GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יחיאל חיליק בר: זאת אומרת, היא אומרת להורים: אנחנו החלטנו.
יחיאל חיליק בר: אין לכם את הכלים לבחון את זה פדגוגית, בריאותית.
יחיאל חיליק בר: אין לנו יכולת לממן לכם את הדבר הזה.
יחיאל חיליק בר: אתם – take it or leave it.
<עופר רימון: אבל העובדות לא נכונות.
יחיאל חיליק בר: עכשיו, מה עם שכונות בהוד השרון או בכלל, עם ערים, שידם של ההורים אינה משגת?
יחיאל חיליק בר: ואני אומר את זה כי קיבלנו פניות מהורים.
יחיאל חיליק בר: לכן, מה שאני רוצה בקצרה לבקש, אדוני היושב-ראש, זה ככה: אם משרד החינוך עשה רפורמה, שיכול להיות שהיא מבורכת, צריך להסביר אותה להורים.
יחיאל חיליק בר: יכול להיות שתהיה התנגדות.
יחיאל חיליק בר: לפני שמנחיתים על ההורים את הסיפור הזה של הטאבלטים, בוא נשלב אותם בדיון הזה אם זה בכלל משהו שהם רוצים.
יחיאל חיליק בר: אבל נניח שזה דיון של החלטה שהיא מבורכת וההורים רוצים את זה, זה דבר שאתם, אנחנו כמדינה, כמשרד החינוך, צריך לקחת עליו אחריות ולממן אותו מאל"ף עד ת"ו.
יחיאל חיליק בר: לא לסמוך על עיריית הוד השרון שבמקרה היא עירייה עשירה ונחמדה ויפה שיכולה לממן את זה, אלא להחליט: או מחליטים ומתקצבים עיריות כדי שהן יממנו את זה או שמשרד החינוך מממן את זה.
יחיאל חיליק בר: לתת את זה להורים ולתלמידים בלי הכנה, בלי להתייעץ איתם ובלי לממן את זה, זה יוצר איפה ואיפה, זה יוצר השקעה של ההורים, כספית, בדברים שאולי הם לא יכולים, זה יוצר לחץ חברתי.
יחיאל חיליק בר: ואני חלילה – לסיום – לא רוצה לחשוב על ילד שיושב בכיתה ויש לו טאבלט, אל מול ילד שאין לו טאבלט או על שני ילדים שיש להם טאבלט, אבל אחד, הטאבלט הזה זה במקום דברים חיוניים אחרים, ולזה אני אשמח אם המשרד יתייחס.
<צביקה כספי: רבותיי, גם צריכים - - -
עמרם מצנע: לא, לא, תסלח לי, לא קיבלת רשות דיבור.
<צביקה כספי: גם בת-ימים - - -
יחיאל חיליק בר: זה הוד השרון כדוגמה.
יחיאל חיליק בר: זה לא קשור.
עמרם מצנע: בבקשה, יושב ראש הנהגת ההורים של הוד השרון.
<יהודית גידלי: תציג את עצמך, בבקשה.
<מירום שיף: שמי מירום שיף, אני יושב ראש הנהגת ההורים בהוד השרון.
עיסאווי פריג': ועד ההורים, אתה מתכוון.
עמרם מצנע: הנהגת ההורים.
<מירום שיף: הנהגת ההורים.
<מירום שיף: בהוד השרון הפרויקט הזה נעשה בשיתוף מלא עם הנהגת ההורים, יחד עם המשרד.
<מירום שיף: אני לא אחזור פה על הדברים שנאמרו גם על ידי המשרד וגם על ידי הגברת יפה עזרא.
<מירום שיף: ורק לעצם העניין: אנחנו מואשמים חדשות לבקרים שאנשים בהוד השרון קנו טאבלט מלחץ חברתי.
<מירום שיף: אני רוצה לציין שהטאבלט בהוד השרון בא במקום ספרי הלימוד.
<מירום שיף: בהוד השרון, כמעט בכל בתי הספר אין השאלת ספרים.
<מירום שיף: עלות ספרי הלימוד בכיתה ה' היא מעל 700 שקלים.
<מירום שיף: בכיתה ו' היא גם כן מעל 700 שקלים.
<מירום שיף: הפרויקט הזה, הטאבלט אמור לשמש אותנו לשלוש שנים.
<מירום שיף: אנחנו לא מעמיסים על ההורים מעבר לעלויות הרגילות שהם היו משלמים עליהן בין כה וכה.
<מירום שיף: הטאבלט בפרויקט שלנו נפרס ל-36 תשלומים.
<מירום שיף: כך שאין פה שום העמסה מעבר למצב הסטנדרטי שאנחנו בתור הורים שילמנו.
<מירום שיף: כמובן שאנחנו בתור הורים נשמח שמדינת ישראל תקנה לנו את הספרים, את הטאבלטים וכל דבר ודבר שבמדינה אפשר לקבל אותו.
<מירום שיף: אבל זו לא המציאות שלנו.
<עופר רימון: לא ריאלי.
<מירום שיף: ועדיין חשוב לנו שהילדים שלנו יתקדמו, יעברו לפרויקט של המאה ה-21, כי אנחנו לא רוצים שהם ילמדו כמו שהם למדו - - -
<אילן זנו: - - -
<מירום שיף: ואנחנו רוצים שהילדים שלנו יתקדמו וילמדו, ולא כמו שאנחנו למדנו לפני 20 ו-30 שנה.
<מירום שיף: זה לגבי ההאשמה שאנחנו - - -
<קריאה: יצרת את - - -, יצרת את - - -
<קריאה: הם התקדמו לאט - - - עם השני.
עמרם מצנע: אני אתחיל להוציא אנשים החוצה.
עמרם מצנע: כל אחד רוצה לדבר, צריך לכבד את האחר.
<מירום שיף: עכשיו, אנחנו, הפרויקט הזה עלה להורים 36 שקלים בחודש, מי שפרס את זה.
<מירום שיף: אפשרנו לכל ההורים להביא גם מכשיר מהבית.
<מירום שיף: לגבי מי שמדבר על ספרים משומשים אנחנו מאפשרים להם להביא את הטאבלט מהבית.
<מירום שיף: גם להורים שהביאו טאבלט מהבית נתנו, העירייה נתנה את ספרי הלימוד בחינם.
<מירום שיף: זאת אומרת, לא היה פה שום איפה ואיפה.
<מירום שיף: לגבי אותם הורים שמבחינות אידיאולוגיות, שגם אותם אנחנו מייצגים וגם אותם אנחנו מחבקים, והילדים שלנו משחקים איתם במגרש המשחקים גם מעבר לטאבלט, וצריכים להשאיר את הדברים במקומות הנכונים; בסוף יש פה ויכוח על טאבלט ולעזוב את הילדים בצד; גם להם אפשרנו והעמידו עכשיו, אחרי שהמשרד נדרש, העמיד מחשב נייד לאותם ילדים שבזמן השיעור יכולים ללמוד, ואין שום איפה ואיפה גם בזמן השיעור.
<מירום שיף: אני שואל אתכם, חברי הוועדה: איפה הבעיה בכלל?
<מירום שיף: עכשיו יש כמה הורים, ואני קראתי את כל המכתבים שנשלחו, ששואלים למה לא נתנו מחשב לבית, לילדים, לעשות שיעורים בבית.
<מירום שיף: האם לאותם ילדים אין מחשב בבית?
<מירום שיף: ילד שאין לו מחשב בבית ולא יכול לעשות שיעורים – אנחנו נקנה לו.
<מירום שיף: אבל זה לא הסיפור.
<מירום שיף: הסיפור פה הוא אנשים שמבחינות אידאולוגיות – ואני מכבד אותם דרך אגב.
<מירום שיף: זה לא דבר רע הסיבות האידיאולוגיות האלה – החליטו שהם לא קונים טאבלט.
<מירום שיף: אבל האם בגלל זה הרוב, שהוא 92% מההורים, לא זכאי ללמוד ולקדם את ילדיו?
<מירום שיף: יש פרויקט במדינת ישראל של המאה ה-21, שמשרד החינוך לא יודע לתקצב את כל בתי הספר במדינת ישראל.
<מירום שיף: כמובן שאני בתור הורה רוצה שיתקצבו את כולנו, אבל מה לעשות, זה לא קורה.
<מירום שיף: אז אסור לנו להתקדם בינתיים?
עמרם מצנע: אני אבקש עכשיו, אני רואה שזה רק אימהות, אז - - -
<קריאה: יש גם אבא אחד.
עמרם מצנע: מי מדבר בשם הורי בית הספר לפיד?
<הדס תגרי: אני אבקש.
<הדס תגרי: אני - - - לפיד.
עמרם מצנע: את, הגברת הדס תגרי?
<הדס תגרי: הדס תגרי.
<קריאה: היא לא מייצגת את הורי - - -
<קריאה: היא לא מייצגת את לפיד.
<קריאה: היא לא מייצגת - - -
עיסאווי פריג': נשמע את דעתה.
<קריאה: יש פה את חברת ההנהגה של לפיד.
עיסאווי פריג': אז נשמע את דעתה, היא לא מייצגת - - -
עמרם מצנע: עכשיו תדבר הגברת הדס תגרי, ואחר כך ידבר נציג הנהגת ההורים של בית הספר לפיד, ואחר כך נעבור לבית הספר השני.
יפעת קריב: ובינתיים קצת חברי כנסת - - -
עמרם מצנע: תנו, אבל תנו לשמוע.
עמרם מצנע: תראו, אתם אולי מעורבים.
עמרם מצנע: תאמינו לי, אני קראתי את כל החומר שקיבלנו ואני רוצה לשמוע.
יפעת קריב: אנחנו רוצים רק לשמוע.
עיסאווי פריג': יש לך יתרון יחסי עלינו.
עמרם מצנע: אין לי יתרון יחסי עליכם.
עמרם מצנע: החוכמה היא להגיע לסטיספיקציה בסוף הדיון, לא - - -
משה מזרחי: פה מדברים על טאבלטים.
משה מזרחי: אדוני היושב ראש, הסיפור זה לא הטאבלטים ולא הוד השרון.
משה מזרחי: זה לא הטאבלטים.
עמרם מצנע: כן, בבקשה, הגברת הדס תגרי.
<הדס תגרי: בוקר טוב.
<הדס תגרי: אני ביחד עם קבוצה של אימהות וגם אבות, אבל נכון שאנחנו מגיעות יותר אימהות.
<הדס תגרי: כי כשזה מגיע לחינוך של הילדים, בדרך כלל זה הנשים קצת יותר פעילות.
<הדס תגרי: אני מייצגת לא את כל הורי בית הספר לפיד.
<הדס תגרי: אני לא חושבת, דרך אגב, שיש פה מישהו שמייצג את כל הורי בית הספר לפיד.
<הדס תגרי: אני מייצגת קבוצת הורים בבית הספר שהתנגדה למהלך, למתווה המסוים הזה של הרכישה של ההטמעה באמצעות רכישת הטאבלטים על ידי ההורים, באופן שבו הוא הוצע.
<הדס תגרי: באמת, יש כמה נקודות שאני חייבת להבהיר מההתחלה: האופן שבו הדברים מוצגים הוא ממש לא מדויק.
<הדס תגרי: כמו שלכל אורך הדרך ממש עשו לנו ועושים לנו עדיין מסע דה-לגיטימציה.
<הדס תגרי: לא ניתנה הסכמה של 90% מההורים בהוד השרון.
<הדס תגרי: בסופו של דבר, בעקבות ההתנהלות הבאמת שערורייתית – ומי שמכיר אותי יודע שאני לא משתמשת במילים כאלה בקלות דעת – נרכשו טאבלטים על ידי כ-90% מההורים בארבעה בתי ספר.
<הדס תגרי: אני יכולה להגיד לכם באחריות שלפחות חצי; אתם יודעים מה, באחריות, לפחות 40% מההורים שרכשו טאבלטים.
<הדס תגרי: אם אתם שואלים אותם עכשיו: אתם רוצים להחזיר את הטאבלט ולקבל את הכסף בחזרה, ובואו נעשה את הפיילוט שאנחנו הצענו?
<הדס תגרי: היו חותמים לכם.
<הדס תגרי: לפחות, אני מכירה, אני יכולה לתת שמות.
<הדס תגרי: המון-המון-המון הורים שרכשו למרות שהם נגד התכנית הזאת וחושבים שהיא גרועה.
<הדס תגרי: התכנית הזאת – נכון שנשלחה לנו בסוף חודש יוני.
<הדס תגרי: שתי מילים על איך הדברים התפתחו.
<הדס תגרי: אני חושבת שזה חשוב להבין את זה: בסוף חודש יוני נשלח לנו מייל – בשנה הבאה יהיו טאבלטים.
<הדס תגרי: זה נשמע נורא מגניב לכולם.
<הדס תגרי: כולנו הלכנו לנו לעניינינו בקיץ.
<הדס תגרי: הקיץ הזה, כידוע לכולכם, לא היה קיץ מי יודע מה במדינת ישראל, ולא שמענו יותר מהסיפור הזה עד השבוע הראשון לתחילת שנת הלימודים.
<הדס תגרי: כשאז כינסו אותנו ואז הציגו לנו בפעם הראשונה והאחרונה את הפרויקט הזה, כולל הסכום, 1,300 שקלים, שפה זה מתחיל.
<הדס תגרי: כי זה עוד 220 שקלים ביטוח לשנה.
<הדס תגרי: זה לא כולל שבר – 150 שקלים עד 250 שקלים למסך, שכולנו יודעים שזה קורה עם הטאבלטים.
<הדס תגרי: זה לא כולל החלפת סוללה אחרי שנה וכולי וכולי.
<הדס תגרי: כל ההצגה על פני שלוש שנים היא: מי יודע איפה הילדים יהיו בעוד שלוש שנים.
<הדס תגרי: אוקיי?
<הדס תגרי: וכשמדובר בסכומים שנכנסים כביכול לתשלומים מרצון – בסוגריים: לא חושבת שזה יכול להיכנס, לא מבחינת הסכומים ולא מבחינת האופי של מה שמדובר עליו, שזה הליבה של תכנית הלימודים.
<הדס תגרי: אבל אם זה תשלומים מרצון, אנחנו, ההורים, רשאים להחליט האם אנחנו מעדיפים לקנות טאבלט או שאנחנו מעדיפים בכסף שלנו לקנות ספרים.
<הדס תגרי: דרך אגב, חבל מאוד שאנחנו לא בפרויקט השאלת ספרים.
<הדס תגרי: זאת שאלה בפני עצמה.
<הדס תגרי: הדברים מעולם לא הוצגו להורים.
<הדס תגרי: מעולם לא נאמר להורים: אנחנו צריכים את ההסכמה שלכם.
<הדס תגרי: בואו, תחתמו שאתם מעוניינים.
<הדס תגרי: בואו, תבינו שאתם גם לא חייבים להסכים.
<הדס תגרי: אנחנו התחננו.
<הדס תגרי: אני, באופן אישי, בשיחה למנהלת: את חייבת להגיד להורים שצריך את ההסכמה שלהם.
<הדס תגרי: כתבנו מכתבים לפני שפנינו הלאה, לפני שיצאנו לתקשורת.
<הדס תגרי: רדפו אחרינו עיתונאים מהרגע הראשון, אמרנו: אנחנו לא רוצים לדבר אתכם.
<הדס תגרי: תנו לנו לסדר את העניינים.
<הדס תגרי: פנינו, הוציאו חוזר: בואו, כולכם, ההורים, תקנו.
<הדס תגרי: אף מילה שאתם לא חייבים, אף מילה על חלופות.
<הדס תגרי: כלום.
<הדס תגרי: לא הציגו טפסים.
<הדס תגרי: במגן ובממלכתי א' אף הורה לא חתם על טופס, לא הציגו להם טפסים.
<הדס תגרי: לא הציגו להם טפסים, הם לא חתמו.
<הדס תגרי: אחרי שאנחנו הגענו עד לדוקטור חגית מאיר והיא הוציאה לנו את המסמך הזה שאומר שהוראות חוזר מנכ"ל בעניין תשלומים מרצון לא קוימו: לא התבקשה ולא התקבלה הסכמה של ההורים, לא בכלל ולא מיודעת ולא חופשית; ולא שוריינו חלופות למתנגדים, שאף אחד לא יודע כמה הם כי לא שאלו; ולכן לא ניתן להתקדם.
<הדס תגרי: אנחנו פנינו לפני שהתחילה המכירה וצריך לעכב את המכירה.
<הדס תגרי: ואחרי שהיא הוציאה את הדבר הזה עוד יצא חוזר של הגברת יפה עזרא ביחד עם המפקחת, דוקטור איילה ניקולא.
<הדס תגרי: דרך המנהלות הן הפיצו את זה אלינו, ההורים: אל תשימו לב למה שאומרים ההורים המטעים האלה.
<הדס תגרי: גשו לקנות, גשו לקנות.
<הדס תגרי: אנשים קנו.
<הדס תגרי: ועד הרגע האחרון, אנשים חיכו אצלנו עד הרגע האחרון ולא הלכו לקנות כי הם קיוו שתיעצר המכירה, אבל הם אמרו לנו: טוב, אין מה לעשות, זה מה שיש והלכו לקנות.
<הדס תגרי: זה מהלך שנכפה כאן על ההורים.
<הדס תגרי: אנחנו הוצאנו מכתב מיד, זמן קצר אחרי שהוצגו לנו הדברים, עם ההשגות שלנו.
<הדס תגרי: אמרנו: תקשיבו, ביררנו קצת.
<הדס תגרי: יש אולי שלושה בתי ספר יסודיים – אנחנו מדברים על ילדים בכיתה ה' – אולי שלושה בתי ספר יסודיים, - - - שהצלחנו לברר.
<הדס תגרי: שאלנו, שאלנו את המנהלת, שאלנו את הנהגת ההורים, שאלנו את כולם: איפה יש בתי ספר שכבר עשו מהלך כזה?
<הדס תגרי: תציגו לנו, תגידו לנו מה הלקחים.
<הדס תגרי: אחד לא הוצג בפנינו.
<הדס תגרי: עד עצם הרגע הזה לא הוצג בפנינו.
<הדס תגרי: אנחנו הבנו שיש אולי שלושה בתי ספר שבמתווה של ללמוד עם מכשיר מהבית.
<הדס תגרי: גם לא, יותר מ-50%, 60% משעות הלימוד.
<הדס תגרי: אמרנו: הדבר הזה זה משהו סופר ניסיוני.
<הדס תגרי: המורים שלנו רק בסוכות התחילו לעבור את ההכשרה.
<הדס תגרי: רגע, רגע, מה הלחץ?
<הדס תגרי: הילדים בכיתה ה'.
<הדס תגרי: בואו נחכה עם הדבר הזה.
<הדס תגרי: הסוסים דהרו קדימה, רמסו אותנו בדרך.
<הדס תגרי: היום באים כולם לפה ומציגים – ובאמת סליחה אם אנחנו נרגשות או נרגשים – והם אומרים: זו קבוצה קטנה של הורים שלא רוצה.
<הדס תגרי: באמת שזה מאוד-מאוד מקומם.
<הדס תגרי: כשהיועצת המשפטית של משרד החינוך מקבלת מכתב, אז היא אומרת: תעצרו את המכירה, והכול ממשיך והכול ממשיך, ואז מציגים להורים שבאים לקנות: בואו, תחתמו על טופס הסכמה.
<הדס תגרי: וחלק מההורים אמרו: אבל אני לא מסכים, אני לא רוצה, בואו תבטלו, הרגע אני חותם.
<הדס תגרי: אז חלק חתמו וחלק לא חתמו.
<הדס תגרי: חתמו ולא הבינו למה זה משנה, הרי הם באים כבר לקנות, ולא הבינו את כל המהלך הזה.
<הדס תגרי: זה הדברים.
<הדס תגרי: והיום אומר על זה שסיפקו לכל האחרים מחשבים: סיפקו מחשבים אחרי שהילדים שלנו ישבו שבוע בכיתות כשאין להם מחשבים, כשהאחרים כבר מתחילים להטעין להם תוכנות ואנחנו במכתבים נרגשים למי מי שרק מוכן.
<הדס תגרי: בסוף קיבלנו תשובה ממתאמת משרד החינוך אל מול הכנסת, כי כבר היה קבוע הדיון בכנסת, שהנה הנה המחשבים מגיעים, ואנחנו עוד לא יודעים אם מגיעים.
<הדס תגרי: יום אחד הגיעו - - -
עמרם מצנע: אוקיי, הגברת הדס תגרי.
<קריאה: אגב, זה לא רק בהוד השרון.
<הדס תגרי: אז אנחנו פה, אנחנו פה.
<הדס תגרי: לא מספיק לדבר על הנהלים לשנה הבאה, אלא על מה קורה איתנו עכשיו בהוד השרון.
עמרם מצנע: ראש ארגון או הנהגת ההורים של בית הספר.
עמרם מצנע: מה השם שלך?
<מירי לוי: שלום, שמי מירי לוי.
<מירי לוי: אני בהנהגת ההורים, אני הגזבר של בית הספר לפיד.
<מירי לוי: אני בהנהגת ההורים הרבה שנים.
<מירי לוי: הייתי גם יושבת ראש בהנהגת ההורים בלפיד וגם בעיר.
<מירי לוי: יש פה גם אבא שהוא בעד, ואני אשמח שישמעו גם את הצד השני.
<מירי לוי: אני רוצה להעלות כמה דברים שהם לא ברורים לי מראש: ממתי הורים מתערבים בהחלטות של משרד החינוך?
<הדס תגרי: אתם הורים - - - אתם הורים - - -
<מירי לוי: אני מדברת, יש פה - - - אני חברה - - -
<קריאה: את כמו נציגת עירייה, לא כהנהגת הורים.
<מירי לוי: חבר'ה, אני נציגת הורים, ותיכף אני אסביר למה אני מתכוונת.
<מירי לוי: אוקיי?
<קריאה: את ממש לא נשמעת ככה.
<קריאה: למה אתה מפריע פה?
<קריאה: למה אתה מפריע באמת?
<מירי לוי: אני חברה ב"מהות".
<מירי לוי: אני מאמינה שאתם מכירים.
<מירי לוי: אני נציגת הורים בדבר שנקרא "מהות", שבטח אתם מכירים, שהגברת רינה כהן וכל חברי החינוך נמצאים בו.
<מירי לוי: ששם מדברים על נושא של מעורבות הורים, ואני בעד, אבל יש גבול מאוד גדול בין מעורבות להתערבות.
<מירי לוי: ולפי דעתי, ההורים פה חצו את הגבול.
<מירי לוי: ותיכף אני אסביר את כל מה שאני אומרת.
<מירי לוי: בהתחלה, כשמשרד החינוך רוצה לצאת לתכנית – אני בעד לשתף הורים.
<מירי לוי: לשמוע את ההורים, לראות את הבעד ואת הנגד.
<מירי לוי: ודרך אגב, זה לא טאבלטים.
<מירי לוי: זה יכול להיות מחר מחשבון לימוד לבגרויות במתימטיקה שיש בו פונקציות חדשות או בדידים או כל דבר אחר שמשרד החינוך יאמין שהוא יתרום לחינוך של הילדים שלנו.
<מירי לוי: וחברים, מחשבים זו הקדמה, טאבלטים זו הקדמה.
<מירי לוי: לא מדובר על לשחק אחר הצהריים - - -
עמרם מצנע: הגברת מירי לוי, אני מבקש שתתמודדי.
עמרם מצנע: הדיון הוא לא אידיאולוגיה על התכנית, הדיון הוא יותר.
<מירי לוי: לא, לא.
<מירי לוי: אני, מבחינתי - - -
עמרם מצנע: את מייצגת את הנהגת ההורים של בית הספר.
<מירי לוי: אני מייצגת את ההורים שהם - - - בעד.
<מירי לוי: ויש פה - - -
<מירי לוי: את הנהגת ההורים.
<מירי לוי: הנהגת ההורים הייתה בעד.
<מירי לוי: ראו את זה.
<מירי לוי: היה שיתוף.
עמרם מצנע: אני רוצה לשאול אותך אבל איזה תהליכים עברתם עם ההורים בתוך בית הספר?
<מירי לוי: אז אנחנו נסביר.
<מירי לוי: אז קודם כל, זה אחד שהוא דבר שהוא מבחינתי מאוד חשוב, וראוי לציין, וזו נקודה לשאלה למשרד החינוך.
<מירי לוי: יצאו, אנחנו ישבנו, יושבים בהנהגת ההורים, הפרוטוקולים של הנהגת ההורים מפורסמים בכל מקום ואפשר גם לקרוא אותם.
<מירי לוי: מי שמתעניין ורוצה לדעת.
<מירי לוי: ביוני יצא מכתב ראשון, שאחריו יצאו עוד ארבעה מכתבים בנושא של הטאבלטים, שזה משהו - - -
<הדס תגרי: מה פתאום.
<קריאה: - - - מכתבים - - -
<הדס תגרי: אף מכתב לא יצא, כל הקיץ.
<הדס תגרי: באמת.
<מירי לוי: - - -
עמרם מצנע: הגברת הדס תגרי.
<הדס תגרי: אי אפשר להגיד דברים - - -
עמרם מצנע: נו, חברים, זה לא בית משפט פה.
עמרם מצנע: נו, באמת.
<הדס תגרי: לא, אבל יש איזה מינימום - - -
עמרם מצנע: זה לא בית משפט פה.
<הדס תגרי: איזה מכתבים?
<הדס תגרי: את - - -
עמרם מצנע: כל אחד יכול להגיד את מה שהוא רוצה.
<קריאה: נעביר לך.
<מירי לוי: המכתבים מוצגים פה.
<מירי לוי: יצאו מכתבים.
<מירי לוי: רוב ההורים, וגם יש פה הורים שהם בעד – הם בעד.
<מירי לוי: עכשיו, מה שהכי מרגיז בכל הנושא הזה; ודרך אגב, אלה שהם אידיאולוגית לא מוכנים לפרויקט, אני מעריכה אותם.
<מירי לוי: מעריכה אותם.
<הדס תגרי: אנחנו לא אידיאולוגית לא בפרויקט.
<הדס תגרי: אנחנו בעד מינהל תקין.
<מירי לוי: אבל אם יקראו את המכתבים שבסופו של דבר מה שהם דורשים זה: אנחנו מוכנים לפרויקט רק תנו לנו טאבלט מתנה.
<הדס תגרי: אוי, באמת.
<הדס תגרי: איזה - - - שערורייה.
<הדס תגרי: זו הדה-לגיטימציה שהם עושים לנו.
<מירי לוי: ואני חושבת שפה – הנה זה רשום, שחור על גבי לבן.
<מירי לוי: רשום.
<מירי לוי: זה המכתב שהם הוציאו, שחור על גבי לבן.
<מירי לוי: אז בגלל זה אני אומרת:
<מירי לוי: אם הוויכוח הוא עקרוני – זה סוג אחד; אם הוויכוח: בואו ותממנו לי את הטאבלט – הוא משהו אחר לחלוטין.
<הדס תגרי: באמת
<מירי לוי: שוב, אנחנו מאוד בעד.
<מירי לוי: אנחנו חושבים, אנחנו רואים איך זה מתנהל.
<מירי לוי: אנחנו כבר רואים מורים, אנחנו רואים איך שזה הולך.
<מירי לוי: אנחנו מאוד בעד.
<מירי לוי: ויש פה גם הורה שהבת שלו משתמשת עם הטאבלט, אז אני אשמח אם תוסיף כמה מילים.
עמרם מצנע: מי מייצג את בית הספר רבין?
עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי?
<קריאה: היא מייצגת את - - -
<קריאה: היא מייצגת את המתנגדים.
<ברכת קלימשטיין לוי: לא מייצגת אף אחד, - - - עצמי.
<ברכת קלימשטיין לוי: אז אם אני, יש לי - - -
עמרם מצנע: את חתומה על המכתב, אז אני - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: לא, לא.
<ברכת קלימשטיין לוי: בשמחה.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני מייצגת את עצמי, אבל לא הורי רבין ואני לא בוועד הורים - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: קוראים לי ברכת קלימשטיין לוי.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני אימא לשני ילדים בכיתה ה', תאומים, בן ובת, בשתי כיתות שונות.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני אימא לארבעה ילדים המערכת החינוך הממלכתית, והנושא פה הוא ממש-ממש לא טאבלטים.
<ברכת קלימשטיין לוי: וכל ניסיון לשים את זה ולצמצם את זה לנושא הטאבלטים או לנושא הוד השרון הוא ממש חוטא למטרה שלשמה התכנסנו פה.
<ברכת קלימשטיין לוי: הנושא העיקרי הוא מי מקבל החלטות במדינת ישראל בנושאים חינוכיים?
<ברכת קלימשטיין לוי: מי הסמכות השלטונית?
<ברכת קלימשטיין לוי: אני כהורה יודעת שאני עד גיל 18 מקבלת החלטות עבור הילדים שלי, וזה משפט שהם שומעים: כשתהיה בן 18 תקבל החלטות.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני מבקשת שהילדים שלי יקבלו את הסמכות השלטונית של משרד החינוך, שיש לו את הכלים הפדגוגיים, החינוכיים והחברתיים לקבל החלטות.
<ברכת קלימשטיין לוי: לאף הורה, יהיה מקצועי ככל שיהיה, כל אחד בתחומו, ויש פה הורים, באמת מהאליטה של החברה הישראלית, אין יכולת, גם אם יש רצון, אין יכולת לקבל החלטות פדגוגיות, בריאותיות, חברתיות, רגשיות.
<ברכת קלימשטיין לוי: אין לאף אחד מההורים יכולת להבין או לנתח את מכלול השיקולים כדי ללכת לפרויקט מהסוג הזה שהוא פרויקט שנוגע בליבת הלימודים.
<קריאה: טיפה הגזמת, לא?
עמרם מצנע: משרד החינוך החליט.
<ברכת קלימשטיין לוי: לא, לא, לא.
<ברכת קלימשטיין לוי: משרד - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: לא.
<ברכת קלימשטיין לוי: משרד החינוך שלח את ההורים לריב בינם לבין עצמם האם הם מעוניינים בטאבלט, כן או לא.
עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי, בואי נחדד רגע: משרד החינוך החליט על הכיוון - - -
יפעת קריב: דוקטור עופר רימון נמצא כאן והוא - - - את האוטוריטה המקצועית.
עמרם מצנע: הוא החליט.
<הדס תגרי: אבל אנחנו - - - אבל הוא לא שלח לנו - - -
עמרם מצנע: לא, כי את מעלה שאלה נכונה מאוד, אבל אני חושב שאת - - -
<הדס תגרי: הוא לא החליט שהוד השרון תיכנס לפרויקט הזה.
יפעת קריב: ממש לא.
עמרם מצנע: את מעלה שאלה נכונה אבל התשובה עליה היא ברורה: משרד החינוך החליט.
עמרם מצנע: הוא גם הציג את התכנית הזו אצלנו לפני חצי שנה, משהו כזה.
<ברכת קלימשטיין לוי: השאלה אם הוא יכול לכפות.
<ברכת קלימשטיין לוי: אם כן, בוודאי - - -
עמרם מצנע: את בעצמך אמרת - - - יחליט.
<ברכת קלימשטיין לוי: אבל רק רגע, אדוני היושב ראש: אני מעולם, מעולם לא התערבתי בשיטת הבדידים ולא עניין אותי אם לומדים חשבון או תורה כי משרד החינוך החליט והוא מלמד.
עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי, אבל את סותרת את עצמך.
עמרם מצנע: כי אילו משרד החינוך היה, במסגרת ההחלטה הזו, גם מחלק לכולם את כל האמצעים, אז על מה היה הדיון פה?
עמרם מצנע: היה הדיון על האידיאולוגיה.
<ברכת קלימשטיין לוי: עוד פעם: ברגע שמשרד החינוך מחליט, אני כאימא יכולה להביע את דעתי על איך לומדים תורה או חשבון, אבל משרד החינוך הוא האוטוריטה, הוא הסמכות - - -
עמרם מצנע: אז הוא החליט.
<הדס תגרי: לא.
<הדס תגרי: הוא אמר שההורים החליטו - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: אז זה מה שאנחנו רוצים לברר.
<ברכת קלימשטיין לוי: אנחנו לא הבנו באיזה עולם אנחנו חיים עד רגע זה.
<ברכת קלימשטיין לוי: אם משרד החינוך החליט שזה מה שהוא עושה, אני רוצה לשאול את השאלה, באמת-באמת, היות ואני לא מבינה – אני אזרח שומר חוק, וכל מה שמשרד החינוך יעשה ויגיד לי לעשות אני אעשה גם אם זה לא מוצא חן בעיניי.
<ברכת קלימשטיין לוי: ויש לי ביקורת, כזאת או אחרת, ואני שולחת את הילדים בלב שלם ובנפש חפצה לחינוך הממלכתי.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני רוצה להבין האם ברגע שמשרד החינוך החליט, האם כל ראש עיר רשאי לחייב את כל ההורים להיכנס - - -
עמרם מצנע: אז הגעת עכשיו לשאלה העיקרית: זה עניין הקנייה של המכשיר.
<ברכת קלימשטיין לוי: עוד פעם, זה לא, אני רוצה לחדד: נכפה עלינו להילחם באמצעים כספיים.
<ברכת קלימשטיין לוי: היות ושלחו אלינו: תשלמו, הדבר יכול - - -
עמרם מצנע: לא, אבל אם, למשל, משרד החינוך או ראש העיר היו מחליטים לגבות את התכנית הזו בכך שהטאבלטים נקנים על ידי הממסד, אז כל השאלות שלך היו נגמרות?
<ברכת קלימשטיין לוי: לא, ממש לא.
<ברכת קלימשטיין לוי: אבל אז יכולתי – תראו, עוד פעם: צריך להבין מי מקבל את ההחלטות.
<ברכת קלימשטיין לוי: אם מי שרשאי על פי חוק לקבל את ההחלטות זה משרד החינוך וראש העיר, לי זה פשוט באמת לא ברור האם ראש עיר יכול לקבל החלטה כל כך מרחיקת לכת.
<ברכת קלימשטיין לוי: אם משרד החינוך אומר - - -
עמרם מצנע: משרד החינוך מקבל החלטה.
עמרם מצנע: את ההחלטה אחר כך מיישמים כלפי מטה.
<ברכת קלימשטיין לוי: אין בעיה.
<ברכת קלימשטיין לוי: אוקיי.
עמרם מצנע: לראש עיר יש סמכות, למנהל בית ספר.
עמרם מצנע: אנחנו הולכים עכשיו לכיוון של עצמאות יותר גדולה למנהלי בתי ספר - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: זו אחת הסכנות הכי גדולות.
עמרם מצנע: אני לא חושב.
עמרם מצנע: אני חושב הפוך ממך.
יפעת קריב: דרך אגב, גם עצמאות יותר גדולה לראשי הרשויות.
עמרם מצנע: אני חושב שצריך לתת עצמאות ויהיו לנו גם מנהלים יותר טובים.
עמרם מצנע: אבל בואי - - -, זה לא הוויכוח כרגע.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני מסכימה שכל בית ספר יכול באמת, על ידי אותם בתי ספר אוטונומיים, לתת את הדגשים שמיוחדים לחברה הספציפית שבה הוא חי.
<ברכת קלימשטיין לוי: ואין ספק שהמנהלות יכולות לנהל יותר טוב מאשר כל אותם - - -
עמרם מצנע: יש להם עצמאות במסגרת קבלת ההחלטות, במסגרת הדירקטיבות שמקובלות במשרד החינוך.
<ברכת קלימשטיין לוי: אבל ברגע ששולחים החלטה מהסוג הזה לפתחם של ההורים – אנחנו הגענו, בבית הספר רבין, אני רוצה להגיד לך שהיינו חברה לעילא ולעילא.
<ברכת קלימשטיין לוי: התעסקנו רק במי מביא מה לל"ג בעומר, ומי עושה טרמפ אחד לשני.
<ברכת קלימשטיין לוי: הגענו למצב שבו הורים פתחו קבוצות וואטסאפ עם איומים איומים ונוראים.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני קיבלתי איומים גם בחוץ, עכשיו, וגם בקבוצות הוואטסאפ, איך אני עושה כזה.
<ברכת קלימשטיין לוי: עכשיו, אם אתם שולחים את זה לפתחנו להחלטה, אז תראו לאיזה מצב חברתי אתם מביאים את ההורים.
<ברכת קלימשטיין לוי: אתם יודעים שנפתחה קבוצת וואטסאפ של ילדים עם טאבלטים, והבת שלי בכתה ואמרה: אני הולכת לפתוח קבוצת וואטסאפ של ילדים בלי טאבלטים.
<ברכת קלימשטיין לוי: אמרתי לה: עמית, אני יודעת כמה זה קשה לך, אבל את לא תהיי מה שהם.
<ברכת קלימשטיין לוי: את לא תעשי קבוצה של ילדים עם טאבלטים ובלי טאבלטים.
<ברכת קלימשטיין לוי: את לא תפגעי בילדים אחרים למרות שאת נפגעת.
<ברכת קלימשטיין לוי: אני רק רוצה, ברשותכם, רק דבר אחד שביקשה ממני חברה שנבצר ממנה להגיע, כי רוב ההורים הם הורים שכירים, הם לא יכולים לקחת יום חופש מהעבודה ולהגיע.
<ברכת קלימשטיין לוי: ביקשה ממני אותה חברה שנמצאת בבית הספר מגן.
<ברכת קלימשטיין לוי: ואני מבקשת, הרי כולכם יושבים פה, תרשמו את השמות ותבדקו איתם אם הם נתנו הסכמה לאי-מייל שנשלח - - -
עמרם מצנע: לא, הגברת ברכת קלימשטיין לוי, זה לא.
עמרם מצנע: עזבי, זה לא.
<הדס תגרי: זה חשוב - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: לא, זה חשוב, זה חשוב מאוד שתשמעו את האנשים שקנו.
<ברכת קלימשטיין לוי: כותבים פה לפחות עשרה הורים שהם קנו את הטאבלט תחת לחץ חברתי כדי שהילד שלהם לא יהיה שונה, כי הילד בא הביתה ובכה.
<קריאה: אבל - - - שזה עדיין - - -
<ברכת קלימשטיין לוי: אני חושבת שלא הוגן, לא הוגן לשים הורים במצב כזה שבו הם צריכים להילחם אחד עם השני על החלטה שהיא מהותית – גם כלכלית אבל גם חברתית ורגשית.
עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי, אני מודה לך.
עמרם מצנע: יש הנהגת - - -
<אלעד מאירי: רבין.
עמרם מצנע: רבין.
עמרם מצנע: הנהגת ההורים?
<אלעד מאירי: אני אלעד מאירי.
<אלעד מאירי: אני אשתדל לעשות את זה קצר, כי בעצם כבר פה אמרו את מרבית הדברים, רק כמה נקודות: קודם כל, בבית הספר רבין נעשתה הצבעה מיד אחרי ההרצאה של המנהלת, הצבעה בעל פה, והיה שם רוב של כ-90%.
<אלעד מאירי: אני לא רוצה להגיד מספר מדויק אבל כ-90%.
עמרם מצנע: 90% אמרת.
<אלעד מאירי: כ-90%.
<אלעד מאירי: כן.
<אלעד מאירי: טוב, לא נכון, אוקיי.
<אלעד מאירי: אז אני מוכן שיבדקו את זה.
יפעת קריב: בכל מקרה התבקש רוב של 70%, אז זה בסדר.
עמרם מצנע: כן, בואו.
עמרם מצנע: אי אפשר להתווכח על העובדות פה.
<אלעד מאירי: יש לנו.
<קריאה: אז תציג אותן.
<אלעד מאירי: אני חושב שיש פה מצד המתנגדים מעשה לא הוגן.
<אלעד מאירי: מרביתם מתנגדים מסיבות שבכלל לא קשורות לכסף.
<אלעד מאירי: מרביתם.
<אלעד מאירי: הם מתנגדים מסיבות של קרינה וכדומה.
<אלעד מאירי: רק משהם הבינו שאין להם שום say, כמו שהגברת ברכת קלימשטיין לוי אמרה, ואני מסכימה איתה בהרבה מאוד מהדברים, שהדיון פה הוא לא על הטאבלטים, אלא על מעורבות ההורים במערכת החינוך; אז משהם הבינו שאין להם שום סיכוי לצאת נגד העניין הזה של הקרינה אז הם הלכו לעניין הכספים, ודרך זה מנסים לטרפד את הפרויקט.
<אלעד מאירי: דבר אחרון שאני רוצה לשאול פה: איך מנהלת בית הספר צריכה להתנהג עם ילדים, שבעצם היא סיפקה להם טאבלט, הן על ידי העירייה או מתרומות לבית הספר, ואותם ילדים קיבלו מההורים שלהם הוראה לא להשתמש בטאבלט בבית הספר?
<אלעד מאירי: איפה זה נשמע כזה דבר?
<אלעד מאירי: אני אשאל אותך שאלה: אם אספיס היה עוכר ישראל, אז אבא שלי שהוא היה נאמן לארץ ישראל ולא היה רוצה שאני אלמד באספיס, היה אומר לי: אל תלמד חשבון?
<אלעד מאירי: איפה זה נשמע הדבר הזה, שהורים יגידו לילדים שלהם לא ללמוד עם טאבלטים בתוך בית ספר?
<אלעד מאירי: זו שערורייה.
<אלעד מאירי: זה סקנדל.
<אלעד מאירי: תודה.
משה מזרחי: בשביל מה באנו?
משה מזרחי: כן, אני רוצה לדבר.
עמרם מצנע: בבקשה, חבר הכנסת משה מזרחי.