GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אבנר אביבי: אז אני שואל על מה הצעקה?
<אבנר אביבי: הרי בסך הכול לא עשו לכם כלום.
<אבנר אביבי: רן ארז התבטא בכלי התקשורת שהוא מימן את הגנתו של המורה שנאשם.
<אבנר אביבי: לקחו לו עורך דין צמרת, ובית המשפט דחה אחת לאחת את כל הטענות.
<אבנר אביבי: צריך לזכור שהוא הודה, ועל סמך הודאתו הוא הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
<אבנר אביבי: כמו שאמר נציג משרד המשפטים, לא בודקים אותם כי הם מורים ולא ידעו חוזר מנכ"ל.
<אבנר אביבי: אף אחד לא עשה להם בוחן פתע; אף על פי שמתלמידים דורשים ללמוד ספרים עבי כרס, ובוחנים אותם בבגרויות.
<אבנר אביבי: אבל המורים פתאום טוענים שקשה להם ללמוד.
<אבנר אביבי: זה בסדר, אבל כמו שאמר ידידי אלי שיש – אנחנו הובלנו את כל המהפכה לא עבורנו.
<אבנר אביבי: אם היינו רוצים נקמה הייתי יושב בשקט – הסטטיסטיקה עשתה את שלה.
<אבנר אביבי: כל שנה מישהו אחר שילם את המחיר.
<אבנר אביבי: אנחנו רצינו לשנות.
<אבנר אביבי: היה פה שיתוף פעולה יפה, ויש שם אנשים טובים שעושים עבודה.
<אבנר אביבי: קודם כול דף המלצות שהוצאנו למורים ולהורים לקראת הטיול השנתי; דאגנו לתמצת את חוזר המנכ"ל עם תפקיד ברור למורה ותפקיד ברור לרכז ולאחראי טיולים; הוצאנו את המיזם שנקרא "לטייל בבטיחות".
<אבנר אביבי: זאת מפה של שלושה מטר X מטר וחצי עם כ-30 אתרים מטוילים עם כל הסיבות להיפגעות.
<אבנר אביבי: הוא גם מחשב סיכונים.
<אבנר אביבי: אם צריך היה ללמד את הוראות הבטיחות מחוזר המנכ"ל באופן פרונטלי כאן זה מלמד בצורה חווייתית.
<אבנר אביבי: התלמידים גם יהיו מוכנים יותר יחד עם המורים להוביל את הטיול.
<אבנר אביבי: ידידי אלי שיש הזכיר כאן את נושא רכזי הטיולים.
<אבנר אביבי: צריך לזכור שלבית-ספר "חורב" לא היה רכז טיולים.
<אבנר אביבי: גם אותה חברת טיולים ממיקור חוץ – זה לא דבר חדש, זה קורה היום.
<אבנר אביבי: רוב בתי הספר יוצאים לטיולים עם מיקור חוץ.
<אבנר אביבי: ומה קורה בפועל?
<אבנר אביבי: מיקור החוץ מוציא את ההדרכה, אבל בנושא האחריות הוא לא נשאר איתם.
<אבנר אביבי: יתרה מזאת, גם למיקור החוץ הזה צריך שיהיה תו תקן.
<אבנר אביבי: הם לקחו את חברת ההדרכה שלא הייתה לה תו תקן, כלומר הם לא הוכשרו למקום הספציפי.
<אבנר אביבי: בנושא רכזי הטיולים – יש פה חלמאות.
<אבנר אביבי: בשנה האחרונה אני שומע שמשרד החינוך החליט לתת אוטונומיה למנהלים, וזה בסדר גמור.
<אבנר אביבי: מנהל בא ואומר, אני לא מתגמל את רכז הטיולים.
<אבנר אביבי: ואז מה קורה?
<אבנר אביבי: רכז הטיולים אומר, אני לא מוכן, אתה לא מתגמל אותי, וגם אני נושא באחריות.
<אבנר אביבי: כל כספי משלם המסים של כל מה שהובלנו הולך לטמיון.
<אבנר אביבי: אין רכז טיולים, כל ההסמכה נעלמה.
<אבנר אביבי: אני רוצה להזכיר לכם שרכז טיולים לא יפתור את הבעיה כי הוא לא חייב לצאת לטיול אז הוא שולח אחראי.
<אבנר אביבי: וגם האחראי לא נמצא עם כל 300 התלמידים.
<אבנר אביבי: ואז זה נופל ממילא על המורה.
<אבנר אביבי: אם יבואו המורים ויגידו, אנחנו רוצים להציל חיים, רוצים לקחת אחריות – עשינו הכול כדי שהם יצליחו.
<אבנר אביבי: צריך לזכור שיש הרבה מנהלים ומורים שעושים עבודת קודש וצריך לחזק אותם ולא לקחת קבוצה – אני לא רוצה לקרוא להם "חבורה" – שהורשעה בפלילים כי במו-ידיהם הם הכניסו את הילדים לסיטואציות שלא צריכים לשאול למה היה הרוג אחד, אלא למה לא היו יותר הרוגים.
<אבנר אביבי: עוד דבר אחד, ברשותך.
<אבנר אביבי: אנחנו הובלנו רעיון שיהיה כאן שבוע בטיחות.
<אבנר אביבי: זכינו לשיתוף פעולה מצוין גם עם שר החינוך הקודם גדעון סער, גם עם המנכ"ל ד"ר שושני וגם עם דלית שטאובר.
<אבנר אביבי: לאחרונה התברר לי ששבוע הבטיחות הזה שהובלנו נעצר משום-מה.
<אבנר אביבי: פונים אלינו, ואומרים להם שיפנו דרך ועדות חיצוניות.
<אבנר אביבי: יש המון מה לעשות כדי להבטיח את הבטיחות.
<אבנר אביבי: אנחנו בעד התלמידים ורוצים שיחזרו הביתה לשלום.
<אבנר אביבי: אני לא מאמין שיש הורה שרוצה להיפרד מהילד שלו לפני שהוא יוצא לטיול.
עמרם מצנע: לימור, בבקשה.
<לימור: שלום, שמי לימור.
<לימור: אני רוצה להקריא לכם ידיעה שהוציאו משרד המדע, עיריית תל-אביב ו"אורט" בסוף יום המדע האחרון: "השנה צוין יום המדע הישראלי ב-26 במרס.
<לימור: ביום זה התקיימו מאות אירועים בכיכר רבין, והיא הפכה לכיכר מדע.
<לימור: רשת "אורט" ישראל הציגה בה פיתוחים טכנולוגיים.
<לימור: אם תיכנסו לאתר "אורט" תוכלו לראות צילומים מהיום המוצלח".
<לימור: תרשו לי לחלוק איתכם שני צילומים שאתם לא תראו באתר "אורט".
<לימור: תכירו את יואב בן ה-7.
<לימור: אני מראה לכם את התמונות היחסיות– אני מתנצלת, המראות היו הרבה יותר קשים.
<לימור: וזה יונתן.
<לימור: אין לזה מקום באתר של אורט.
<לימור: אני אנסה לנהוג באחריות עם הזמן של כל הנוכחים, ואני לא אפרט את כל פרטי המקרה.
<לימור: אבל אני רוצה להגיד לכם שדקה אחרי שנכנסנו לאוהל של "אורט" והסתכלנו על רובוט חביב, הילדים שלי בערו בלהבה עצומה שהגיעה כמעט עד תקרת האוהל הדליק.
<לימור: המון דברים צרובים לי מאותו יום ומאותם רגעים.
<לימור: אבל במיוחד אני זוכרת איך לא הצלחתי לכבות את יונתן עם הידיים.
<לימור: זרקתי אותו לרצפה ונשכבתי עליו.
<לימור: הפרצוף שלי הוטח ברצפה ונתקע במבט של המורה היחידה שלבשה שם חלוק עם סמל של "אורט" שראיתי אותה מחלקת הוראות לתלמידים שם לפני כן – לתת לכל ילד פרס ולא רק למי שבכה.
<לימור: והיא הסתכלה עלי, ואני צועקת "תעזרו לי לכבות אותם".
<לימור: ולא ראיתי אותה יותר.
<לימור: היא הלכה לכיוון השני.
<לימור: אני אגיד לכם עוד דבר – אף אחד לא עזר לנו שם.
<לימור: בדיעבד נודע לי שהיו שם סגל של מנהלים ואנשי חינוך ואנשי הוראה.
<לימור: לבד היינו דקות ארוכות מאוד עד שהגיעה ניידת טיפול נמרץ עם שני ילדים שרופים.
<לימור: אף אחד לא ניגש.
<לימור: לא רק זאת – באוהל הזה המשיכו המיצגים כאילו כלום לא קרה.
<לימור: נכון, רגע של בשר חרוך באוויר, תלתלים זרוקים על הרצפה – ממשיכים את העמדות.
<לימור: שום דבר לא קרה, אף אחד לא עוזר.
<לימור: אני מדברת על אחריות ועל חינוך.
<לימור: אני רוצה להגיד לכם שבבית החולים בטיפול נמרץ כשיואב היה בסכנת חיים הגיע סמנכ"ל "אורט" שמסתבר שהיה גם בכיכר רבין.
<לימור: אני יצאתי אליו לכמה דקות כי לא עזבתי את יואב, ושאלתי אותו שאלה אחת: מה שלום הילדים המציגים שעמדו שם?
<לימור: כי אותי התמונות לא עזבו – והם שעמדו שם?
<לימור: ילדים של "אורט" וראו את זה?
<לימור: הוא אמר שהוא מאוד שמח שאני מתעניינת ושאני לא כועסת עליהם, ושאני לא חושבת שהם האחראים.
<לימור: אמרתי, לא, אני לא חושבת שהם האחראים, אני לא חושבת שהם הבעיה.
<לימור: הוא אמר לי, אני שמח.
<לימור: אמרתי, מי אתה חושב שאחראי?
<לימור: מה אמר לי האיש הזה?
<לימור: "אף אחד".
<לימור: זה מה שהוא השיב לי.
<לימור: אני רוצה לשאול אתכם שאלה.
<לימור: יואב היה מאושפז בטיפול נמרץ שבוע.
<לימור: הוא היה מאושפז עוד למעלה מחודש בבית-חולים.
<לימור: תנחשו אתם ותגידו לי, כמה כרטיסי "החלמה מהירה" או ציורים מעודדים – חלילה לא הבעות צער או בקשות סליחה – הגיעו מהכיתה הזאת של "אורט" אשקלון?
<לימור: הגיעו מהשכבה הזאת של "אורט" אשקלון?
<לימור: הגיעו מהמוסד החינוכי שמתקרא?
<לימור: אל תעצרו את נשימת
<לימור: כם – אפס.
<לימור: אני רוצה להגיד לכם שככה זה שכל מה שעוסקים בו זה ריצה אמוק של הכסת"ח.
<לימור: לא קיים יותר המחנך, לא קיים יותר מורה – לא נשאר שם אדם.
<לימור: כל מה שנשאר שם זה אצן שנמלט מתוצאות מעשיו.
<לימור: האצן הזה זה דמות המופת בכיתה של הילדים שלנו.
<לימור: עכשיו, ברשותכם, שאלון אמריקני:
<לימור: מכל מה שתואר עד כה בדבר התנהגותם של המחנכים והמורים של אורט, מה למדו תלמידי "אורט" אשקלון ורשת "אורט" כולה מהאירוע כפי שדווח להם על-ידי מחנכיהם?
<לימור: א', מהי אחריות; ב', מהו ערך קדושת חיי אדם בישראל 2014; ג', איך להתנהג כמו בן-אדם; ד', מהאתר שלהם – נתינה, מעורבות חברתית, מנהיגות; ה', אף תשובה לא נכונה.
<לימור: אני שואלת אתכם, מי מכם היה מעוניין להיקלע לתאונת דרכים עם בוגר של השכבה הזאת?
<לימור: אתם חושבים שהוא יעצור לתת לכם פרטים?
<לימור: אתם חושבים שהוא יעצור להגיש לכם עזרה ראשונה?
<לימור: מי מכם היה רוצה שהילדים שלכם ילכו לטירונות עם אותם ילדים מהשכבה הזאת ויעשו איתם אימונים נשק?
<לימור: מי מכם יישן טוב בלילה ביודעו שכל התלמידים האלה מסיימים בית-ספר שהם קיבלו בו חינוך פח?
<לימור: פיגולי חינוך.
<לימור: ועם כל הכבוד למדע – דרך ארץ קודמת לתורה.
<לימור: אני רוצה לצטט לכם משהו קצר שכתב הנרי גולדשמידט: "אין לתת לילד מורה האוהב את הספר ואינו אוהב את האדם".
<לימור: אני הקשבתי לעמדה של ארגון המורים.
<לימור: אני מעריכה, מוקירה ומייחלת בכל לבי למקצועיות ולמקצוענות.
<לימור: וכשאתם מדברים מהרצון לשמור על החיים של הילדים שלנו אי אפשר להתנגד.
<לימור: אבל אני רוצה לשאול אתכם: אם זה מתוך אחריות – למה לא דיברתם יום אחרי שטבע נתנאל גיא איראני ז"ל?
<לימור: למה לא באתם ואמרתם, אנחנו לא יכולים לשמור, כשטבע אביתר ז"ל?
<לימור: איפה הייתם אז?
<לימור: איפה הייתה האחריות שלכם אז?
<לימור: למה זה קורה רק דקה אחרי שמוגש כתב אישום?
<לימור: אני מבקשת, אם יש כאן איש באולם הזה שחושב ומציע לתת חסינות למורים ולאנשי החינוך שהיו שם באוהל ותכננו והוציאו אותו לפועל בלהבה גדולה שכילתה את הפרצופים של הילדים שלי, אבל היא כולה רשלנות פושעת, הפקרות חיי אדם, זלזול, חוסר אכפתיות, כיסלות ומצעד איוולת, והיא כמעט הכחידה המון גדול של ילדים והורים ומורים.
<לימור: האוהל הזה יכול היה להישרף בדקות וליפול על כולנו.
<לימור: אני רוצה שיקום הבן אדם הזה שמציע לתת לאנשים האלה חסינות, להסתכל לי בעיניים.
<לימור: בבקשה.
<לימור: הוא יראה שם את ההשתקפות של שני ילדי היקרים שנושאים אותות קין על גופם ועל פניהם, וזה לא אותות קין להם.
<לימור: זה אותות קין למי שעוסק בלברוח מאחריות, ובאותה שעה הוא סבור כי יש בו רוח לחנך.
<לימור: הוא לא ראוי לילדים היפים – עדיין; והוא לא ראוי לרוחם הנפלאה; הוא לא ראוי למוחם החושב וללבם המרגיש.
<לימור: אני יודעת שאת הטיולים לפולין אתם לא מתנגדים להמשיך להוציא.
<לימור: אז זה הזכיר לי משהו, ואני אגיד לכם.
<לימור: אף אחד לא מצפה ממורה בישראל ב-2015 לנהוג כיאנוש קורצ'ק, וחלילה, ללוות ילדים אל קצם, למותם.
<לימור: אבל אנחנו כן מצפים שתשמרו על החיים שלהם.
עמרם מצנע: תודה ללימור.
עמרם מצנע: תכף אני אתן את רשות הדיבור לנציגים של גופים: החברה להגנת הטבע, תרבות ואמנות שנפגעים מהטיולים.
עמרם מצנע: קודם כול אני אתן לחבר הכנסת מסעוד גנאים.
<קושה פקמן: אני מנכ"ל החברה להגנת הטבע.
<קושה פקמן: אני עובד בחברה להגנת הטבע זה 10 שנים, ואני אשמח אם יינתן לי כל הזמן שניתן לתת לי.
עמרם מצנע: כל הזמן שניתן לתת לך הוא מצומצם.
<קושה פקמן: בעבורנו בחברה להגנת הטבע הטיול הוא עניין מאוד משמעותי.
<קושה פקמן: אני רוצה לקחת שני צעדים אחורה.
<קושה פקמן: כולנו עברנו פה דיון מאוד משמעותי בינתיים על ערכים, על אחריות, על הקשיים, ואני מבקש לקחת שני צעדים אחורה כי זאת דרכי להתמודד עם החיים.
<קושה פקמן: אני קם בבוקר כאדם, ולפני שאני מתמודד עם הקושי אני שואל את עצמי למה אני נמצא פה, ומה הסיבה שאני צריך להתמודד עם קושי – גם כמנהל של ארגון.
<קושה פקמן: רגע לפני שאנחנו מתמודדים עם הקושי ומבינים למה אנחנו צריכים להתמודד איתו עוד כמה מילים על הטיול הזה ועל השיח הציבורי שכולנו חווים בחודשים האחרונים.
<קושה פקמן: בין אם זה השיח הציבורי של כולנו – למה אנחנו צריכים להיות פה?
<קושה פקמן: האם אנחנו צריכים לשקול את דרכנו במדינת ישראל מכיוון שה"מילקי" עולה פה ארבעה שקלים ולא שקל?
<קושה פקמן: האם אנחנו צריכים לשקול את דרכנו כאן בגלל הקשיים הביטחוניים שיש?
<קושה פקמן: כי כשאתה מתמודד עם קושי ומסתכל רק על הקושי אין שום סיבה להתמודד איתו, כי הרי אנחנו לא רוצים חיים קשים.
<קושה פקמן: אנחנו מבינים למה אנחנו מתמודדים עם קושי כשאנחנו מבינים את החשיבות שבגינה אנחנו מתמודדים עם הקושי.
<קושה פקמן: הטיול השנתי הזה, רבותי – בלי ציניות – זאת הדרך לחבר את ילדינו לארץ הזאת.
<קושה פקמן: אין דרך אחרת.
<קושה פקמן: הטיול השנתי הזה עבור חלק גדול מאוד מהילדים שלנו הוא הדרך היחידה להכיר את הארץ.
<קושה פקמן: הם לא ייצאו לטייל עם המשפחה מסיבות כאלה ואחרות, לפעמים גם כלכליות.
<קושה פקמן: והדרך של כולנו להעניק לילדים שלנו את אותו ארגז כלים שמקבלים במערכת החינוך, ולחבר את ארגז הכלים הזה לארץ הזאת כדי שלא ייקחו אותו בכזאת קלות וייסעו איתו לארצות אחרות – זה הטיול.
<קושה פקמן: הטיול הזה לא יכול להיבחן בדרך כל כך קלה וחסרת משמעות שיכולה עם אצבע כל כך קלה על ההדק להוציא אותו מתוך מערכת החינוך לא מסיבות של הנאה ולא של חברות, אלא באמת מערכים אמיתיים של חיבור של אדם לארצו, של עם לארצו.
<קושה פקמן: זה שם.
<קושה פקמן: בשביל להבין שאנחנו צריכים להיות פה אנחנו צריכים לקחת את הילדים שלנו ולהראות להם בעיניים את הארץ הזאת – כל אחד בדרכו שלו; את מה שיש בה, את המורשת שבה, את הקשיים שבה.
<קושה פקמן: אם הם לא יחוו את זה, הם ינהלו מחר דיון על מחיר של "מילקי" – ואני לא מזלזל בו.
<קושה פקמן: הקושי הכלכלי בארץ הזאת הוא קושי משמעותי.
<קושה פקמן: הוא גם קשור, דרך אגב, לקלות הבלתי נסבלת הזאת של השבתת מערכות כלכליות שמגלגלות פה מאות מיליונים בפסיק.
<קושה פקמן: אז גם אני כאדם, וגם אני כארגון כשאני בא לבחון קושי אני מסתכל עליו בסוג של פרופורציה.
<קושה פקמן: וכשאני נוקט צעדים אני נוקט מדתיות.
<קושה פקמן: רבותי, יש פה מערכת שמנהל אותה משרד החינוך.
<קושה פקמן: מערכת שכמובן, יש בה בעיות וקשיים, אבל זאת מערכת שמניעה במדינת ישראל 2 מיליון תלמידים.
<קושה פקמן: מיליוני ימי טיול, מערכת שמגבה את עצמה במהלכי ביטחון ובטיחות שהם דוגמה לא רק לגופים במדינת ישראל, אלא לכל העולם.
<קושה פקמן: אין עוד מערכת בעולם שמצליחה לנהל – ושוב, כמובן, הייתה פה התפתחות והיו כשלים; אין היום מערכת בעולם שלפני שהיא מוציאה טיול – של עשרה ילדים או של 300 ילדים – שנוקטת כל כך הרבה צעדים כדי לדאוג לבטיחות של הילד.
<קושה פקמן: והבטיחות הזאת של הילד כפרט או כקבוצה מגובה בשטח לא רק על-ידי מורה, אלא על מערכת שלמה של אנשים: מדריכים, מנהלי טיולים, מאבטחים, מגישי עזרה ראשונה – שתומכת בכל אותו טיול שבראש ובראשונה – וגם אני כמנכ"ל של ארגון שמכיר את מה שקורה במשרד החינוך, יודע שהמטרה שלה בראש ובראשונה היא לחנך ולהכיר את הארץ לילדים, אבל גם להביא בסופו של דבר את הילדים בביטחון ובבטיחות חזרה הביתה.
<קושה פקמן: מפה נגזרת גם האחריות של מורה.
<קושה פקמן: אני לא רוצה לגעת כרגע בפרשנות שנתן כאן ארז למושג "אחריות".
<קושה פקמן: רן, אני אתן לך דוגמה.
<קושה פקמן: כהורה נתקלתי לפני שישה חודשים בסיטואציה שהילד שלי, ילד בן 11, הגיע לבית הספר היסודי שלו, הגיע לכיתה שלו, ובפתח הכיתה עומדת חברתו לשעבר – ילד בן 11 גילה שאהבה זה דבר מורכב – ולידה אח שלה בן 17.
<קושה פקמן: איך הוא הגיע לכיתה?
<קושה פקמן: איך נתנו לו להיכנס?
<קושה פקמן: אין לי מושג.
<קושה פקמן: הילד שלי קיבל שטיפה כמו אחרון האנשים הפליליים שמנהל שיח עם חבורה פלילית של אנשים.
<קושה פקמן: יכולתי באותה נקודת זמן לגשת למנהלת, לנהל תביעה כלפיה, להשבית את בית הספר, ולהגיד שאני לא מוכן שדברים כאלה יקרו יותר.
<קושה פקמן: לא חשבתי לרגע שהמנהלת מוסמכת או מכירה או היא איש המקצוע בתחום האבטחה והבטיחות בבית הספר.
<קושה פקמן: אבל ידעתי שהיא אחראית.
<קושה פקמן: ניגשתי אליה, דיברנו שיחה נוקבת מאוד.
<קושה פקמן: הבנתי שהמערכת הזאת פועלת, כנראה, היטב, אבל הייתה תקלה.
<קושה פקמן: בחרתי לקבל את ההתנצלות שלה.
<קושה פקמן: הבנתי שהיא נוקטת מרבית הצעדים כדי לפתור את הבעיות האלה, ועזבתי את המקרה.
<קושה פקמן: זה מיקרו-קוסמוס למה שקורה פה.
<קושה פקמן: יש פה מערכת ענקית שפועלת למען מטרה סופר-חשובה, שבסופו של דבר יש בה, כנראה, כמה תביעות שתובעים מורים.
<קושה פקמן: דיברתם פה על 450 נפגעים – כל פגיעה היא פגיעה.
<קושה פקמן: אבל אם אנחנו מנסים לכמת את זה ולהשוות את זה למה שקורה בעולם יש פה משהו מינורי.
<קושה פקמן: ובסוף אנחנו מגיעים גם לכמות התביעות שגם אתה ציינת, רן.
<קושה פקמן: שני מורים פנו אליך - -
<רן ארז: שני מקרים.
<קושה פקמן: שני מקרים, והם פונים אליך, כנראה, כולם.
<קושה פקמן: בשביל שני מקרים להשבית מערכת שלמה שבסופו של דבר מחברת אותנו לארץ הזאת; בשביל שני מקרים – ואני לא מזלזל במקרים האלה – להשבית - -
עמרם מצנע: המסר ברור.
עמרם מצנע: גם אנשים שלכם – לאו דווקא בתקופתך – עמדו לדין פלילי.
עמרם מצנע: אתה יכול לומר על הלקחים מזה כמה משפטים?
<קושה פקמן: המקרים האלה הם מאוד קשים.
<קושה פקמן: בסופו של דבר אתה מתמודד, ושמענו פה את המקרים שאנחנו נתקלים בהם.
<קושה פקמן: אלה מורכבים.
<קושה פקמן: אנחנו נוקטים מרבית המאמצים כדי לא להגיע אליהם.
<קושה פקמן: אחת הדרכים לנקוט היא להגדיר את האחריות.
<קושה פקמן: גם אני כמנכ"ל של ארגון, כשאני מוציא טיול לשטח – והחברה להגנת הטבע מוציאה בשנה אלפי טיולים ומאות אלפי אנשים מטיילים – אני אחראי למרות שאני לא נמצא שם בשטח.
<קושה פקמן: מנהל האגף שאחראי להוצאת הפעילות לא נמצא בשטח, אבל הוא אחראי, הוא ידע שזאת האחריות שלו.
<קושה פקמן: הוא קם בבוקר, והוא יודע שמי שמוציא את הטיול הזה צריך להפעיל את נוהל הסיכונים שאנחנו מטמיעים בתוך הטיולים יחד עם משרד החינוך.
<קושה פקמן: הוא יודע שהוא צריך לדאוג שעד אחרון האנשים בסופו של דבר - -
עמרם מצנע: ספר דוגמה אחת.
<קושה פקמן: אני יכול לספר דוגמה שלאו דווקא קשורה לטיול של מערכת החינוך, אבל היא קשורה למערכת הפנימית של החברה להגנת הטבע.
<קושה פקמן: הגענו לסיטואציה שבה כל שדרת הניהול בחברה להגנת הטבע נתבעה בעקבות מעשה שטות של אחד המדריכים שלנו.
<קושה פקמן: נעשה הכול כדי שלא יגיע למצב שהגיע, והוא בחר בסופו של דבר בטיול שטח יחד עם קבוצת מדריכים לעמוד על פי תהום.
<קושה פקמן: אף על פי שכל הנהלים היו ברורים, כל ההנחיות ניתנו, והכול נעשה כפי שצריך היה להיעשות, אבל הוא בחר לעמוד על פי תהום.
<קושה פקמן: הוא נפל.
<קושה פקמן: לצערנו, בחור סופר-מוכשר שהיה בשנת שירות בחברה להגנת הטבע נפל והפך להיות נכה בארבע גפיים.
<קושה פקמן: בעבור כולנו – אני רועד – זאת הייתה טראומה מטורפת.
<קושה פקמן: אבל אנחנו צריכים להבין שאנחנו יוצאים לשטח - -
עמרם מצנע: ספר על החקירה, על התביעה ועל בית המשפט.
<קושה פקמן: אני לא בקי בכל הפרטים.
<קושה פקמן: החקירה הזאת הובילה את האנשים עצמם שהיו בשטח.
<קושה פקמן: הייתה קבוצה של שישה מדריכים שהיו צריכים לקחת אחריות גם על עצמם.
<קושה פקמן: מי שריכז את אותם מדריכים הוביל אותם עד תחילת הטיול, הסביר להם מה מותר להם, ומה אסור להם, וחזר לבית ספר שדה; אותה קבוצה הובילה את מנהל בית ספר שדה ואת רכז ההדרכה של בית ספר שדה לתביעה פלילית שהם נאלצו להתמודד איתה.
<קושה פקמן: בסופו של דבר חלקם יצאו זכאים, וחלקם יצאו חייבים ונדרשו לשלם קנסות.
<קושה פקמן: אסור היה לנו אפילו לשלם את הקנס.
<קושה פקמן: אפשר היה לחשוב שבית המשפט טעה, אפשר היה לחשוב שבית המשפט לא טעה.
<קושה פקמן: אבל נקלענו לסיטואציה שלדעתי היא טבעית במדינה דמוקרטית, שבה מישהו צריך לברר איפה האחריות, והאחריות נלקחה על-ידי האנשים שבאמת לא עמדו באותם קריטריונים, לפי פסיקת בית המשפט, באותם מקומות שהם לא לקחו אחריות או לא נקטו צעדים שהיו צריכים לנקוט בהם.
<קושה פקמן: זה כואב וקשה, ויחד עם זה לוקחים את האחריות, מבינים את המשמעות של טיול, וממשיכים לטייל, וממשיכים להשקיע מאמצים מרובים כדי שהמקרים האלה יתמזערו או יגידו לכדי אפס מקרים.
<קושה פקמן: ברשותך, משפט אחד רק על הנושא הכלכלי - -
עמרם מצנע: אבל ברור שיש נזק כלכלי.
עמרם מצנע: השעון רץ, ואני יודע שעוד הרבה אנשים רוצים לדבר.
עמרם מצנע: נעם סמל, אתה תייצג את כל מוסדות התרבות.
<נעם סמל: אני מייצג את פורום מוסדות התרבות שכולל כ-1,000 מוסדות תרבות ברחבי הארץ: תיאטראות, תזמורות, להקות מחול, הפילהרמונית, מוזיאון ישראל וכו'.
<נעם סמל: נמצאות פה עירית פוגל, מנהלת המחלקה לתיאטרון ולאמנויות הבמה של משרד התרבות, נציגת "הבימה" והדוברת של ה"קאמרי" אפרת אברהם.
<נעם סמל: אנחנו כולנו שמענו את רן ארז שדיבר על שלושה ערכים: על ערך חינוכי, על אהבת הארץ ועל אחריות.
<נעם סמל: קשה לדבר על ערכים אחרי הדיבור של ההורים שבאמת נגעו ללבנו, ובאמת הדרמה גדולה מאוד.
<נעם סמל: ואני עוסק בדרמה, ובכלל לא יכול להתמודד עם הדבר הזה, ואני מאוד מעריך את מה שדובר כאן.
<נעם סמל: אבל אם מדברים על אהבת הארץ אז למה בפולין כן, ולראות את ההצגה "גטו" של "הקאמרי" שעוסקת בחינוך לנושא השואה לא?
<נעם סמל: או לראות את הצגת הכיתה שלנו – של "הבימה" ו"הקאמרי" שהיום 25 שגרירים מכל העולם מגיעים לראות את ההצגה יחד עם נציגי משרד החוץ כדי להכין ציבור בעולם ליום השואה הבינלאומי שיהיה בעוד עשרה ימים – שם כן ופה לא?
<נעם סמל: "כחול-לבן" לא, וזהב פולני כן?
<נעם סמל: לא.
<נעם סמל: לא מקובל עלינו.
<נעם סמל: אם אתה מחריג את יד-ושם ואת המסעות לפולין – תחריג הכול.
<נעם סמל: אל תעשה איפה ואיפה, רן ארז, עם כל הכבוד.
<נעם סמל: לבי-לבי על המורים.
<נעם סמל: בהחלט יש פה בעיה גדולה ביותר.
<נעם סמל: אבל כל אדם שנמצא כאן או כל אדם שעוסק בניהול או בפיקוד או בהדרכה נושא באחריות פלילית פוטנציאלית.
<נעם סמל: גם אני.
<נעם סמל: אני מנכ"ל של תיאטרון, ותאמין לי, רן ארז, אני לא ישן אף לילה מבעיה בטיחותית.
<נעם סמל: לאחרונה העלינו הצגה שנקראת "שיער", ויש בה 25 צוגים.
<נעם סמל: זה מעין מתלים שעולים ויורדים.
<נעם סמל: היו עשרה מהנדסים של קונסטרוקציה ובדקו, וקורס בטיחות לעבודה בגובה לשחקנים ולרקדנים, וגם עד היום אני לא רגוע, ואני לא אהיה רגוע – לא אני ולא הצוות שתחתי.
<נעם סמל: אם מורה לוקח על עצמו את התפקיד הפדגוגי החינוכי המעולה – ואני מסכים שהפרנסה שלו לא כל-כך רוויה ולא עשירה, ומגיע לו יותר, ואני אלחם אתך שהוא יקבל יותר – אבל אם הוא לוקח על עצמו את המשימה הפדגוגית הזאת הוא גם לוקח על עצמו אחריות.
<נעם סמל: מדברים פה באמת על מקרים ספורים.
<נעם סמל: אני עצמי גם משפטן, ואני מבין שהעניין של רשלנות פלילית הוא ממש clear cut.
<נעם סמל: זה לא דבר שנוי במחלוקת.
<נעם סמל: אני לא יכול לנתח את המקרים שדוברו כאן קודם.
<נעם סמל: אני מדבר כאן בשם מוסדות התרבות.
<נעם סמל: מנכ"ל החברה להגנת הטבע הזכיר כאן את הנזק הכלכלי.
<נעם סמל: רן, אתה דיברת על אחריות?
<נעם סמל: אתה משדר לתלמידי ישראל חוסר אחריות.
<נעם סמל: אתה מדבר על ערך חינוכי?
<נעם סמל: אתה משדר "אין ערך חינוכי".
<נעם סמל: למה?
<נעם סמל: אפשר להפר חוזים.