GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דרור אלוני: קודם כול, אני מזדהה עם רוב האמירות, כמובן שהחינוך בדמם של כולנו.
<דרור אלוני: אני רוצה לשנות את השיח.
<דרור אלוני: אני עשר שנים מלווה את ועדת החינוך של השלטון המקומי ואת השיח הזה כאן בכנסת, ובמשך כל השנים האלה אנחנו לא מצליחים להגיע לשיתוף פעולה בין מרכז השלטון המקומי, מרכז מועצות אזוריות, משרד החינוך ומשרד האוצר.
<דרור אלוני: משרד האוצר ומשרד החינוך עובדים בנפרד, המספרים שעליהם אנחנו מדברים הם Plug Number לתקציב, הם לא פדגוגיה.
<דרור אלוני: אני מציע לדבר פדגוגיה ולא Plug Number לתקציב.
יעקב מרגי: תרגם את זה לפרקטיקה ולא לסיסמאות.
<דרור אלוני: אז אני אומר שני דברים.
<דרור אלוני: אל"ף, אני מבקש שתצא מהבית הזה הנחיה למשרד החינוך ולמשרד האוצר לשתף את מי שעוסקים בחינוך ביומיום, שזה המועצות האזוריות והשלטון המקומי, שאנחנו נהיה שותפים מלאים לא רק לעבודה.
יעקב מרגי: שאלה.
יעקב מרגי: אתה רוצה לומר לי שכל החוזר וההנחיה לאיחוד כיתות נעשו בלי תיאום ביניכם?
<דרור אלוני: הר כגיגית.
<דרור אלוני: אני אומר, נכפה עלינו הר כגיגית.
יעקב מרגי: יש לך עוד דקה לתת לנו עוד עצה פרקטית.
<דרור אלוני: דבר נוסף ברמה הפרקטית.
<דרור אלוני: אני מציע לשנות את השיח מכיתת לימודים לסביבת למידה.
<דרור אלוני: אנחנו לא מדברים נכון.
<דרור אלוני: כיתת לימודים זה מושג של התקופה של המהפכה התעשייתית.
<דרור אלוני: אנחנו צריכים לדבר על סביבת למידה.
<דרור אלוני: בסביבת למידה יכול להיות שיהיו 80 תלמידים בפרק זמן נתון באירוע מסוים, ומוטב שיהיו שישה או חמישה באירוע אחר.
<דרור אלוני: אנחנו לא יכולים להשתמש בעידן של המאה ה-21 כאשר מדי יום אנחנו שומעים על שימוש בטכנולוגיה חדשה בהוראה ובלמידה, במושגים של כיתת לימוד.
<דרור אלוני: אני מציע שהשיח ישתנה.
<דרור אלוני: אם נדבר על סביבת לימודים, נפסיק להשתמש ב-Plug Number, שרלוונטי לא למאה ה-20 אלא למאה ה-19.
<דרור אלוני: הצענו את הצעתנו, משרד האוצר אטום, משרד החינוך לא קשוב.
<דרור אלוני: אני מציע לשנות את זה.
יעקב מרגי: אנחנו לאט-לאט מריחים את הסיום, הדיון באמת היה מעמיק.
<קריאה: עיריית תל-אביב.
אסף זמיר: אנחנו מתל-אביב.
אסף זמיר: אפשר לדבר?
אסף זמיר: נרשמנו.
אסף זמיר: רק 70,000 ילדים.
יעקב מרגי: סליחה, אדוני.
יעקב מרגי: אני עברתי סטאז' בקדנציה הקודמת אחרי שחזרתי מהממשלה בוועדה מסוימת, היושב-ראש היה אומר ככה: לא זכור לי שקיבלת רשות דיבור.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לנהוג כמוהו, אז אל תיאלצו אותי.
יעקב מרגי: זה יוצא לי לפעמים בגלל שאני קולט מהר.
<בני ביטון: בגלל שאתה מהדרום.
יעקב מרגי: לא, קולט מהר, מה לעשות.
יעקב מרגי: רבותי, אני אומר לכם בכנות.
יעקב מרגי: מי שטועה לגילי, כבר הסגרתי אותו כמה פעמים.
יעקב מרגי: אני גדלתי במערכת החינוך הממלכתית, ומאז שאני הייתי תלמיד השתנו הרבה דברים במדינה, והגענו להישגים אדירים בתחומים רבים – במדע, בטכנולוגיה, באקדמיה, במחקר באקדמיה – בכל התחומים.
יעקב מרגי: חברתית, קלטנו מיליון עולים בטווח קצר.
יעקב מרגי: נכון, יש קצת צלקות אבל בסך הכול עשינו דברים גדולים.
יעקב מרגי: הגענו לחלל.
יעקב מרגי: משרד החינוך זה המשרד השני בגודלו מבחינה תקציבית.
יעקב מרגי: אני מגיע גם בימים אלה לבתי-ספר ממלכתיים – לא בתפקידי; בתפקידי כהורה – ואני אומר לכם, אותו שטנץ, אותה שמרנות, אותו מבנה, ממשיכים אתו.
יעקב מרגי: ממשיכים אתו.
יעקב מרגי: מי שחושב שההצלחה שלנו, של העם הזה או של המדינה הזאת, ודאי של המדינה, היא נתונה בגלל שמישהו עשה משהו – אפשר לבחון.
יעקב מרגי: אנחנו מקובעים.
יעקב מרגי: התחושה היא שבתחום החינוך, מבחינת השיטה אנחנו מקובעים.
יעקב מרגי: ואני חסיד של זה שמי שעוסק בזה, הוא חייב להיות בתהליך קבלת ההחלטות, בכל תחום.
יעקב מרגי: לא ייתכן, בנושא חינוך יש "האח הגדול" מלמעלה, מנחית.
יעקב מרגי: המשרד מנחית, וכזה ראה וקדש.
יעקב מרגי: יש מורים, יש תלמידים, יש ראשי רשויות, אתם שותפים.
יעקב מרגי: וראינו בשנים האחרונות – אני אומר לכם, לפחות מאז שאני בכנסת, לפני כן לא עקבתי אחרי הכנסת, בטעות הגעתי לפה ב-2003 – רפורמות, מהפכות בחינוך, מהפכות, מהפכות, אם הייתי טייס הייתי חוטף ורטיגו באותו רגע.
יעקב מרגי: רפורמות, רפורמות, רפורמות, רפורמות, אני בא לבית-הספר אחרי 80 רפורמות, אותו בית-ספר שאני למדתי בו, אותה שיטה, אותו מבנה היררכי, אותה גישה.
יעקב מרגי: אולי אולי אולי הגיע הזמן שלא יצהירו לנו על רפורמות במהירות הבזק.
יעקב מרגי: אולי שיתכנסו באיזה חדר סגור, ללא מצלמות, ללא מיקרופונים, יחשבו האנשים שעוסקים בחינוך איך מוציאים פה מודל שמתאים לשנת 2015, 2020, 2025.
יעקב מרגי: אנחנו עושים טלאי על טלאי על טלאי על טלאי, ותיקון על תיקון, וכך זה נראה.
יעקב מרגי: תסלחו לי, זה מהבטן.
יעקב מרגי: חי אדיב, אתה יושב פה מתחילת הדיון, עכשיו אתה נזכר לבקש רשות דיבור?
<חי אדיב: רציתי לשמוע מה אומרים.
יעקב מרגי: אז תמשיך לשמוע.
יעקב מרגי: רבותי, ב-11:20 אני מתחיל עם דברי הסיכום.
יעקב מרגי: לא יעזור כלום, ואני מתנצל לאכזב ואני ארגיע את המאוכזבים, כי לי אין ספק שבהבעות פנים אני מבין, ואנחנו לא נהיה אנשי בשורה היום אבל הסיכום יהיה נוקב, ואני אומר לכם שאני אקיים עוד דיון ואבקש רשות לקיים דיון בפגרה, ואני לא הולך להרפות מהנושא הזה - למי שמוטרד, מי שלא ידבר.
יעקב מרגי: לפני שאני נותן לחי אדיב, חבר הכנסת דני עטר, ממש בקצרה.
דניאל עטר: קודם כול, אני יושב כאן ישיבה ראשונה, אני חבר כנסת חדש, אחרי 21 שנה כראש רשות, יש פה מספיק קולגות, אני יכול לומר לך שאנחנו עוסקים בסוגיה הזאת שמוגדרת "סרדינים" אבל זה ברור שזו תופעה שמצביעה על כך שהמדינה בעצם לא מנהלת את מערכת החינוך באופן מובנה ונכון.
דניאל עטר: הסוגיה הזאת של הכיתות, אנחנו יודעים שאנחנו לא מסוגלים להדביק את השוטף בבנייה, שלא לדבר על כך שעכשיו אם רוצים להוריד את מספר התלמידים – וצריך לבנות וצריך להנגיש, וצודקת האמא רויטל – אם היו מנהלים את מערכת החינוך, לא היו עוסקים בכל כך הרבה רפורמות.
דניאל עטר: אני חושב שאין מערכת שעברה כל כך הרבה רפורמות בשנים האחרונות, וכמו שציינת, בשורה התחתונה לא יצא מהן שום דבר.
דניאל עטר: לנהל את השוטף זה דבר לא פחות מורכב וחשוב.
דניאל עטר: יש היום כל מיני סוגים של לקויות, יש כל מיני בעיות שצריך לנייד תלמידים, אף אחד לא יודע בכלל איך מגיעים למטרות האלה.
דניאל עטר: הדרך היחידה לעשות את זה היא ששר החינוך יכריז שהוא לא הולך בקדנציה הקרובה לשום רפורמה שתעסיק אותו בתקשורת כל הזמן, וייקח את מערכת החינוך הזו, ינהל אותה, יגדיר יעד.
דניאל עטר: זה לא יעד שאפשר לפתור אותו בשנה אחת ולא בשנתיים, צריך להגדיר את זה כיעד לטיפול, כפרויקט לאומי, והצמצום של מספר התלמידים בכיתה, יש על זה ים של מחקרים, אפשר לדבר על זה מכל הזוויות ומכל הכיוונים האפשריים.
דניאל עטר: זה דבר חיוני, נחוץ, חשוב מאוד, איפה שצריך.
דניאל עטר: בינתיים, עד שהמדינה תתעשת, להטיל על רשויות שמסוגלות לעשות את זה בכוחות עצמן לא לבצע את זה, לפגוע בילדים שלהן גם, לא נראה לי היגיון סביב הנושא הזה.
דניאל עטר: ולכן, אני מציע ששר החינוך יראה בזה בכניסתו לתפקיד פרויקט לאומי ולהתחיל לטפל בו.
יעקב מרגי: חי אדיב - ראש מועצה או ראש עירייה?
<חי אדיב: ראש עיריית הוד השרון, 55,000 תושבים.
<חי אדיב: שאלה רטורית, לא חייבים לענות לי, לא צריך, אני אענה לעצמי – לא ברור לי למה הדיון הזה.
<חי אדיב: למרות שיש דברים חשובים וכל מילה שנאמרה פה בסלע, אבל לא ברור לי.
<חי אדיב: יש החלטת ממשלה, או מדינה, על 32 תלמידים בכיתה.
<חי אדיב: השאלה המרכזית איך אנחנו מחייבים את המדינה לממש את החוק.
יעקב מרגי: על זה הדיון.
יעקב מרגי: מה לא ברור לך?
<חי אדיב: אבל אני לא שמעתי איזה אמירה איך לחייב אותה.
<בני ביטון: לא היית בדיון, חי ידידי, באמת.
<בני ביטון: מה אני אמרתי?
<חי אדיב: הייתי בדיון ושמעתי הכול – יש לי גם אוזניות, אני מקליט הכול.
<בני ביטון: מה אמרתי לך?
<חי אדיב: אני שואל שאלה רטורית, לא אמרתי תשובה.
<חי אדיב: הדבר הפרקטי, זה מתחיל ונגמר בבג"ץ שעשיתי, למרות שחבריי חברי המועצה וראשי הערים, חלקם כועסים עלי.
<חי אדיב: הבג"ץ שעשיתי התחיל מזה שפניתי לשר החינוך, למשרד החינוך, וביקשתי לעשות כיתות קטנות, לפחות כיתה א', ב', ג', ד', לא יותר.
<חי אדיב: אמרו לי: לא, יש חוק שוויוניות.
<חי אדיב: שוויוניות זה לא לכל אחד אותו דבר, לכל אחד את מה שמגיע לו.
<חי אדיב: לכן, יש לי גם חזון עירוני שנקרא "כל אחד יכול" – אני נותן לחלש יותר, אולי לחזק קצת פחות אבל אני נותן לכולם, שכולם יצליחו ותהיה להם תעודת בגרות.
<חי אדיב: פרקטית, בואו נתמקד במה אנחנו מבקשים מחר בבוקר.
<חי אדיב: כיתות א' עד ד', זה מה שאני עושה, כיתות קטנות – יש בג"ץ, לא בג"ץ, יחייבו אותי, לא יחייבו - יהיו כיתות קטנות, לא יותר מ-32 ילדים.
<חי אדיב: אם צריך לתת שני מורים, ניתן שני מורים; אם צריך לעשות עוד כיתה, עוד קרוואן, נעשה עוד.
<חי אדיב: כל אחד לפי המגבלות והצרכים שלו.
<חי אדיב: מדינת ישראל לא יכולה לתת הכול – כיתות קטנות, כיתות א'-ד'.
<חי אדיב: אם רוצים עוד משהו, לחזק את המורים ולתת להם קצת יותר משכורת, לא יזיק.
יעקב מרגי: אחרון הדוברים לפני הסיכום – אני התנצלתי בפני כולם.
יעקב מרגי: יש לנו עוד לשמוע את משרד החינוך, לשאול אותם כמה שאלות, ויש לנו דיון ב-11:30 בנושא לא פחות חשוב, סייעת שנייה בגנים, והוא גם ארוך.
יעקב מרגי: אני אתחיל, יש עוד הרבה שנרשמו.
יעקב מרגי: חבר הכנסת והשר לשעבר מאיר כהן, וראש עיריית דימונה לשעבר – הרבה "לשעברים" – בהווה חבר כנסת פעיל.
<קריאה: בעתיד?
רויטל סויד: ויש עתיד.
מאיר כהן: אדוני היושב-ראש ואדוני היושב-ראש וחברי ראשי הערים.
מאיר כהן: אני רוצה להתייחס אליך בעניין ה-Plug Number.
מאיר כהן: אמר היושב-ראש, ואני, 25 שנה מחיי הייתי מורה ומנהל בית-ספר, ובני אתמול הלך לקבל בפעם השנייה תוך שבע שנים את פרס החינוך בעיריית דימונה.
מאיר כהן: ומה שחסר למערכת החינוך זאת יציבות.
מאיר כהן: כשאני שומע את המילה הזאת "יציבות", אולי אנחנו צריכים באמת לרדת למטה ולחשוב על הדברים הטכניים, וזו צריכה להיות המשימה שלנו.
מאיר כהן: יש חוק במדינת ישראל שאנחנו מחויבים אליו.
מאיר כהן: תפקידה של הוועדה הזאת, ואני משוכנע שהיושב-ראש יעשה את זה בנחישות, הוא לחייב את הממשלה להתחיל לפעול על-פי המתווה הזה.
מאיר כהן: הקושי בשטח הוא גדול מאוד.
מאיר כהן: רוב הכיתות במדינת ישראל הן כיתות הטרוגניות.
מאיר כהן: לעמוד בכיתה הטרוגנית בדימונה או בתל-אביב, או אצל פיני בעומר, או בקריית שמונה, זה קושי גדול מאוד להיכנס לתוך כיתות של 38 תלמידים, 37 תלמידים, בכיתה הטרוגנית.
מאיר כהן: לבי-לבי על המורים האלה, ולשמחתי, לא חשים את הכאב הזה מורים בבתי-ספר פרטיים או מורים כאלה, ישנם כל מיני בתי-ספר שההומוגניות היא מאוד נחמדה.
מאיר כהן: הכי קל זה להצליח עם 20 תלמידים, ללמד אותם היסטוריה כי הם כולם טובים.
מאיר כהן: הם מצליחים, אגב, למרות שאנחנו מפריעים להם.
מאיר כהן: אבל בכיתה הטרוגנית זה הקושי הגדול, ורוב מערכת החינוך הישראלית היא מערכת חינוך הטרוגנית, ואין יותר מצו השעה – ואנחנו נגבה את ידך, חבר הכנסת מרגי.
מאיר כהן: זה מה שצריך לעשות עכשיו, מעבר לשיחות.
יעקב מרגי: משרד החינוך, לפני שאת מדברת, אנחנו נעשה לכם קצת התוויית חשיבה.
יעקב מרגי: אל"ף, מה יש לכם לומר בכלל לנושא המצוקה, תתייחסי לקטע הזה של חופש הפעולה של ראשי רשויות חזקות ונושא הגזירה של איחוד כיתות שאת רואה שזה בפס רחב מציק ומעיק לאותם שכן יכולים, ומה הבשורה שלך.
יעקב מרגי: אני מאמין – השר, אני יכול להבין, לא הזמנו אותו והבנו, אבל מנכ"לית שמקבלת סדר-יום ויודעת שזה נושא חשוב מאוד, שלא תהיה בדיון כאן, אני חושב שזה חמור בפני עצמו.
יעקב מרגי: ואם היא רגילה – ואני מודיע לה באמצעות שליחיה, גם על גבי גלי האתר המצולמים והכתובים והמשודרים בכל דרך שלא תהיה – ואני אומר, אם היא רגילה שלוועדה מגיעים פעם-פעמיים בשנה, היא טועה.
יעקב מרגי: היא תצטרך להגיע לפה לעתים קרובות כי כל נושא בחינוך הוא נושא חשוב.
יעקב מרגי: כמובן שלא נזמין אותה בתדירות שנפריע לה לתפקד, אבל שוב, זה על סדר-היום.
יעקב מרגי: זה נושא בוער על סדר-היום, אנחנו בסוף שנה לקראת פתיחת שנה.
יעקב מרגי: מנכ"לית משרד – והייתי שר; כשהיינו מוזמנים לדיוני כנסת, והוא היה אומר, יש היום כך וכך, אמרתי תבטל הכול, לך לכנסת, כי הכנסת היא לא חד-כיוונית.
יעקב מרגי: כשהיא תצטרך את השולחן הזה לתקנות ולחקיקה, אנחנו לא נהיה בשבילה אם היא לא תהיה פה בשביל הציבור.
יעקב מרגי: אז תעבירו לה את המסר בבקשה.
<יהודית קדש: בוקר טוב לכולם.
<יהודית קדש: אני יהודית קדש, אני מנהלת האגף לחינוך יסודי במשרד החינוך.
<יהודית קדש: יושב לידי וידבר אחרי דודי מזרחי ממינהל כלכלה ותקציבים, מנהל אגף א'.
<יהודית קדש: עם כניסתו לתפקיד של שר החינוך החדש, מר נפתלי בנט, ציפו לו הרבה מאוד סוגיות חשובות, כבדות-משקל, והוא נדרש לכולן.
<יהודית קדש: וכידוע לכל אחד שיושב כאן, כל אחד שמבין בוודאי בחינוך ובכל מינהל, מבין שכל אחת מההכרעות בסוגיות האלה, כמובן יש לה השלכות גם פדגוגיות וגם השלכות תקציביות.
<יהודית קדש: ובהינתן שיש תקציב מסוים למשרד החינוך בשלב הזה, צריך היה להכריע החלטות אמיצות, והדגש היה קודם כול על הגיל הרך.
<יהודית קדש: ושוב, גם כאן אין עוררין שהשקעה בחינוך בגיל הרך היא זו שלמעשה היא אבן היסוד, ובסופו של דבר היא גם זו שתשפיע על עתיד הילדים מאוחר יותר.
<יהודית קדש: ולכן, הצעד הראשון באמת היה נושא של הסייעת השנייה, נושא של צמצום הפער בין אנשי צוות - - -
יעקב מרגי: בנושא הסייעת השנייה בדיון הבא ניווכח, נלמד מכם מה זה אומר ומה ההשלכות.
יעקב מרגי: דלגי לקומה הבאה, שזה הצפיפות בכיתות.
<יהודית קדש: אתה צודק.
<יהודית קדש: אין בעיה, אבל הדגש של הגיל הרך הוא בעצם ההתחלה.
יעקב מרגי: גברתי, אנחנו מצומצמים בזמן.
<יהודית קדש: ההמשך שלו הוא בוודאי מבחינת הנושא של בית-הספר וכיתות בית-הספר.
<יהודית קדש: שר החינוך מתייחס מאוד ברצינות – כמו גם המנכ"לית – מאוד ברצינות לסוגיה הזאת, והיא נמצאת על השולחן בסדר עדיפות מאוד גבוה.
<יהודית קדש: הנתונים של ועדת שמחון ונתוני המחקר נלמדים כרגע, נבחנים, ויש להם השלכות תקציביות , והדברים יובאו.
<יהודית קדש: אנחנו נשמח להשמיע.
יעקב מרגי: ההרצאה מאלפת.
יעקב מרגי: בואו נשמע אולי את עמיתך.
<יהודית קדש: אני חושבת ששלוש דקות שניתנו לכל אחד, גם לי יכולות להינתן.
יעקב מרגי: אנחנו מצומצמים בזמן.
יעקב מרגי: גברתי, אם היית חוסכת את דברי הפתיח יכולת להגיע לפרקטי.
יעקב מרגי: אם יש לך משהו בקטע הפרקטי, בבקשה, משפט.
<יהודית קדש: תודה.
<יהודית קדש: ודאי, בואו נשלים.
<יהודית קדש: מאחר שהדברים האלה נמצאים כרגע בדיונים, אנחנו נשמח, ויותר מנשמח, לבוא ולומר את הדברים ואת כל השיפורים או את התוכניות שאנחנו רוצים למעשה למסד.
<יהודית קדש: זה יהיה הרבה יותר משמח לכולנו.
<קריאה: ובפועל?
יעקב מרגי: אף אחד לא מסייע לי.
<יהודית קדש: אפשר ל ומר משהו לגבי הנחיות המנכ"לית, מנהלי המחוזות?
<קריאה: לא למדנו כלום ממה שהיא אמרה.
יעקב מרגי: לכן העברתי את רשות הדיבור לשני.
יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך.
<פז כהן: הנחיות המנכ"לית זה חשוב.
יעקב מרגי: אני מבקש.
יעקב מרגי: אתה רוצה להיות מוזמן בדיון הבא?
<דודי מזרחי: ראשית, כפי שאמרה יהודית, מדובר בסוגיה מורכבת, נמצאת לפתחו של שר החינוך, ואין ספק - - -
יעקב מרגי: בלי פתיח.
יעקב מרגי: מה אתה הולך לעשות בימים הקרובים לטובת הסוגיה הזאת?
<דודי מזרחי: אנחנו נמצאים בדיון עם השלטון המקומי ועם שותפים נוספים כדי לגבש פתרון רב-שנתי לסוגיה הזו.
<דודי מזרחי: היא מורכבת, ובין היתר, היא תבוא לדיון כאן בוועדה.
<דודי מזרחי: זה דבר ראשון.
יעקב מרגי: לוח זמנים.
יעקב מרגי: לוחות זמנים.
<דודי מזרחי: אני לא יודע לתת לך לוח זמנים מדויק.
<דרור אלוני: אני לא מכיר, אגב, אין דיון עם השלטון המקומי.
<דרור אלוני: אין שיחה עם השלטון המקומי.
<חיים ביבס: לא, לא.
<חיים ביבס: לא להגיד דברים שהם לא נכונים.
<חיים ביבס: אנחנו לפני שנה הקמנו ועדה יחד, עוד עם שר החינוך הקודם.
<חיים ביבס: הוועדה הזאת לא סיימה את דבריה, עדיין לא הציגו את זה לשלטון המקומי.
יעקב מרגי: תודה, חיים.
<חיים ביבס: אבל להגיד שאנחנו לא חברים זה לא נכון.
<חיים ביבס: בדיוק כמו שאני לא מסכים עם מה שאמר ראש עיריית הוד השרון, שצריך לפצל כיתות ולהביא מורים.
<חיים ביבס: זה דעת הוד השרון, לא דעת השלטון המקומי.
<חי אדיב: אין כסף - - -
<חיים ביבס: יש לך כסף, תביא, תעשה את זה אתה.
<חיים ביבס: אל תהיו חכמים גדולים.
סופה לנדבר: - - - הרשמה לכיתות - - -
יעקב מרגי: רבותי.
יעקב מרגי: סופה, זה לא הוגן.
<דודי מזרחי: רק משפט אחד שחשוב לי להגיד כדי להעמיד דברים על דיוקם, בסוף הכול גם נרשם לפרוטוקול.
<דודי מזרחי: משרד החינוך מיישם את החלטת הממשלה לצמצום מספר תלמידים בכיתה ל-32 באופן דיפרנציאלי - -
יעקב מרגי: על-ידי איחוד כיתות?
<דודי מזרחי: - - ככתבה וכלשונה, כאשר החלטת הממשלה מדברת על צמצום דיפרנציאלי בהתאם למדד החברתי-כלכלי של בית-הספר.
<דודי מזרחי: משרד החינוך משקיע מאות מיליונים מדי שנה ליישום ההחלטה הזאת, וכפי שכולם מכירים, כדי לעשות מהלך משמעותי יותר - - -
יעקב מרגי: ההחלטה ב-2008, אנחנו ב-2015.
<דודי מזרחי: אני יודע, אדוני.
<זאב גולדבלט: בשבע וחצי שנים - - -
יעקב מרגי: אתה לא תוזמן לדיון הבא.
יעקב מרגי: אני אומר לך, אני לא אסלח.
<זאב גולדבלט: סליחה.
יעקב מרגי: הודעת סיכום: הוועדה קוראת למשרד החינוך ליישם את החלטת הממשלה ואת התחייבותה לצמצום מספר התלמידים בכיתות כבר בשנת הלימודים הקרובה, אנחנו רוצים לראות התחלה של הדברים זזים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לפרסם את המלצות ועדת שמחון – לפרסם אותן לרבים, כולל כשאני אומר לפרסם, גם את התחזית הכלכלית שלהם, שנתמודד איתה.
יעקב מרגי: שיפריכו נתונים, אנחנו רוצים להתמודד עם הנתונים.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להיכנס להידברות עם ארגוני ההורים ועם מרכז השלטון המקומי, עם מועצות התלמידים וארגוני המורים בכל הסוגיה הזאת של הצפיפות.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת לארגוני ההורים לעת עתה להפסיק את ההשבתות – עד לדיון הבא לפחות – תאפשרו לשנת הלימודים להסתיים בצורה נאותה, שזה לא יפגע בתלמידים, אבל זה לא פוטר.
יעקב מרגי: ואני קורא למשרד החינוך כרגע, לאור הקריאה שלי לארגוני ההורים, כבר לקבוע תאריך לפגישה משותפת איתם.
יעקב מרגי: תנו להם תקווה, תסבירו להם לקראת מה אתם הולכים, אני מקווה ששני הצדדים ייענו לקריאה שלי.
יעקב מרגי: אין שום סיבה שבימים האחרונים של שנת הלימודים אי הבהירות ואי הוודאות לגבי קיומם של הלימודים יהיו מנת חלקם של התלמידים.
יעקב מרגי: הוועדה תקיים בעוד כחודש דיון מעקב נוסף בנושא הזה.
יעקב מרגי: הוועדה תבקש מיושב-ראש הכנסת אישור כבר מראש להתכנס בפגרה כדי לוודא שהדברים מתקדמים לקראת יישום החלטת הממשלה.
יעקב מרגי: תודה רבה, אני מודה לכל האורחים שדיברו, ואלה שלא דיברו, אני מתנצל, לקראת הדיון הבא, בעזרת השם.
נורית קורן: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.
נורית קורן: על סדר-היום: סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
נורית קורן: אין לנו הרבה זמן, אז אני מבקשת לקצר.
נורית קורן: בבקשה, נציגת ארגון אהב"ה.
<דפנה אזרזר: שלום.
<דפנה אזרזר: אתן סקירה על הנושא בקצרה.
<דפנה אזרזר: שמי דפנה אזרזר, מנכ"ל ארגון אהב"ה.
<דפנה אזרזר: בשנת 2007 יצאנו להפגנה גדולה, 136 הורים, מתחת לבית של יולי תמיר, דאז שרת החינוך.
<דפנה אזרזר: יולי תמיר החליטה שילדים בחינוך המיוחד עם קשיים מאוד קשים לא צריכים סייעות אישיות.
קריאה: זו היתה לאה שקד.
<דפנה אזרזר: לאה שקד.
<דפנה אזרזר: לאחר הפגנה די ארוכה נכנס חוזר מנכ"ל חדש, ששינה את השם מסייעות אישיות לסייעות תגבור.
<דפנה אזרזר: מבחינתי, סייעות תגבור זה משהו שהוא פול של סל תגבור, שמגיע לבית הספר, שפשוט לא קוראים לילד בשמו.
<דפנה אזרזר: מבחינת המפקחות ומבחינת כולם, ואני יושבת בוועדות השמה – אין סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
<דפנה אזרזר: זה נאמר שוב ושוב על-ידי כל מפקחת, וזה לא נכון.
<דפנה אזרזר: יש ילדים עם צרכים מאוד-מאוד מיוחדים, שמגיעים להם סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
<דפנה אזרזר: לא ייתכן שחוזר המנכ"ל יהיה רשום בצורה שאינה ברורה לכל אחד שקורא אותו.
<דפנה אזרזר: כמו שילד בשילוב מקבל סייעת משלבת, שזה לא מתוך פול, כך צריך להיות סייעות אישיות בחינוך המיוחד – לא מתוך הפול הבית ספרי יקבלו סייעת שמוצמדת לילד בחינוך המיוחד.
<דפנה אזרזר: שתיים, דורנר בשנת 2007 מונתה על-ידי יולי תמיר, וגם דנה בנושא הזה ונתנה מסקנות, שאינן מיושמות.
<דפנה אזרזר: צריך להיות סל אישי לכל ילד, וגם מדובר בנושא של הסייעות האישיות, ואין סיבה שזה לא ייושם.
<דפנה אזרזר: עוד דבר שלי מאוד קשה לשמוע אותו – שהורים לא יודעים שיש דבר כזה, סייעת אישית בחינוך המיוחד.
קארין אלהרר: עבדתי מאוד קשה על העתירה הזאת.
קארין אלהרר: זה לא כיף.
<דפנה אזרזר: יש פה מישהי שייצגה אותנו בכבוד בעתירה שהגישה בג"ץ.
<דפנה אזרזר: זאת היתה עו"ד קארין אלהרר – היא עוד לא היתה אז חברת כנסת, ואני בטוחה שיש לה הרבה מה לומר בנושא.
<דפנה אזרזר: אנחנו מבקשים חד-משמעית לשנות את החוזר, ולקרוא לילד בשמו: סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
<דפנה אזרזר: כשהילד לא נמצא בתוך המסגרת, אין לנו בעיה שהסייעת תישאר ותתגבר את כל הילדים, אבל כשהילד נמצא, צריך להיות בצורה מסודרת טופס שמגישים – אין טפסים כאלה – טופס שמוגש עם שם הילד, דרישה לסייעת אישית לאותו ילד, בלי שנקבל שוב ושוב את התשובה: אין דבר כזה סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
נורית קורן: חברת הכנסת קארין אלהרר.
קארין אלהרר: גברתי, מייד לאחר שהוצא חוזר המנכ"ל - אני חושבת שזה היה ב-2008 – שקבע שאין יותר סייעות אישיות בחינוך המיוחד – כשאמרתי את זה בזמנו, ואני חוזרת על האמירה – הטיעון של משרד החינוך היה בעיניי טיעון שהוא לא מתכתב עם המציאות.
קארין אלהרר: הטיעון היה שרוצים לעודד עצמאות של ילדים.
קארין אלהרר: יש ילדים שההורים שלהם היו משלמים את כל הכסף שבעולם כדי שהילדים שלהם יהיו עצמאיים, אבל זה שלוקחים מהם את היכולת לעשות פעולות יום-יומיות, כמו להוציא דברים מהתיק ולכתוב וללכת לשירותים, זה ודאי לא יגביר את העצמאות שלהם, וכולנו מבינים מה זה כן.
קארין אלהרר: בזמנו הוגשה עתירה מינהלית לבית המשפט המחוזי בתל-אביב, בית המשפט לעניינים מנהליים.
קארין אלהרר: בית המשפט קבע בפסק דין די מפורט יחסית לעתירה מינהלית, על פני 27 עמודים, שהמצב הזה לא ייתכן.
קארין אלהרר: בית המשפט קבע, מתוך התחשבות ברגשותיו של משרד החינוך, שלא יקראו לזה סייעת אישית אלא סייעת תגבור.
קארין אלהרר: מבחינתי, שיקראו לזה סייעת קיפוד – העיקר שהסייעת תוצמד לילד.
קארין אלהרר: זו היתה הכוונה.
קארין אלהרר: אני באמת מצרה על כך, כי בסוף לא רק שחברי הכנסת כאן מברברים; בסוף גם יש ערכאה שיפוטית שנתנה את דעתה לעניין הזה, ובסוף אנחנו נמצאים במצב שהורים צריכים לעשות את ההבחנה: הילד שלי מתאים יותר לשילוב, אבל – או מתאים יותר לחינוך המיוחד, אבל, כי בחינוך המיוחד אומרים להם: אל תדאגו, הכול בכרטיס אחד כלול – אתם מקבלים גם סייעת, אבל מצד שני, אין הסייעת האישית.
קארין אלהרר: אז הם ישלחו אותו לשילוב, אפילו שזה לא באמת מתאים או לא באמת רוצים, כי שם יש הסייעת האישית.
קארין אלהרר: זה מצב בלתי-אפשרי, לשים את ההורים בקבלת החלטה כזאת.
קארין אלהרר: אני באמת חושבת שהגיע הזמן, שאחד משניים: או משרד החינוך יגיד: סייעת תגבור כמוה כסייעת אישית, וצריך להצמיד אותו לילד כל דקה שהוא נמצא במערכת החינוך בזמן השהות במסגרת, או, אם קשה לי להתמודד עם סייעת תגבור, אקרא לילד בשמו, אקרא לזה סייעת אישית, ואני אצמיד אותה לילד.
קארין אלהרר: אין מצב שבו נפקיר ילדים.
קארין אלהרר: בזמנו העתירה דיברה על ילדה עם CP קשה, לא מדברת, לא וורבלית בכלל, ועם עיוורון קורטיקלי.
קארין אלהרר: אמר בית המשפט: זו ילדה שגם אם קר לה, אם מישהו לא יהיה צמוד אליה, אף אחד לא יידע שקר לה.
נורית קורן: אני לא יכולה לשמוע את הדברים האלה על אטימות המוסד - זה משגע אותי.
נורית קורן: סליחה מכבוד ההורים – אתן קודם לחברי הכנסת לומר את דבריהם, כי נתתי קודם יותר להורים.
נורית קורן: חברת הכנסת שאשא.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדיון בנושא הסייעות הוא בהחלט חשוב.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ששווה לפתוח אותו אפילו לספקטרום הרבה יותר רחב של חשיבה, כי הדברים פחות מופשטים מכפי שהם מוצגים.
יפעת שאשא ביטון: כמי שמגיעה מתוך מערכת החינוך, הדברים לא צריכים להיעשות באוטומט.
יפעת שאשא ביטון: לכן כן הייתי רוצה להקשיב כדי כן לתת למורכבות של הדברים לעלות כאן, ואולי אחר כך אנחנו נתייחס.
נורית קורן: בבקשה, חברת הכנסת זהבה גלאון.
זהבה גלאון: תודה רבה, גברתי.
זהבה גלאון: בשנה שעברה עסקנו בוועדה הזאת בראשותו של חבר הכנסת עמרם מצנע בנושא הסייעות והסייעות המשלבות, והיתה גם חברת הכנסת קארין אלהרר ורבים ורבות מהיושבים פה.
זהבה גלאון: הסוגיה של הסייעות כל כך מורכבת, כי כמו שאמרה חברת הכנסת שאשא ביטון, היא מחולקת לקבוצות-קבוצות, וכל מה שנאמר קודם כל הסייעות האישיות על-ידי חברת הכנסת אלהרר, אני תומכת בשתי ידיים, אז אני לא מכבירה מילים.
זהבה גלאון: הגענו, לדעתי, להישג מאוד משמעותי במה שקשור לסייעות המשלבות, כי דאגנו קודם כל שההסכם הקיבוצי ייפתח, והסייעות תעבודנה 12 חודשים, וכל נושא השכר וכו'.
זהבה גלאון: יש קבוצה אחת שנשארה מחוץ להסכם הזה, ואני מעלה את זה כאן, ואם תגידי שזה לא הדיון, אבקש שהוועדה תקבע דיון במיוחד לנושא של הסייעות הרפואיות.
נורית קורן: זה נמצא בדיון.
קריאה: זה נמצא בדיון, ובגלל זה אנחנו כאן.
קריאה: אנחנו פה הנציגים.
זהבה גלאון: אז אני שמחה שאני כאן.
זהבה גלאון: אתייחס לזה עכשיו, או את רוצה לסגור את הנקודה של הסייעות האישיות, ואז אתייחס לזה?
זהבה גלאון: לדעתי, הכול משולב.
נורית קורן: זה ביחד.
זהבה גלאון: אז אגיד את זה.
זהבה גלאון: ההערה הזאת היא מאוד נכונה, כי יש סוגיות ייחודיות לקבוצות של סייעות ייחודיות לילדים ייחודיים.
זהבה גלאון: כל ילד הוא עולם ומלואו, ויש קבוצות-קבוצות.
זהבה גלאון: אני תומכת במה שאמרה חברת הכנסת אלהרר.
זהבה גלאון: רק לצורך הדיון אני שמה את זה שנייה בצד, ואני רוצה לומר שני משפטים בנושא הסייעות הרפואיות, שמאוד מטריד אותי שאנחנו נמצאים במצב שהנה מגיע הקיץ, והסייעות הרפואיות נותרו מחוץ להסכם, והתיכונים כבר יצאו לחופש.
זהבה גלאון: הסייעות - אין להן משכורת בחודשי הקיץ, ואני לא חושבת שזו גזירת גורל.
זהבה גלאון: אנחנו מדברים על משהו מעל 2,000 תלמידים בני 3 ומעלה שזכאים לסייעות רפואיות, ולכן אני חושבת- - -
<הילה גוטמן: אני רוצה להוסיף ברשותך את הילדים מתחת לגיל 3, שגם הם זכאים לסייעות.
<הילה גוטמן: שמי הילה גוטמן, ואני אמא לילד אלרגי לבוטנים מתחת לגיל 3, בן שנה וחודשיים, שאין לו מסגרת חינוכית, כי אין לו סייעת.
זהבה גלאון: אני חושבת שלא מתקבל על הדעת – אני לא יכולה להעלות על דעתי, שעכשיו הסייעות מפוטרות, הן נשארות ללא משכורות בחודשי הקיץ, הילדים נשארים ללא סיוע.
זהבה גלאון: אני חושבת שזה מצריך דיון דחוף – מצדי, מחר או מחרתיים.
זהבה גלאון: הקיץ מתחיל.
זהבה גלאון: התיכונים יצאו.
זהבה גלאון: אני חושבת שזה אפשרי.
זהבה גלאון: זה משהו שהייתי מזמנת אליו דחוף גם את נציג ההסתדרות, שחתם על- - -
נורית קורן: זומן.
זהבה גלאון: הוא פה?
זהבה גלאון: אני חושבת שזה סופר-דחוף, לפתור את זה.
זהבה גלאון: אני גם לא מבינה, איך הם נותרו מחוץ להסכם.
זהבה גלאון: עשינו כאן עבודה כל כך יסודית כדי שהסייעות המשלבות תיכנסנה להסכם הזה, אז הייתי רוצה שזה יהיה בסיכום בבקשה.
נורית קורן: אני רוצה שיירשם כבר בפרוטוקול, שאני מבקשת, אם היה אפשר ליצור ארגון גג, שישים את כל הסייעות באותו מקום.
<רויטל לן כהן: יש.
<רויטל לן כהן: הם הקימו.
<רויטל לן כהן: זה לא עובד כי ההסתדרות מונעת מהם להתאגד.
<רויטל לן כהן: לא מרשה להם ההסתדרות.
זהבה גלאון: זו נקודה חשובה מאוד.
נורית קורן: נעשה זימון נוסף לדיון הזה בנושא ההסכם עם ההסתדרות הרפואית.
נורית קורן: אתן רשות דיבור למי שעוד לא דיבר.
<מיכל פיין: שמי עו"ד מיכל פיין.
<מיכל פיין: אני בשנה האחרונה נמצאת הרבה בכנסת דווקא בכובעי המקצועי, אבל היום אני פה כאמא לילד – יש לי כמה, אבל בזכות אריאל, שהוא נס רפואי.
<מיכל פיין: מעבר לזה שהוא נס רפואי, ושהמערכת אומרת: וואוו, הוא בחיים, ולתת לו למצות את החיים עד תום – לכן הגעתי לכאן היום בהתראה די קצרה, לדבר בשמם של הילדים החולים; הילדים החולים הכרוניים, שלא יושבים בבית, שיכולים ללכת לבית הספר, שסובלים מתסמונות נדירות ביותר, ומתמודדים עם מצבים מסכני חיים, אבל יכולים מבחינה קוגניטיבית - הבן שלי הוא מצטיין.
<מיכל פיין: בשבוע הבא הוא יקבל צל"ש בית הספר.
<מיכל פיין: הוא הדליק משואה ביום בעצמאות בספיבק.