ושם' את כל תכנית מוכנה מגיל הגן ורק אחרי זה יצא קול קורא, כאשר היה ברור שהדברים הם כבר עובדה מוגמרת.
<איה בן נפתלי: אמרתי בתשובה לקול קורא שאם באמת רוצים לפתוח את זה ולדון במטרות, בנושאים ובהתאמת נושאים לגילאים, שזאת הבעיה העיקרית שם, אז אנחנו נהיה מוכנים בשמחה לשתף פעולה, אבל אם הכוונה היא רק לקבל בדיעבד את החותמת שלנו למשהו שאנחנו לא מסכימים לו, זה לא יהיה.
<איה בן נפתלי: מה שקרה הוא, לקחו copy and paste תכניות קיימות של 'יד ושם', של מערך השתלמויות מורים, שהוא לא מהמתקדמים ביותר, ואמרו 'זאת התכנית', בעיבוד כזה או בעיבוד אחר.
<איה בן נפתלי: לא שיתפו את כל המעגלים ההכרחיים, שהם אנשי מחקר ואנשי הגות ואנשי שטח שעובדים בזה שנים, אלא בישורת האחרונה שנועדה בעצם שאנחנו ניישר קו עם תכנית שלא הסכמנו לה.
<איה בן נפתלי: אין סיבה בעולם ללכת מהמעגלים של אני, אני ומשפחתי, אני והרחוב שלי, בתכנית כזאת שעוסקת בנושא השואה.
<איה בן נפתלי: בין השאר סתם כדוגמה, כי אחד הנושאים הכי קשים בתקופת השואה זה ילדים בשואה ואז את אומרת למורות בבית ספר יסודי שזה הנושא המרכז פחות או יותר שלהם, את אומרת 'זה הנושא שלכם', יש בו את הדברים שמעוררים פחד הגדול ביותר, אני כבר לא מדברת על מוות, זה היפוך תפקידים במשפחה ומסתור לבד, כל הדברים האלה, בדברים האלה לא נכון לעסוק.
<איה בן נפתלי: אפשר לעומת זאת לעסוק בגילאים האלה בדברים שקשורים לדעות קדומות, לגזענות, אני וחברת השווים שלי וכדומה והדברים האלה לא נעשו.
<איה בן נפתלי: אני חושבת שכאשר מחליטים על תכנית כזאת לא נכון לא לשתף את ה - - -
<יצחק קשתי: זה הגיע לפרסום מה שהשר פירון יזם?
<איה בן נפתלי: זה הגיע לפרסום שיצא לבתי ספר, זה לא חלחל לעומק, כי הדברים במילא לא היו - - - קודם כל עושים תכניות, אחרי שמכינים תכנית שמתייעצים איתה צריך לעשות תכנית לימודים כתובה, מפורטת, אחרי זה השתלמויות מורים, ורק אחר כך להודיע, בשנה השלישית - - -
<יצחק קשתי: הייתה לשר החינוך פסיכולוגיה של הספק מהיר, זה היה חלק מהסיפור כנראה.
<איה בן נפתלי: חבל מאוד.
<יצחק קשתי: מה על הפרק עכשיו?
<איה בן נפתלי: אנחנו הולכים עכשיו להיכנס למרכז מולטימדיה שנועד לברר שאלות שהן בסוף תהליך הסמינר.
<איה בן נפתלי: אם תלמידים שוהים כאן יומיים ולומדים פרקים שונים מתקופת השואה ואת השאלות שעולות מהם, בסוף אנחנו חושבים שראוי להציג בפני תלמידים שאלות שצריכות לגעת בחברה שלנו כאן ועכשיו בהקשר לנושאים כמו דעות קדומות וסטריאוטיפים, שציינתי קודם, ולרב תרבותיות של החברה הישראלית על כל אילוציה.
<איה בן נפתלי: מה שנראה כרגע היא מערכת מולטימדיה אינטראקטיבית שאנחנו פיתחנו פה, שעובדת כבר עכשיו שנה שנייה והיא מערכת מודולרית שכל קטע בה הוא טריגר לדיון שצריך להיות מונחה על ידי המנחה והיכולות שלו והיכולת שלו להכיל ולפרוס את השאלות ולהיכנס לעומק היא בעצם שמכוונת את הפעילות.
<יצחק קשתי: התכנית מתפתחת בהתאם לבחירות של הילדים.
<יצחק קשתי: זה מאוד חשוב.
<איה בן נפתלי: אנחנו נחתום במיצג שנתבקשנו על ידי משרד החינוך.
<איה בן נפתלי: אנחנו שייכים במשרד החינוך למינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער, באופן מסורתי, כמו שלוחמי הגטאות שייכים למחוז צפון וכך הלאה ואנחנו התבקשנו לפני כמה שנים על ידי משרד החינוך להנציח באיזה שהוא אופן את עליית הנוער.
<איה בן נפתלי: התלבטנו הרבה מאוד, פרופ' קשתי היה גורם פעיל בפרויקט הזה, לא רק מחמת תפקידו בעמותה, אלא גם מחמת תחום המחקר שלו, ואחרים, התלבטנו המון מאוד זמן איך עושים את זה כך שזה באמת יתכתב עם דברים שמעניינים אנשים צעירים היום בארץ.
<איה בן נפתלי: חשבנו שהדרך הנכונה היא לנסות לראות את הטרנספורמציה של זהות שצעירים היו צריכים לעבור משנות ה-30 ועד ימינו, זה מפעל שעדיין שריר וקיים, טרנספורמציה מהירה של זהות, לפעמים כדי שבועות בודדים היית צריך להמיר את הזהות שלך על כל מרכיביה באיזה סוג של זהות ישראלית שהיא משתנה ככל שאנחנו מדברים על תקופות שונות ואיזה מין ישראליות עולה מתוך הסיפור המיוחד הזה של עליית הנוער, שהוא במידה מסוימת גם סיפורה של החברה הישראלית.
<איה בן נפתלי: מיכל ברושי, שאת מכירה, עמדה בחלק האוצרותי תחקירי מאחורי הפרויקט הזה.
<יצחק קשתי: עשינו שנתיים את הפרויקט לפרטי פרטיו, באו הבמאים ואמרו 'אתם לא מבינים שום דבר, אנחנו נעשה את זה', אנחנו הרכנו ראש, אבל יצא משהו בסדר.
<איה בן נפתלי: לא הרכנו ראש, זו הגדרה לא טובה.
<איה בן נפתלי: היינו במאבק אדירים.
<הדס גרינברג יעקב: אם אני יכולה לספר, לפני כשנה עשיתי סיור בארצות הברית בעקבות כמה מוזיאונים שרציתי לראות שהם קשורים לפרויקט של מוזיאון הכנסת ובין היתר היינו בוושינגטון במוזיאון השואה.
<הדס גרינברג יעקב: ליווה אותי אחד האוצרים, מי שהוא היום האוצר, הוא היסטוריון גרמני, נשוי ליהודייה, סיפור מעניין בפני עצמו, אבל הוא הגיע אחרי שכבר המוזיאון נפתח והוא היום האוצר הראשי של המוזיאון, ואני חושבת שהסיור איתו היה הכי פוקח עיניים מבחינתי כי הוא דיבר באמת על איך מתמודדים אנשים שעושים אחר כך את התוכן ואת ההדרכה במוזיאון עם מה שעשה להם המעצב.
<הדס גרינברג יעקב: באמת בתהליך של עיצוב מוזיאון יש מאבק איתנים בין אנשי התוכן וההדרכה והחינוך לבין אנשי העיצוב והוויזואליה.
<הדס גרינברג יעקב: השיח הזה, החיבור בין שני גלגלי השיניים האלה הוא זה שעושה את העבודה כל כך מעניינת ובסופו של דבר את התוצאה שצריכה להישפט בפני הדורות אחר כך.
<הדס גרינברג יעקב: הוא הראה לי ממש פריטים בתוך התצוגה, של איזו ויטרינה עשה להם המעצב ואיך התלמידים היו מכניסים עיפרון והורסים את המדף של הספרים המקוריים שהוצבו מאחורי הוויטרינה עם הרווח של סנטימטר.
<איה בן נפתלי: במקרה הזה זו דוגמה מובהקת מכיוון שעברנו ארבעה תסריטאים שונים.
<איה בן נפתלי: התחלפו ארבעה תסריטאים וזה נמשך יותר זמן בגלל שלא היינו מרוצים ממה שקיבלנו.
<הדס גרינברג יעקב: אז מי עשה את העבודה הזו?
<איה בן נפתלי: בסוף בסוף בסוף יהלי ברגמן היה הבמאי יחד עם נפתלי גליקסברג.
<איה בן נפתלי: אבל עד אליהם עברנו אי אלה יוצרים - - -
<יצחק קשתי: אבל המעניין הוא שאנחנו תכננו ורשמנו וכתבנו וגייסנו את הידע הקיים, כל מה שאתם רוצים, הם עובדים מהבטן, הכול אינטואיציה.
<יצחק קשתי: אבל זה יצא בסדר.
<איה בן נפתלי: לא הכול אינטואיציה.
<איה בן נפתלי: חלק מהדברים, חוץ מהסיפור והאוצרות, אני אומרת כי אתם מתלבטים עכשיו בעניין של מוזיאון הכנסת, אז אני מרחיבה, אחרת לא הייתי מרחיבה, אבל למשל אנחנו אמרנו שחשוב לנו מאוד שהדברים שיופיעו שם לא יהיו מעין סרט סוכנות, אלא שיהיה בהם להשאיר נימה של ביקורת כשישנה במידה מאוזנת כדי שלא יהפכו להיות קלישאה.
<איה בן נפתלי: או רגעים של הומור שחייבים כדי לשבור.
<איה בן נפתלי: זה היה חלק מה-guidelines הכתובים שלנו, מעבר לאוצרות ה- - - כי צריך לחשוב טוב, אחר כך כשמתכתבים עם קהל היעד למה זה הולך ולא לעשות מזה רומן רומנטי ועוד דברים מהסוג הזה.
<הדס גרינברג יעקב: לא ליפול לנוסטלגיה והדברים האלה.
<איה בן נפתלי: ראיתם עכשיו בסיור במשפט אייכמן, היינו בקטע של הטוטאליות של השילוח, 11 מוניטורים מול השילוח.
<איה בן נפתלי: זה למשל נאוה שרייבר, שלא ראיתם אותה, אולי היא תופיע עוד מעט, שיחד אצרנו את התערוכה בשנות ה-90, היינו בניו יורק, היינו במומה וראינו חדר קטן, מיצג בתוך המומה שטיפל בשיטפון בפלורידה.
<איה בן נפתלי: הראו את השיטפון ממול ואנשים מחתך סוציו אקונומי שונה שמספרים מה השיטפון עשה להם.
<איה בן נפתלי: התלבטנו קשה איך פותרים את הבעיה של שילוח מכל אירופה ולמצוא את המסר, ברגע שראינו את זה אמרנו 'יש לנו פתרון' ובאמת הפתרון לזה הוא איזה שהוא שכתוב של הרעיון ההוא.
<איה בן נפתלי: יש כאן שתי מערכות מולטימדיה שפיתחנו שבנויות כפי שאמרתי מודולרית.
<איה בן נפתלי: צריך לומר שהתחושה אצל בני הנוער, לפי עמדות שאנחנו בודקים בשנים האחרונות, אין ספק שיש עלייה דרמטית בתחושה של תלמידים שהם עדים במו עיניהם לגילויים של גזענות במעגלים שבהם הם מסתובבים.
<איה בן נפתלי: אני מדברת על מועדונים, על מגרשי ספורט וכדומה ואנחנו משווים את השאלון הזה לשאלונים קודמים, אז מעבר למה שאנחנו יודעים גם תלמידים מרגישים בזה יותר.
<איה בן נפתלי: כאן יש דומה למערכת, אתם יכולים להפעיל אותה, שמתחילה עם 15 דמויות שבהם הם נדרשים לבחור בתחילה רק את המקצוע של כל אחת מהדמויות.
<איה בן נפתלי: הייתה קבוצה לפני חודש, שאלו אותם מה המסקנות שלכם מכל הדיון, אז הילדה אמרה שצריך לקרוא יותר שירים כי אז היינו מבינים מי זה רוני סומק.
<איה בן נפתלי: הרעיון הוא כזה, אנחנו עושים תרגיל שאחר כך מנסים לעבות את הדמות.
<איה בן נפתלי: אחרי שהם בחרו, אנחנו תיכף נעמיד את התוצאות, אנחנו בוחרים דמות אחת או שתיים ומנסים לשאול כל אחד על פי בחירותיו מה הוא יודע עוד על הדמות, על זמן הפנאי שלו, תחומי עניין וכדומה.
<איה בן נפתלי: בסופו של דבר רוצים לדבר על המשמעות של מה הם סטריאוטיפים בתוך ים המידע בחברה המודרנית מצד אחד ומצד שני מה הסכנות של דעות קדומות.
<איה בן נפתלי: אנחנו מציגים בפניהם את הדמויות עם התוצאות של הקבוצה.
<איה בן נפתלי: נגיד שגמרתם, כל ה-30 גמרו ואז אפשר לראות במה בחרו החברים.
<איה בן נפתלי: אנשים שבחרו באפשרויות שונות מנסים לעבות את התמונה של הדמות ואחר כך מתנהל דיון שדן בדעות קדומות בכלל ודעות קדומות בתוך קבוצת ההתייחסות הספציפית.
<איה בן נפתלי: עולים דברים מאוד מעניינים.
<איה בן נפתלי: הייתה כאן קבוצה, למשל, של קצינים שלומדים ביחד במשך שנתיים לתואר ראשון, הם גרים בפו"ם, הם חבורה די אינטימית של 50 איש שנמצאת כבר שנתיים אלה עם אלה ובתוך הדיון הזה עלה השיח עם הקצין הדרוזי שבתוך החבורה שהוא אמר להם 'רבותיי, אתם איתי שנתיים, אתם לא מכירים אותי, כל מה שאתם יודעים עליי זה לאבנה וזעתר.
<איה בן נפתלי: אתם לא מכירים את התרבות שלי', שום דבר על התרבות ושום דבר על תחומי העניין האחרים שלו.
עמרם מצנע: אבל בחברה המודרנית אתה כבר לא שואל בן אדם מי אתה, אתה נשוי?
עמרם מצנע: אתה גיי?
עמרם מצנע: אתה הומו?
עמרם מצנע: אתה - - -
<איה בן נפתלי: לא, כשאתה חי בחבורה כמו שלהם, שנתיים, או כשמגיעות לכאן סטודנטיות להוראה שכבר לומדות בלווינסקי שנה שלישית והסתבר שהן רדופות דעות קדומות בתוך הקבוצה ואתה חי בתוך קהילה בעצם שהיא לא מכירה.
<לירון וייס: זה מזכיר לי שהבת שלי חזרה, היא בכיתה ד', והמורה בשבוע הראשון ללימודים הזמינה את המנקה לכיתה והיא סיפרה להם על הילדים שלה ועל המנהגים בבית ועל החג שהם חוגגים, וזה ממש הרשים אותה.
<לירון וייס: היא כבר לא שקופה בעיניהם והיא גם בן אדם.
<איה בן נפתלי: יש כאן שורה של הפעלות, אנחנו לא ניכנס לכולן, נקפוץ לאחרונה.
<איה בן נפתלי: המערכת מאפשרת לנו טיפול בסוגים שונים של גזענות, מהתורה הנאצית כשיאה של גזענות קטלנית דרך שורה של מאבקים חברתיים לא אלימים, השוואה בין שואה לג'נוסייד, זכויות האדם, האמנה של 48', שמרבית התלמידים לא מכירים.
<איה בן נפתלי: בסופו של דבר אנחנו חותרים לדבר איתם גם על מה שקורה בחברה שלנו עכשיו.
<איה בן נפתלי: במודול האחרון אנחנו עוסקים בדעות קדומות ושנאת זרים בחברה הישראלית, זה מודול שיכול להתעדכן כל הזמן.
<איה בן נפתלי: כרגע יש בו שלושה נושאים, אם אתם עוברים עליהם אתם רואים, סלקציה במועדונים, דעות קדומות במערכת החינוך וגזענות בספורט.
<איה בן נפתלי: כל דבר כזה פותח דיון מתוך התקשורת ואחר כך אפשרות להתייחס לשתי דעות שגם אותן אנחנו לוקחים מתוך השיח הישראלי המקוון.
<איה בן נפתלי: אחרי שהם שומעים את הקטע, שהוא גם שתיים-שלוש דקות, הם מצביעים בעד עמדה זו או אחרת ומנהלים דיון על שאלות שהן שאלות שצריכות להטריד צעירים ישראלים היום בהקשר לגזענות.
<איה בן נפתלי: יש לנו מערכת נוספת, אני מעבירה אתכם למערכת שנייה שאותה אנחנו מפעילים לאחר שרואים את המיצג, שתיכף תראו, על עליית הנוער, שעוסק ברבדים שונים של החברה הישראלית ובאפשרויות להגיע בין המגזרים השונים להסכמות ולחוסר הסכמות.
<איה בן נפתלי: המערכת שנקראת 'להיות ישראלי' מתחילה מהמיקרו למקרו, היא מתחילה עם סדרה של בחירות של הזהות הישראלית שלך.
<איה בן נפתלי: כאן אנחנו מתחילים בתרגיל שנראה מאוד תמים ומאוד קליל שבו עושים סדרה של עשר בחירות, מי הוא המנהיג שלך, מה המחויבות החברתית שלך, השיר שלך, תכנית הטלוויזיה שלך, הנוף שלך, אוכל שלך וכדומה, המערכת יודעת לבחור אחר כך את המוזיקה שלך ולעשות מזה קליפ וזה נשלח לפייסבוק או לאי-מייל.
<איה בן נפתלי: הסיפור שמאחורי הקלעים שזאת מערכת שאנחנו העתקנו מבחירת מתנות לחג מולד.
<איה בן נפתלי: כדי לבחור מה הפרופיל שלך, מה תבחרי, לנסוע להוואי או לקנות אייפד, יש מין מערכת כזאת שמצאנו ברשת ונתנו להם את זה כהשראה והם עשו לנו מזה - - -
<קריאה: הייתי במרכז החוקה בפילדלפיה, תלמידים נכנסים לתא בחירות, רצות שם שאלות עם כל מיני עמדות, אתה בוחר מה שאתה רוצה, בסוף הוא נותן לך אם אתה דמוקרט או רפובליקני.
<קריאה: כל הבחירות שם, כולן מסתנכרנות באותו יום למסך אחוד.
<איה בן נפתלי: אז כאן מה שעושים, אתה עושה את הבחירות שלך, זה עושה לך את הקליק ושולח לך לפייסבוק.
<איה בן נפתלי: אתם תעשו את זה בינתיים ואתם יכולים לשלוח לעצמכם אחר כך את החומר, אבל בינתיים מאחורי הקלעים המערכת עושה סטטיסטיקה.
<איה בן נפתלי: כשנגמר התהליך הזה שאורך כמה דקות אנחנו מראים להם מה הם בחרו, נגיד מה המחויבות החברתית שכל אחד מכם בחר, זה יופיע בצד ימין, ואחר כך יופיעו שלוש הבחירות האופייניות במעגל שלכם.
<איה בן נפתלי: אפשר אחר כך לבוא ולראות מה המחויבות החברתית של הקבוצה הזאת מול המחויבויות החברתיות של קבוצה של דתיים ושל קיבוצניקים ודרוזים וכדומה ולראות דרך הבחירות האלה איזה מין רבדים קיימים בתוך החברה הישראלית.
<איה בן נפתלי: אחרי זה אני אספר לכם מה אפשר עוד לעשות.
<קריאה: זה קצת חד ממדי, יש פה אנשים שהם קצת מהכול.
<קריאה: קצת מוזיקה מזרחית, קצת אריק איינשטיין, קצת - - -
<איה בן נפתלי: אחד הדברים המעניינים, למשל, שאת רואה בבחירת מוזיקה, שאנשים בדרך כלל בוחרים את המוזיקה ההפוכה - - - אני מדברת בעיקר על דור שני למהגרים, לא שלישי או רביעי.
<איה בן נפתלי: למשל ראינו שמזרחיים בוחרים יותר שלמה ארצי וכאלה מיינסטרים אשכנזי ולהיפך, רוסים בוחרים מוזיקה מזרחית.
<איה בן נפתלי: להיות שייך.
<איה בן נפתלי: ממש להיות שייך.
<קריאה: זה נורא עדכני.
<איה בן נפתלי: כל הרעיון הוא לראות סביב נושא אחד או שניים, ללמוד על המגזרים השונים בתוך החברה הישראלית ולחשוב על אפשרויות ההסכמה וחוסר ההסכמה.
<איה בן נפתלי: ואז אנחנו משתמשים בקטעים מתוך סרטים סטיריים, קטעים קצרים שערכנו, מלול ועד שי שטרן וכל המנעד באמצע, קצרצרים כאלה שמעלים לדיון את אותם דברים שנמצאים בליבה של השאלות של החברה הישראלית.
<איה בן נפתלי: הראיתי לכם רק חלק מהמודולות ובקטעים שונים, שהם רק פתיח לדיון ומה שנעשה תלוי במידה רבה ביכולת של המנחה גם לפתוח את השאלות וגם בעיקר להכיל דעות שהוא לא מסכים להן ונשמעים בחדר הכיתה הרבה מאוד דברים שלפעמים מקוממים את המורה והוא צריך ללמוד איך לקחת את הכיוון הזה ולפתח אותו ולפרק אותו לשאלות שלו ודרך זה לאפשר דיון שהוא דיון מרתק, לדעתי.
<איה בן נפתלי: אי אפשר היום ללמוד על נושא השואה מבלי לעסוק ולהידרש גם לשאלות שקשורות לכאן ועכשיו של החברה הישראלית, בכלל זה שאלות שקשורות לדעות קדומות וגזענות, שהולכת ופושה בנו, לצערנו הרב.
<ליאת סלומון: אני יכולה לספר לכם סיפור מזעזע מהסבב האחרון.
<ליאת סלומון: קבוצה מקרית שמונה, קבוצה מעורבת של יהודים וערבים.
<ליאת סלומון: באחד מהזמנים החופשיים, מותר שלושה כאלה במסע, הם היו מכרות המלח בווייליצ'קה, ואז בשיחת ערב התלמידים שם התלוננו איך זה ייתכן שאמרו לנו לעבור ליד כנסייה, במכרות המלח יש כנסייה.
<ליאת סלומון: המדריכה ניסתה להגיד להם שכל פולין מלאה בכנסיות ושהם כל יום במהלך המסע עוברים ליד כנסיות, אבל שזה לא בסדר, מה פתאום הכניסו אותם לכזה מקום, שהם עוברים ליד צלב ואיזה חוצפה, ואז אחד הילדים, נוצרי, הוציא שרשרת עם הצלב ואומר 'הילדה הזאת, שיושבת לידי בכיתה שלוש שנים, אני שלוש שנים יושב לידך עם השרשרת הזאת של הצלב, קרה לך פעם משהו?
<ליאת סלומון: ' ומשמה התחילה שיחה דווקא ככה יפה.
<איה בן נפתלי: הייתה כאן בחורה צעירה במסלול של חינוך מיוחד בלווינסקי, שנה שלישית, ערבייה צעירה שהולכת עם תלבושת מסורתית, שבתוך הדיון של הדעות הקדומות היא אמרה להם 'כשהגעתי אליכם ראיתי את המבטים, מה חשבתם?
<איה בן נפתלי: ' אז אמרו לה הבנות 'אנחנו פחדנו ממך', היא אומרת 'לקח שנה כמעט עד שמישהו דיבר איתי, רק מעצם המראה שלי'.
<איה בן נפתלי: היא הייתה יחידה בתוך כיתה, כמה אפשר לפחד בתוך כיתה במקום מוגן, במכללה להוראה?
<איה בן נפתלי: השאלה של הקשר בין פחד לבין שנאה.
עמרם מצנע: לא, הבסיס הוא זה שלא מכירים, אתה לא מכיר מישהו אתה מגלה סימני פחד ממנו כי אתה לא יודע מי הוא ומה הוא ואז אתה עובר לשנאה, השנאה כבר מושתתת על גזענות, הוא אחר לכן אני יכול לשנוא אותו.
<איה בן נפתלי: על זה בדיוק דובר.
<איה בן נפתלי: הדברים האלה מציפים.
<איה בן נפתלי: אנחנו מנסים לעבוד על המרקם של הקבוצה עצמה ואחר כך על הקשר בינה לבין קבוצות אחרים.
<מלי אייזנברג: אני עובדת במסלול מיוחד בבר אילן של התמחות להוראת שואה, סטודנטים לספרות והיסטוריה.
<מלי אייזנברג: אנחנו מגיעים עם כיתה למשואה, מגיעים ל'יד ושם' ובסוף נוסעים גם לפולין.
<מלי אייזנברג: יש לי סטודנטית ערבייה שאנחנו בעוד שבועיים אמורים להיות ב'יד ושם' והיא ניגשה אליי בסוף השיעור האחרון והיא אמרה לי שהיא לא יודעת, היא במצב נורא מתוח, אם בטוח בשבילה לנסוע איתנו ל'יד ושם', אולי היא תותקף שם.
<מלי אייזנברג: אני לא ידעתי איך - - - זאת אומרת אמרתי שנורא כואב לי לשמוע, שתבוא כמובן, היא חלק מהקבוצה ואנחנו לא ניסע בלעדיה, אבל זה עולה.
<מלי אייזנברג: בשנה שעברה זה לא עלה, זאת אומרת אולי זה מראה על התקופה שאנחנו חיים ו - - -
עמרם מצנע: דרך שנראית לי מרתקת ומושכת את תשומת הלב.
<איה בן נפתלי: זו דרך שמתכתבת והיא מחייבת כל אחד להיות שותף פעיל, קודם כל ברמה של הסטייטמנט שלו ואחר כך בדרך כלל זה מוציא מהם דברים מעניינים.
<מלי אייזנברג: אנחנו נציג עכשיו את המיצג שאיה דיברה עליו, שעוסק בעליית הנוער.
<מלי אייזנברג: זה מעלה שיח סביב הנושא של רב תרבותיות, של פליטוּת, של מה מחיר השילוב, מחיר ההשתלבות, מחיר השלת העור.
<יהודית גידלי: זאת המצגת אחרי ארבעה מעגלים?
<יהודית גידלי: לא משהו, לא רק שלא משהו, אלא אני חושבת ש - - - זה היה מעניין, אבל זה בעצם מדבר על עליית הנוער וזה בעצם לא מדבר על שואה, ובכל זאת התמונות זה כתמי דם כל הזמן, ככה זה מתחיל וממש אין קשר בין הדברים.
<איה בן נפתלי: אנחנו חשבנו שנקודת החיבור צריכה להיות בהקשר של התוכן של מה שהם עושים כאן במהלך הסמינר וזה בא בסופו של סמינר בן יומיים, אז צריך לחבר את זה לתמה של המכון שהוא מכון שואה ו - - -
<קריאה: וככה התחילה עליית הנוער.
<יהודית גידלי: הנרייטה סולד התחילה מתי?
<איה בן נפתלי: ב-33', ולכן אנחנו מתחילים על רקע עליית הנאצים.
<יהודית גידלי: היא לא מוזכרת בכלל.
<קריאה: אבל יש לך את כל המכון, לא יכולים לדחוס לך עוד - - -
<יהודית גידלי: סליחה, אם מדברים על עליית הנוער, זה צריך להתחיל מאיפה זה התחיל ו - - -
<איה בן נפתלי: אבל זה בדיוק מה שלא רצינו, לא רצינו לעשות סרט תיעודי שמספר באופן כרונולוגי את הסיפור של עליית הנוער.
<איה בן נפתלי: זה הלא.
<איה בן נפתלי: זאת אומרת הרעיון שלנו היה לא ללכת באופן ליניארי - - -
עמרם מצנע: דעתי אחרת.
עמרם מצנע: אל"ף, לי זה היה מאוד מעניין.
עמרם מצנע: בי"ת, אני חושב שכל נושא השואה צריך להילמד בקונטקסט של מה היה לפני השואה, כלומר החיים היהודיים, העשירים מאוד, איכותיים מאוד, המנסים להשתלב בתוך החברה האירופית ואיך בבום טראח אחד הכול התנפץ ואז נכנסים לתקופת השואה ואני חושב שהחלק המשלים, שזה התקומה, וחלקם של ניצולי השואה וגלויות ישראל בהקמת מדינת ישראל.
עמרם מצנע: החלק הזה הוא חלק לא פחות חשוב מהחלק האמצעי.
עמרם מצנע: כולם מתמקדים כל הזמן בשואה, במסכנות, באומללות, בחוסר האונים, חוסר היכולת לעשות משהו, אני חושב שהתקומה היא לא פחות חזקה.
עמרם מצנע: היה לי לאחרונה קשר עם איזה קבוצה, של אנשים מבוגרים, שמנסים לקדם את העניין של איך הניצולים שהגיעו לארץ חסרי כל, לא רק חסרי כל פיזית ומשפחה, איך בעצם הם בנו את המדינה, אלה הקצינים הראשונים, השוטרים, הפרופסורים, המורים, החקלאים, האמנים, הסופרים.
עמרם מצנע: לכן אני חושב שהחלק הזה מתחבר.
<איה בן נפתלי: אנחנו גם רצינו להחזיר, זו לא הייתה המטרה הראשית, אבל בתור מטרה נוספת, את זכרון השואה לסך כל הזיכרונות שמהם בנויה החברה הישראלית היום, כי היא כל הזמן הולכת כאילו באיזה שהוא בלון נפרד, שאין לו - - - בסופו של דבר כשאת מדברת על החברה הישראלית היום, שהיא בעיקרה חברת מהגרים, צריך להכניס חזרה את זכרון השואה לתוך סך הכול.
<איה בן נפתלי: לכן היא גם לא רק של אשכנזים, אלא היא סך כל - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, לו היית שמה את התמונות של אלה שדיברו ושואלת כל אחד חבר למקצוע, לא היית שמה אף אחד למקצוע שלו.
עמרם מצנע: לכן לי זה מתחבר.
עמרם מצנע: עכשיו, אם מישהו בא לפה ועובר סדרה שיש לה תחילה, אמצע וסוף, זה יכול להתחבר.
<איה בן נפתלי: המטרה שלנו הייתה לדבר על הזהויות הישראליות כחלק מהסיפור של עליית הנוער.
<איה בן נפתלי: מה שעשינו במקביל, העלינו לאתר האינטרנט משהו מאוד ליניארי, שמספר את הסיפור של עליית הנוער על תקופותיה.
<איה בן נפתלי: אנשים לא כל כך מזדהים עם עליית הנוער, אלא כל אחד מזוהה עם כפר הנוער שהוא היה בו, עם חברת הנוער שהוא היה בה ולכן עשינו את זה לפי זה.
<איה בן נפתלי: היום אנחנו מוציאים קטלוג שלוקח את כל האוצרוּת ומוסיף לה תוכן מחקרי.
<איה בן נפתלי: זה קטלוג שהוצאנו על תנועת הנוער, לפני השואה, במהלך השואה ולאחריה.
<איה בן נפתלי: זה הקטלוג שמוקדש למשפט אייכמן.
<איה בן נפתלי: זו תערוכה שלא ראיתם, התערוכה עם כפרי הנוער.
עמרם מצנע: לכפרי הנוער היום יש תפקיד מאוד חשוב, לא כולם מודעים לזה.
עמרם מצנע: בוועדה אנחנו די טיפלנו בזה והתעסקנו בזה והייתי מעורב.
עמרם מצנע: כפנימיות לילדים שלא מצאו את מקומם במערכת החינוך הרגילה, לאו דווקא משפחות הרוסות, אלה ילדים שפשוט לא התאימו למסגרות שונות.
עמרם מצנע: עושים שם נסים ונפלאות.
<איה בן נפתלי: להוציא ילד לכפר נוער, הוא צריך לעבור יותר מאשר - - -
עמרם מצנע: זו אחת הבעיות, שיש משהו סטיגמטי ולכן שם אומרים 'הילד הלך לכפר נוער, זה סימן ש-', לא, לפעמים - - -
<איה בן נפתלי: - - - מה שנקרא הפרויקט הישראלי של כפרי הנוער.
עמרם מצנע: לא, את שייכת גם לחטיבה להתיישבות.
<איה בן נפתלי: למינהל ההתיישבותי.
<איה בן נפתלי: עשינו את זה לבקשתם.
<איה בן נפתלי: חיפשנו את אותו ערוץ שאפשר יהיה לעבוד איתו אחר כך, שאלת הזהות או הזהויות היא שאלה שמתכתבת עם דברים שאנחנו רוצים להציף אחר כך.
<איה בן נפתלי: אז קודם כל יש לכם כאן, לוועדה, את שני הקטלוגים שייצאו, בעוד חודש ייצא הקטלוג השלישי על עליית הנוער ותוכלו לקבל גם אותו.
עמרם מצנע: מה זאת אומרת קטלוג?
<איה בן נפתלי: קטלוג שאתה רואה את כל האוצרות.
עמרם מצנע: זה בעצם אלבום.
<איה בן נפתלי: זה אלבום שמבוסס על האוצרות של התערוכה ובו ריכזנו גם דברים שמוצגים וגם את מה שלא מוצג והוספנו לזה מאמרים שנותנים מבט מחקרי עדכני על אותו עניין, על כל אחד מהמקרים.
<איה בן נפתלי: לכל אחת מחמש התערוכות יהיה ספר אלבומי כזה שעושה שימוש נוסף בעבודה האוצרותית שנמשכת שנים ושהובאה מהמון ארכיונים ולפעמים גם מחוץ לארץ.
<איה בן נפתלי: נותנים לזה עוד ביטוי ועוד חומר.
עמרם מצנע: מה התקציב שלכם?
<איה בן נפתלי: התקציב שלנו משתנה, עם פיתוח או בלי פיתוח.
עמרם מצנע: בלי פיתוח.
<איה בן נפתלי: בלי פיתוח 5 מיליון.
<איה בן נפתלי: 5-6, תלוי ב - - -
עמרם מצנע: מה מקורות ההכנסה?
<איה בן נפתלי: אנחנו מקבלים ממשרד התרבות בסביבות 1,300,000, אנחנו מקבלים תקנים ממשרד החינוך, יש לנו סמל מוסד, 244 שעות, אנחנו מגייסים תרומות כמובן מקרנות ומיחידים, בעיקר לטובת תלמידי הפריפריה ותלמידים ממשפחות מצוקה, זה מה שמאפשר לנו להביא תלמידים כמו אלה שנמצאים היום, אבל בדרך כלל אנחנו מביאים אותם ליומיים.
<איה בן נפתלי: פנימייה וכלכלה זה עסק יקר, אבל זה מאפשר לנו להביא אותם לאיזה שהוא תהליך חינוכי יותר משמעותי.
<איה בן נפתלי: כשאני נפגשת עם תורמים, לפני תערוכות ומבנים אני תמיד מציעה להם קודם לתמוך בתלמידים ממשפחות מצוקה.
עמרם מצנע: כמה זה מההכנסות?
<איה בן נפתלי: בדרך כלל שליש שליש שליש, בגס.