GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: שקיפות, שקיפות, שקיפות.
עמרם מצנע: היום לכל הרשויות המקומיות יש אתרי אינטרנט משוכללים.
עמרם מצנע: אני עוד לפני 15 שנה בעיריית חיפה, שמנו ברשת של הגוף של איכות הסביבה, שמנו ברשת את כל האנטנות הסלולריות.
עמרם מצנע: אז זה היה הנושא המרכזי.
עמרם מצנע: כל אחד יכול היה להיכנס, ולראות מתי בדקו בפעם האחרונה ומה היו התוצאות.
עמרם מצנע: אפילו לא שמנו את התוצאות במספרים אלא בצבעים אדום, ירוק וצהוב, כדי שאנשים שלא מבינים במספרים יוכלו לראות, איפה זה נמצא.
<חיליק רוזנבלום: אבל בהמשך ראש עיריית נתניה חייבה לחזור על הבדיקות, ולא להיכנס לבית ספר בלי ההורים.
עמרם מצנע: אין ספק ששיתוף פעולה עם ועד ההורים הוא דבר אלמנטרי, והוא מביא רק תוצאות חיוביות.
עמרם מצנע: לא אחזור על דברים שאמרנו, ואני בהחלט בעדם.
עמרם מצנע: הוועדה תמשיך לעקוב, כמובן.
עמרם מצנע: נקודה חשובה, שאני מבין שהממשלה לא הצליחה עד עכשיו לתקן את התקנות על-פי החוק.
עמרם מצנע: יכול להיות שזה יחייב – הרב נהרי, אני לא אהיה פה, אבל אתה כן – לקחת ולחוקק חוק שלא קובע שצריך את הסכמת הגופים, אלא לתת סמכות לאחד המשרדים לקבוע את סף הקרינה, ואתו לאחר מכן לכייל את כל המכשירים ואת כל הבדיקות.
עמרם מצנע: שלום בוקר טוב.
עמרם מצנע: חברי, חברי הכנסת, אלף אני מתנצל על האיחור, ב' - תודה רבה לכם שבאתם, ו-ג' - פה עכשיו בחדר הסגור הזה אנחנו עוסקים בדברים הכי חשובים.
עמרם מצנע: במסדרונו ובתקשורת כולם עוסקים – יש ממשלה, אין ממשלה, יש כנסת, אין כנסת.
עמרם מצנע: אנחנו נתעלם מזה ונדבר בענייננו.
עמרם מצנע: אנחנו הנהגנו מנהג בוועדה מזה כבר קרוב לשנתיים, מאז שכוננה הכנסת ה-19, לקיים מעמד שנקרא שיח מורים, שבמסגרת ועשינו עד עכשיו נדמה לי חמישה מפגשים כאלה.
עמרם מצנע: פעם היו גננות, פעם היו מורים יסודיים, מורי תיכון, מנהלי ומנהלות יסודי ואפילו מזכירות בתי ספר עשינו פעם.
עמרם מצנע: מצאתי לנכון חשיבות גם לשמוע ולדבר עם מנהלות ומנהלי בתי ספר בחינוך המיוחד.
עמרם מצנע: הוועדה מקדישה הרבה מאד מזמנה לילדים בעלי צרכים מיוחדים וכל המערכת כמובן המתלווה לכך, בתי ספר לחינוך מיוחד, כיתות לחינוך מיוחד בתוך בתי הספר, הנושא של השילוב של ילדים עם צרכים מיוחדים בכיתות רגילות.
עמרם מצנע: אנחנו גם הגשנו לאחרונה הצעת חוק חדשה לנושא החינוך המיוחד, שהוא מפנים פנימה את הדו"ח שעסק בנושא החינוך המיוחד והשילוב בבתי הספר.
עמרם מצנע: לצערי הרב החוק הזה כנראה לא יקודם בכנסת הזאת, אבל זה חוק שבאמת לקח את נושא החינוך המיוחד ונתן לו חוק וחקיקה שמנסה להתמודד עם מירב הבעיות.
עמרם מצנע: הוא חוק לא פשוט ולא קל וגם יש לו משמעויות תקציביות לא קלות, אבל ההצעה לפחות קיימת ואני מקווה מאד שהיא תגיע באיזה שהוא שלב לפרקה.
עמרם מצנע: הנוהל שאנחנו מקיימים במפגשים האלה, הוא בעצם לשוחח, לדבר, לשמוע.
עמרם מצנע: זה נותן לנו בוועדה את היכולת קצת להרגיש בקצות האצבעות את השטח, כי אנחנו די מרחוקים.
עמרם מצנע: כל אחד מאיתנו בא מעשיה והרבה ניסיון, אבל פה בכנסת אנחנו קצת מרוחקים.
עמרם מצנע: גם הכנסת, כפי שאתם יודעים, זה לא גוף ביצוע אלא אנחנו אמורים להיות הפה שלכם והאוזן שלכם ולהביא לכאן דברים שבאמת מעסיקים, מטרידים.
עמרם מצנע: אני גם מאד שמח שבישיבות שלנו, לאורך כל השנתיים האחרונות, יש נוכחות מאד מאסיבית של אנשים ממערכת החינוך, גם מורים ממש מהשטח.
עמרם מצנע: זה נותן לנו את האיזון החוזר, את הפידבק הדרוש בדברים שאנחנו מנסים לעשות כאן.
עמרם מצנע: אז באמת השיח הוא חופשי, למרות שמקליטים את מה שאתם אומרים, אבל אני לא רוצה שתחששו.
עמרם מצנע: לא כביקורת, אלא באמת לספר לנו על הדברים שאתם עושים וכמובן מה הייתם מצפים מאיתנו.
עמרם מצנע: כפי שאמרתי, לנו זה נותן ראייה לתוך השטח לעומק, ולכם – מפגש – אפילו ביניכם.
עמרם מצנע: אני מניח שאתן לא נפגשות כל יום שני וחמישי.
עמרם מצנע: בתי ספר לחינוך מיוחד, באופן טבעי, הם כאלה מגדלי אור בודדים בחלק מהמקומות.
עמרם מצנע: בערים הגדולות יש קצת יותר, אבל ביישובים היותר קטנים זה מגדלור פה, מגדלור שם והמפגש הזה, אני מניח, יכול לעזור גם בתחום הזה.
עמרם מצנע: אז מי רוצה להתחיל?
עמרם מצנע: או חברי הכנסת?
עמרם מצנע: חברת הכנסת קלדרון?
מסעוד גנאים: באנו לשמוע.
מסעוד גנאים: נדמה לי, שנינו, אני וחברת הכנסת קלדרון מרקע חינוכי, נכון?
מסעוד גנאים: היית מורה?
מסעוד גנאים: גם אני הייתי מורה.
מסעוד גנאים: אז באנו להקשיב ולשמוע ואחר כך אם יש לנו משהו לומר, נגיב.
עמרם מצנע: אז בבקשה.
עמרם מצנע: מי מתחילה?
מסעוד גנאים: או מתחיל.
מסעוד גנאים: יש ארבעה או שלושה.
עמרם מצנע: מי הכי מהצפון?
עמרם מצנע: אורנה, את?
עמרם מצנע: קריית שמונה, אין יותר צפונה פה מקריית שמונה.
<גלית אמסלם: אז שמי גלית אמסלם, אני מנהלת את בית הספר אופקים בחיפה, בית ספר לילדים עם נכויות מוטוריות שנמצא די במרכז העיר חיפה.
<גלית אמסלם: אני רוצה להעלות את - - -
עמרם מצנע: אני מכיר את בית הספר, אבל תסבירי מה האופי של בית הספר, הרי לכל בית ספר לחינוך מיוחד יש פרופיל אחר.
<גלית אמסלם: נכון, אז אני אספר קצת.
<גלית אמסלם: זה בית ספר לילדים שרובם יושבים על כסאות גלגלים, חלקם הולכים ונעזרים בהליכונים.
<גלית אמסלם: זה ילדים שהלקות העיקרית שלהם בעצם היא נכות מוטורית.
<גלית אמסלם: לשם כך הם נוסעים לפעמים שעה ושעה וחצי בבוקר מצפון המחוז – מכרמיאל, עכו והכפרים בגליל ועד אפילו נתניה בדרום המחוז – יש לנו תלמיד מנתניה.
<גלית אמסלם: התלמידים מגיעים לבית הספר ולומדים עד השעה 15:30.
<גלית אמסלם: הם מקבלים את כל השיעורים, את כל מקצועות הליבה בעצם בבית הספר.
<גלית אמסלם: לומדים בהשקה לתכנית הלימודים הרגילה.
<גלית אמסלם: אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שכולם, ולא רק יוצאים מנקודת הנחה – הם ילדים ברי למידה – גם הצעירים וגם הבוגרים – הם בעלי אינטליגנציה תקינה, עד פיגור קל.
<גלית אמסלם: זה בית ספר שמגיש את התלמידים למבחני בגרות במתמטיקה עד שלוש יחידות, באנגלית עד שלוש יחידות כרגע, ספרות עד 2 יחידות, מדעי המחשב, מדעי התזונה, אומנות - הגשנו שנה אחת.
<גלית אמסלם: ברגע שתלמיד מתקדם ויכול להתקדם הלאה ואיננו יכולים לתת לו את המענה בתוך בית הספר, אנחנו משלבים אותו בבית ספר בקהילה.
<גלית אמסלם: למשל תלמידה שלנו השנה לומדת שלוש פעמים בשבוע בבית ספר עירוני א', כי זה בית ספר נגיש יחסית, ושם בעצם היא לומדת ל-4 יחידות במתמטיקה.
<גלית אמסלם: זאת אומרת אנחנו נותנים את המענים ותופרים בעצם באמת חליפה מתאימה לכל תלמיד בהתאם ליכולות שלו וגם לצרכים שלו.
<גלית אמסלם: זאת אומרת אנחנו בגיל 16, בהתאם לתכנית מעברים, יושבים עם התלמיד ועם משפחה שלו ובונים לו את האופק שלו, העתידי.
<גלית אמסלם: אם אנחנו מוצאים שהאופק העתידי של תלמיד הוא מבחינה לימודית אקדמית השכלתית, שם זה התחום החזק שלו ומוטורית הוא לא כל כך יכול להשתלב בחברה, מוטורית הוא לא עמלני, הוא לא יכול להיות יצרן, אז אנחנו הולכים איתו באפיק הזה ואיתו בונים לו את החזון האישי שלו והוא מתנסה במהלך השנים, ה-5 שנים שנותרות לו בבית הספר – איך שאפשר.
<גלית אמסלם: זאת אומרת הוא מגיע לאוניברסיטת חיפה, הוא מגיע למכללת תלתן.
<גלית אמסלם: אלה המקומות שבינתיים יצרנו איתם קשרים, תלמיד מתנסה בהם ממש עד לרמה של סמסטר.
<גלית אמסלם: אנחנו פונים לפעמים ומבקשים ומאשרים לנו להתנסות אצלם סמסטר אחד, ואישרו לנו, באמת, בהתנדבות, וזה משהו שהוא אינו מובן מאליו ומאד מוערך.
<גלית אמסלם: ואז בעצם איתו אנחנו עוברים איזו שהיא כברת דרך ובונים יחד עם הקהילה.
<גלית אמסלם: למשל בקריית אתא יש איזה שהוא מתנ"ס, שבנה עבור תלמידים כמו שלנו כל מיני התאמות, שבהם הם למדים מאיתנו איך לעשות התאמות טכנולוגיות, טט"ח וכל מה שנדרש על מנת שהם יוכלו להגיש את התלמידים שלנו, עד גיל 30, להכין אותם והם באים להיבחן אצלנו בבית הספר.
<גלית אמסלם: זה בנושא הבגרויות, אבל לא כולם במסלול של בגרויות.
<גלית אמסלם: יש לנו תלמידים אחרים שהם במסלול עמלני.
<גלית אמסלם: זאת אומרת שלהם צריך לפתח את הכישורים החברתיים, את היכולת שלהם להתנהל בצוות ואז הם יוצאים ליום עבודה, יום התנסות בקהילה, גם, בהתאם לחזון אישי.
<גלית אמסלם: למשל, יש לנו תלמידה שרוצה לעבוד במשרד עורכי דין כשהיא תהיה גדולה, בחזון שלה.
<גלית אמסלם: אז אנחנו משלבים אותה במשרד עורכי דין.
<גלית אמסלם: יש לנו תלמיד שרוצה להיות צייר, למרות הנכות המוטורית שלו – הוא מצייר בכף הרגל, אבל הוא מחונן.
<גלית אמסלם: הוא פשוט מצייר מדהים.
<גלית אמסלם: אז שדכנו אותו לצייר בקסטרא, בחיפה, ואז הוא יורד ולומד ממנו איך עובד צייר, מה עושה צייר, איך מתמודדים עם מכירה על ציורים.
<גלית אמסלם: מה שחשוב לנו: אני מנהלת את בית הספר 8 שנים.
<גלית אמסלם: אני הגעתי מחינוך של ילדים עם הפרעות התנהגות.
<גלית אמסלם: ילדים מאד נורמטיביים בהתנהלות שלהם.
<גלית אמסלם: כשהגעתי לבית הספר ראיתי את התלמידים שלנו, שהם מאד-מאד נורמטיביים.
<גלית אמסלם: זה שהם יושבים בכיסאות גלגלים, זה לא יכול למנוע מהם להתקדם.
<גלית אמסלם: זה לא יכול להיות שאנחנו לא נקבע להם מטרות, יחד איתם, לגבי העתיד שלהם.
<גלית אמסלם: זה לא שלמורה יש את האוטונומיה לבוא ולהחליט ולהגיד אני מכיר מה הוא רוצה, אני יודע מה טוב לו.
<גלית אמסלם: אין דבר כזה.
<גלית אמסלם: אסור שזה יקרה.
<גלית אמסלם: העולם שלהם לא יכול להיות תלוי בנו, רק בנו, כי אנחנו יודעים מה טוב בשבילם, כי אנחנו נחליט.
<גלית אמסלם: ולכן אנחנו חושבים היום, אני חושבת ואני מדברת בשם בית הספר שלי, בשם הצוות שלי, שכן להציב ביחד עם התלמיד מטרות עבורו.
<גלית אמסלם: חייבים להציב מטרות.
<גלית אמסלם: חייבים.
<גלית אמסלם: אי אפשר להתנהל ולדשדש באפלה.
<גלית אמסלם: אתה לא יכול להתנהל, אתה לא יכול לקדם אותם ככה.
<גלית אמסלם: אנחנו בנינו עבור התלמידים שלנו שלושה ימי לימוד שהם ימים אינטנסיביים, שהצוות הפרה-רפואי נכנס לתוך כיתת הלימוד ושם הוא נותן מענה.
<גלית אמסלם: אם הילד צריך לעמוד בעמידון – הוא עומד בשיעור מתמטיקה בעמידון.
<גלית אמסלם: זאת אומרת שילדים לא יוצאים.
<גלית אמסלם: זה לא כמו מרכז טיפולי שהם באים, מקבלים טיפולים וחוזרים הביתה.
<גלית אמסלם: לא.
<גלית אמסלם: שלושה ימים הם לומדים באופן אינטנסיבי, שיטתי – מתמטיקה ושפה.
עמרם מצנע: מה הם הקשיים שאת נתקלת בהם?
<גלית אמסלם: אנחנו מצאנו לאחרונה, אני נחשפתי לקשיים.
<גלית אמסלם: הקשיים שעומדים בפנינו הם: קודם כל זה ריבוי צוות.
<גלית אמסלם: 60 אנשי צוות שמתוכם - - -
עמרם מצנע: על כמה ילדים?
<גלית אמסלם: על 90 תלמידים בבית הספר.
<גלית אמסלם: לא כולם בבת אחת באותו יום בבית הספר.
<גלית אמסלם: זה מתחלק כמובן.
עמרם מצנע: הצוות לא כל יום כולם.
<גלית אמסלם: הצוות, בדיוק.
עמרם מצנע: כמה משרות זה?
<גלית אמסלם: זה 90 משרות, מתוכן 56 של משרד החינוך.
<גלית אמסלם: חלקיות.
<תמי מנור: אבל זה לא יצא 90 אנשי צוות עם משרות מלאות, זה יוצא בערך 40 משרות מלאות.
<תמי מנור: יש כאלה שהם עובדים פרה-רפואיים, עובדים בבית ספר כזה או אחר.
<תמי מנור: אני רק אציג את עצמי, תמי מנור, מנהלת בית ספר גניגר.
<גלית אמסלם: רציתי רק לסיים להגיד את הקשיים שלי ואחר כך את תדברי.
<גלית אמסלם: סליחה.
<גלית אמסלם: הקשיים שעומדים בפני היום הם שהיות וההתייחסות שלנו - - -
עמרם מצנע: רגע, 90 ילדים זה כי זה כושר הקליטה שלך?
עמרם מצנע: או שזה מה שיש?
<גלית אמסלם: לא, זה כושר הקליטה וגם יש יותר פניות, אבל אנחנו לא יכולים לקלוט מעבר.
עמרם מצנע: זאת אומרת 90 ילדים זה גודל ה - - -
<גלית אמסלם: זה המקסימום שאפשר לקלוט מבחינתנו כדי לתת מענה באמת אופטימאלי, כשכל ילד עומד בעמידון שלוש פעמים בשבוע, כשכל ילד הולך הליכה טיפולית, כשכל ילד מקבל איש צוות שעוזר לו בהאכלה טיפולית.
<גלית אמסלם: זאת אומרת כדי שזה יהיה באמת כמו שצריך.
<גלית אמסלם: הקשיים שאנחנו נתקלים בהם זה קודם כל ריבוי צוות, שמעבר לזה שזה ריבוי דעות וזה יכול להפרות ולתת איזו שהיא חשיבה מעבר, זה המון-המון ידע שמסתובב, המון ידע.
<גלית אמסלם: המון-המון ניירת פדגוגית שמסתובבת.
<גלית אמסלם: זה תכנית לימודים אישית ותכנית לימודים כיתתית ותכנית לימודים קבוצתית - אם הוא לומד גם בקבוצות למידה וזה תכנית לימודים בית ספרית וזה המון-המון ידע פדגוגי, כשבסופו של דבר הוא מסתכם – אז או שאנחנו בית ספר ירוק כאילו, כי כל הניירת הזאת הולכת לאיזה שהן תיקיות שנמצאות סגורות בחדר של עובדת סוציאלית, או בכיתה, במקרה הטוב.
<גלית אמסלם: אני לא בטוחה כמה מעיינים בהם, כמה אנשי צוות יודעים כמה המטרה הטיפולית או המטרה החינוכית באמת מותאמת לכל ילד.
<גלית אמסלם: באמת-באמת, בכנות.
<גלית אמסלם: זאת אומרת כן מתקיימת ועדה או אסיפה פעם בשנה, פעמיים בשנה של תכנית לימודים, אבל אם אנחנו רוצים שזה יהיה חי וזה יהיה אמיתי, אז אנחנו צריכים למחשב את הדברים.
<גלית אמסלם: אני מצאתי איזו שהיא תכנה שמאפשרת לי לסייע בנושא הזה שאיש צוות יכול לשבת בבית ולדעת מה נעשה עם כל ילד ואז זה בעצם מסנכרן אותנו, זה מאד עוזר לנו.
<גלית אמסלם: יש שיח סביב זה.
<גלית אמסלם: זה הקושי וזה היה הפתרון שמצאתי.
עמרם מצנע: אני ביקשתי מאורנה מקריית שמונה, כשביקרתי בבית הספר, שהם יציגו יותר מאוחר פיתוח שלהם, אורנה ואמנון, איזה שהוא פיתוח, דבר שנראה מאד מאד יעיל ומאד מעניין.
<מיכל שילה-ברלב: שלום, אני מיכל, מנהלת בית ספר לילדים אוטיסטיים עם קשיים מורכבים.
<מיכל שילה-ברלב: אוכלוסייה שונה מאד מבית הספר של גלית.
עמרם מצנע: איפה בית הספר?
<מיכל שילה-ברלב: בין עין המפרץ לכפר מסריק, במתחם נעמן, שיש בו שלושה בתי ספר שעובדים במרחב חינוכי משותף.
עמרם מצנע: שלושה בתי ספר לחינוך מיוחד?
<מיכל שילה-ברלב: לא.
<מיכל שילה-ברלב: יש בית ספר לחינוך מיוחד עם קשיים מורכבים – זה אנחנו, בית ספר לילדים לקויי למידה – בית ספר גלים, ובית ספר גוונים – בית ספר רגיל.
<מיכל שילה-ברלב: הכל תחת מועצה אזורית מטה אשר, כשיש קשרי עבודה וקשרים מאד - - -
עמרם מצנע: שאני לפות אבין, הילדים שלך בבית הספר הם פחות או יותר מה שמקבל בית ספר עופר, בחיפה?
<מיכל שילה-ברלב: דומה, כן.
<מיכל שילה-ברלב: אנחנו גם במסגרת על אזורית של כל מחוז צפון, מגיעים תלמידים ממקומות רבים במחוז צפון, בגלל המורכבות שלהם ובגלל המענים שאנחנו מספקים, שזה הייעוד שלנו.
<מיכל שילה-ברלב: אני מרחיבה קצת את מה שגלית אמרה – רוב התלמידים שלנו לא ייגשו לבגרות והם לא יכולים להתבסס במידה רבה על תכנית הלימודים הרגילה.
<מיכל שילה-ברלב: אנחנו כן עוסקים בתחומי הליבה של החינוך המיוחד.
<מיכל שילה-ברלב: אנחנו חייבים לתפור חליפה – בדומה לרוב בתי הספר לחינוך מיוחד – לתפור חליפה מאד מדויקת, אישית לכל תלמיד, בגלל שהצרכים של התלמידים שלנו הם מאד מאד יוצאי דופן באופן כללי, גם בתוך החינוך המיוחד.
עמרם מצנע: אני מבין שעניין תפירת החליפה הוא בעצם נוהל מחייב של משרד החינוך.
<מיכל שילה-ברלב: נכון, נכון, אבל יש אוכלוסיות של ילדים עם לקות שיכולים לעבוד קצת יותר דומה, מאד דומה לילדים נורמטיביים, או יכולים לעבוד בקבוצה ובסיס העבודה שלהם בקבוצה.
<מיכל שילה-ברלב: הרבה מאד ילדים אוטיסטים, בסיס העבודה שלהם, הצורך המרכזי שלהם הוא צורך פרטני ומאד קשה לתלמידים שלנו לעבוד בקבוצה.
<מיכל שילה-ברלב: זה מציג הרבה בעיות או קשיים אחרים וזה חלק מהתפקיד שלנו להתנהל איתם.
<מיכל שילה-ברלב: אני כן רוצה להתרכז בעניין של התכנית הפדגוגית ובעצם בחוויה שלנו אנחנו חיפשנו פתרון לארבעה דברים: אחד, זה שתהיה תכנית, אמורה להיות בכל בית ספר – תלב"ס – תכנית לימודים בית ספרית מתווה, אבל כזו, שכמו שגלית אמרה – תהיה חיה.
<מיכל שילה-ברלב: לא תהיה מתועדת בתוך ספר רב פרקים, שאתה פוגש אותו פעם בשנה או יותר או פחות, אלא תהיה חלק מההבנה כמעט היומיומית של צוות בית הספר, בעיקר של המורים המובילים את התכנית הפדגוגית.
עמרם מצנע: תגידי, עד כמה יש מפגשים של מנהלות בתי ספר מהסוג שלך, שאתן מפרות אחת את השנייה?
<מיכל שילה-ברלב: יש מעטים.
<מיכל שילה-ברלב: לצערנו, יש מעטים.
<קריאה: בחיפה יש הרבה.
<מיכל שילה-ברלב: לא, הוא שואל לגבי בתי הספר האלה.
עמרם מצנע: לא, אבל גם בחיפה יש בסך הכל בית ספר אחד והוא שונה לחלוטין מאחרים.
<מיכל שילה-ברלב: בתי ספר לילדים אוטיסטיים נפגשים לא מספיק.
<מיכל שילה-ברלב: יש גם בעיות לוגיסטיות – מרחקים מאד גדולים - זה בכל הארץ.
<מיכל שילה-ברלב: יש יחסית מעט בתי ספר.
עמרם מצנע: אז מאיפה את למדת?
<מיכל שילה-ברלב: אז אני רוצה רגע לקשר את השאלה שלך לארבעה דברים האלה, שבעיני היה כדאי לנסות לקדם אותם.
<מיכל שילה-ברלב: אחד, זה באמת היכולת לעשות התאמה לתלב"ס ושהתלב"ס יהיה חי ונוכח בחיי בית הספר.
<מיכל שילה-ברלב: הוא גם היום נוכח בחיי בית הספר, לעשות את זה בצורה עוד יותר מעמיקה ומלאת פרטים, ככה שזה יהיה משופר, עוד יותר טוב.
<מיכל שילה-ברלב: חלק מהעניין של התקשוב כמובן נותן אפשרות כזאת.
<מיכל שילה-ברלב: הדבר השני זה להצליח לאורך זמן, לארגן את החומרים הפדגוגיים של כל תלמיד.
<מיכל שילה-ברלב: זה המון-המון מידע בהמון תחומי חיים.
<מיכל שילה-ברלב: זה לא רק תחומי לימוד.
<מיכל שילה-ברלב: תחומי הליבה של החינוך המיוחד קשורים בתחומי חיים.
<מיכל שילה-ברלב: כשורי חיים זה תחום ענק שבתוכו יש המון-המון פרקים לגבי כל תלמיד והמון פרטים, שאנחנו רוצים גם לאגום אותם, גם להצליח לעקוב אחריהם וגם להצליח לנתח אותם, כדי לראות מה אנחנו יכולים לעשות בשנה הבאה טוב יותר.
<מיכל שילה-ברלב: אז האיגום של החומרים הפדגוגיים של כל תלמיד זה Issue, כי יש לו המון חומרים, זה לא רק מבחן 4 פעמים במתמטיקה.
<מיכל שילה-ברלב: זה לא מסתכם בזה והשינויים יכולים להיות אחת ליום.
<מיכל שילה-ברלב: לחודש יש נוהל עבודה אחר בגלל כל מיני דברים, אני לא אפרט, אבל זה המון מידע והמידע הזה חשוב שהוא יהיה מאורגן בצורה כזו שמצד אחד הוא יהיה נגיש מספיק לאנשים מורשים.
<מיכל שילה-ברלב: זה לא אומר שכל אחד בארגון ניגש לזה, אבל שתהיה נגישות לחומרים מצד אחד.
<מיכל שילה-ברלב: אפשר יהיה להשפיע עליהם, זאת אומרת לעדכן אותם בזמנים מתאימים, לפי החלטה שלנו וגם לעקוב אחריהם לאורך זמן, לאסוף אותם, לנתח אותם ולשפר את היכולת שלנו לבניית התכנית לשנה הבאה או לחצי השנה הבאה וכו'.
<מיכל שילה-ברלב: זה הדבר השני.
<מיכל שילה-ברלב: הדבר השלישי, זה גם מחייב גמישות.
<מיכל שילה-ברלב: בתוך האוכלוסייה של התלמידים עם הלקויות המורכבות מהתחום של האוטיזם, בגלל שכל תלמיד הוא כמו כיתה ואני אומרת את זה ככה – כל תלמיד הוא בעצם כיתה.
עמרם מצנע: כמה תלמידים בבית הספר?
<מיכל שילה-ברלב: 84.
<מיכל שילה-ברלב: אנחנו 11 כיתות.
<מיכל שילה-ברלב: אנחנו זקוקים שהמערכת הזאת גם תאפשר לנו גמישות והיא לא תהיה רק סכמתית וזה חלק ממה שאנחנו זקוקים לו.
<מיכל שילה-ברלב: הדבר הנוסף, זה שיש המון חומרי למידה וזה מתחבר רגע לשאלה שלך על הקשרים בין בתי הספר.
<מיכל שילה-ברלב: כל בית ספר מייצר כמות חומרי למידה מותאמים, אדירה, אני חושבת, נכון?
<מיכל שילה-ברלב: אני לא טועה?
<קריאה: זה אחד הקשיים.
עמרם מצנע: וכל אחד עושה את זה לעצמו.
<מיכל שילה-ברלב: וכל אחד במידה מסוימת לפעמים ממציא את הגלגל מחדש, כי יש קושי לוגיסטי מאד גדול לאגם או לשתף בחומרי למידה, שהם לא קשורים אפילו בתהליך האישי של התלמיד.
<מיכל שילה-ברלב: ואנחנו חיפשנו אפשרות לקשור לתוך הניהול הפדגוגי הזה, של התיק של התלמיד, גם את חומרי הלמידה האישיים שלו לאורך זמן, כי אתה יכול לראות ככה את המעקב של התהליך שלו, אבל גם חומרי למידה שהם כלליים - שכלל המערכת או כלל בתי הספר בתחום שלנו - יוכלו ליהנות מהם.
<יעל אביטל: אני רוצה להגיד משהו – זה תלוי מחוז.
<יעל אביטל: אני לא רוצה להתפרץ, שמי יעל אביטל, אני מתנהלת בית ספר המעיין, זה האוכלוסיות המורכבות ביותר.
<יעל אביטל: בית הספר נמצא בעין כרם, למעלה, בין הכנסיות, בין המנזרים.
<יעל אביטל: מקום מאד מיוחד שמשרת את שלוש הדתות.
<יעל אביטל: צוות רב תרבותי, גם בצוות וגם בתלמידים.
מסעוד גנאים: המנהלת, תזהרי עם שלוש הדתות, בימים האלה.
מסעוד גנאים: תזהרי.
<יעל אביטל: לא, לא, דווקא אצלנו זו הבועה היפה ביותר שיש.
<יעל אביטל: אנחנו יכולים לתת דוגמא.
מסעוד גנאים: ימים לא קלים לצערי.
<יעל אביטל: למרות שהימים לא קלים, אנחנו עדיין מייצרים ומייצגים חברה טובה עם הרבה כבוד ל - - -
עמרם מצנע: אני מבין שגם באופקים יש ילדים נוצרים ומוסלמים, בגניגר.
<תמי מנור: גם בגניגר, נכון.
עמרם מצנע: וחרדים.
<קריאה: ברוב בתי הספר, בתי הספר בחינוך המיוחד.
עמרם מצנע: אתה יודע מה, מסעוד גנאים, אני אגיד לך - - -
מסעוד גנאים: נו, בחיפה זה עולם אחר.
מסעוד גנאים: אני מכיר.
עמרם מצנע: זה לא בא ממקום פוזיטיבי, נקרא לזה כך.
עמרם מצנע: זה בא מכך שחלק מהקהילות לא כל כך איכפת להן מה קורה עם הילדים האלה ואם יש איזה מקום – מה טוב.
<קריאה: אבל זה מייצר משהו וחשוב להדגיש את זה.
<מיכל שילה-ברלב: זו שותפות הגורל של הילדים, באמת.
עמרם מצנע: את צודקת מאד, זה מייצר משהו מאד - - -
<יעל אביטל: אחר כך ממחוז ירושלים גם נוכל לדבר, אבל רציתי לומר שמה שנאמר על ידי גלית וגם על ידי מיכל, אני מרגישה שזה קצת תלוי מחוז, כי אצלנו הדברים שנאמרו הם מאד מאורגנים, מסודרים.
<יעל אביטל: יש את העניין של עבודה משותפת בין המנהלים, בין המפקחות.
<יעל אביטל: החומרים – כל חומר עובר, יש לנו אתר כללי.
<גלית אמסלם: אני חושבת שברמה של מחוז צפון יש עבודה שיתופית רבה.
<גלית אמסלם: אני לא חושבת שזה המהות.
<גלית אמסלם: זה לא המהות של הדברים ש - - -
<עדנה זמיר: אני רציתי להגיד משהו.
<עדנה זמיר: שמי עדנה זמיר, אני מנהלת מתי"א, בית ספר לחינוך מיוחד וירטואלי.
<עדנה זמיר: גם המתי"א שלי, היא מתי"א מעורב למגזר הערבי והיהודי.
עמרם מצנע: איפה היא?
<עדנה זמיר: טירת כרמל, חוף כרמל.
עמרם מצנע: אה, שם זו הפינה החיפאית.
<עדנה זמיר: ואני גם פיילוט דורנר, אז אני מזדהה עם כל מה שאמרת, גם דיברנו על זה פעם.
<עדנה זמיר: אני רוצה להגיד את הבעיות של המתי"אות, בניגוד לבתי ספר לחינוך מיוחד שהם יחידה אחת, שהמנהל בא בבוקר, רואה את כל הצוות שלו, רואה את כל התלמידים שלו, וגם שם הבעיות שככה חברותי העלו הן מאד גדולות.
<עדנה זמיר: במתי"אות הבעיה היא עוד יותר גדולה.
<עדנה זמיר: אני מנהלת ממלכה ענקית, רק שכולם מפוזרים אצלי בכל האזור.
<עדנה זמיר: שנית, אני מדברת על גנים לחינוך מיוחד, אני מדברת על כיתות לחינוך מיוחד בתוך בתי ספר רגילים, אני מדברת על - - -
עמרם מצנע: המתי"א היא בעצם יחידת מטה.
<עדנה זמיר: לא, המת"יא מוגדרת במשרד החינוך כבית ספר לחינוך מיוחד, עם סמל מוסד, אבל המתי"א הוא ארגון פדגוגי מקצועי שאמור לתת מענה לכל אוכלוסיות החינוך המיוחד באזור השירות שלה.
עמרם מצנע: כן, אבל עוד פעם, אני רוצה להבין.
עמרם מצנע: יש תחת שליטתך או תחת ניהולך, פיקוח שלך, כיתות חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים - - -
<עדנה זמיר: נכון.
עמרם מצנע: וילדים משולבים.
<עדנה זמיר: יש תחתי גנים לחינוך מיוחד בכל האזור – יש לי 12 גנים יהודים וערבים לאורך האזור, יש לי 38 כיתות חינוך מיוחד בתוך בתי הספר הרגילים, ילדי שילוב – אני לא רוצה לספור כמה יש לי ויש לי ילדים דיפרנציאלים, שזה הילדים עם הלקויות המאד ספציפיות.
עמרם מצנע: אבל לכל אחד מהילדים או מהכיתות יש את בעל הבית שלו.
<עדנה זמיר: יש את מנהל בית הספר שלו.
עמרם מצנע: המת"יא הוא גוף מטה יותר.
<עדנה זמיר: הוא גוף מטה.
עמרם מצנע: את לא עוסקת יום יום מול הילד, כפי שעוסקים בבתי הספר.
<עדנה זמיר: ממש לא, אבל אנחנו אחראים על הליווי המקצועי והפדגוגי של כל המורים והגננות באזור שלנו.
<עדנה זמיר: זאת אומרת כל הפיתוח המקצועי של כל אנשי החינוך המיוחד, בין אם הם רשומים בתקן שלי או בין אם הם רשומים בתוך בתי הספר, המתי"א אחראית.
<עדנה זמיר: עכשיו, דווקא בניגוד לבית ספר, שהילדים יכולים להתחיל מגיל כזה עד גיל 21, המשמעות של מתי"א זה האחריות על המעברים של הילדים.
<עדנה זמיר: אנחנו מלווים את הילד מהגן לבית הספר היסודי, לחטיבה ולתיכון.
<עדנה זמיר: אני לא רוצה לחזור על כל מה שהחברות אמרו, אבל האג'נדה של החינוך המיוחד – כולנו מכירים אותה, כולם יודעים פה מה זה תל"א, כולם יודעים מה זה תלב"ס, התכנון של התכנית של הילד, הביצוע שלה, המעקב וההערכה - שכל יחידה עושה את זה ועושה את זה מאד יפה.
<עדנה זמיר: בנושא של המעברים אנחנו מוצאים את עצמנו, ברגע שהילד עובר מגן לבית ספר – הוא הגיע למקום חדש, כולם פתאום מתחילים לראות אותו מחדש - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, זו אחת הטענות שעולות מהורים, שזה הכל מחדש ולמה אין את העברת החומרים והידע.
<עדנה זמיר: נכון, נכון.
<עדנה זמיר: עכשיו יש את החוק של זכויות התלמיד שיש איסור בהעברת מידע וכו' וכו'.
עמרם מצנע: גם במקרים האלה?
<עדנה זמיר: בוודאי.
<קריאה: לא, אם הם חותמים על סודיות אז לא.
<קריאה: ברגע שהורה חותם על סודיות אין בעיה.
<עדנה זמיר: אנחנו מנהלים סביב ההורים - - -
<מימי פלצ'י: סליחה שנייה, שמי מימי פלצ'י ואני מפקחת ארצית באגף לחינוך מיוחד.
<מימי פלצ'י: אתה בהחלט צודק בשאלה שלך.
<מימי פלצ'י: אנחנו מחויבים לחוק לשמירה על חוקיות ועל כן להורה ניתנת האפשרות לחתום על ויתור של הזכות הזו כדי לדייק.
<מימי פלצ'י: אנחנו בהחלט בכפוף לחוק, לשמירה על פרטיות וחיסיון.
עמרם מצנע: חוק זה חוק, אבל זה מעניין.
<מימי פלצ'י: לחלוטין, כן.
<עדנה זמיר: אנחנו שומרים חוק ואנחנו עושים את זה.
<עדנה זמיר: יש כל מיני דרכים.
עמרם מצנע: סתם כדי לסבר את האוזן, איזה אחוז הורים לא רוצים לתת לכם את האפשרות להעביר את החומרים?
<מימי פלצ'י: אני חושבת שזה גם נוגע במאפייני אוכלוסיות שונות.
<מימי פלצ'י: אני בעברי כמנהלת תלמידים עם הפרעות התנהגות, למשל באוכלוסייה הזו יש רצון עז של הורים שהמידע לא יעבור, מהחשיבה שלילד תינתן האפשרות להתחיל פרק חדש ללא - - -
עמרם מצנע: לא, אבל ילד שיש איתו איזה שהוא סל של שילוב – נקרא לזה לצורך העניין – אז הוא כבר עם החותמת הזו של ילד מחינוך מיוחד.
<מימי פלצ'י: כן ולא.
<מימי פלצ'י: יש פרטים מסוימים שאתה יכול לשמור ועדיין כמובן לאפשר את השירות.
<מימי פלצ'י: הוא אולי צבוע כבוגר של, אבל ברזולוציה של הפרטים, עדיין ההורים ממש – קשה לי לומר את המילה – אבל נלחמים לעשות ככל שניתן לשמור על הזכויות.
<מימי פלצ'י: יש ויש כמובן, אבל אני חושבת שזה תלוי אוכלוסייה.
<מימי פלצ'י: יש אוכלוסיות שכמובן גם ב-Mind שלהם מאד ברור הצורך.
עמרם מצנע: כן, אני מכיר את הבעיה הזו של ההפנמה שהילד זקוק לעזרה.
<מימי פלצ'י: נכון.
<עדנה זמיר: אני מנהלת מתי"א מאד ותיקה ואני חושבת שזו איזו שהיא תרבות שמתנהלת.
<עדנה זמיר: ברגע שלהורים יש אמון במערכת ויש את הקשרים הבין אישיים, כמו שאנחנו מובילים אותם ואנחנו מסבירים את היתרונות האדירים שבמעבר של חומרים, אצלי אחוז מאד קטן באמת של משפחות שמנסות להעלים או מנסות לתת פתח חדש, אז אנחנו הולכים איתן כמובן, אנחנו עושים את הכל לפי החוק.
<עדנה זמיר: נגיד שהכל עובר וזה באישור והכל בסדר, אופני התיעוד בכל מסגרת הם שונים.
<עדנה זמיר: חוסר הידע המצטבר של מה הביא את הילד להצלחה, כי הוא עבד עם גננת מדהימה שהצליחה איתו נהדר והוא מגיע לבית הספר ופתאום כל בית ספר מתפרק.
<עדנה זמיר: הידע הקנוני הזה, של ההתנסויות שלנו – כי כל ילד הוא עולם חדש – הוא מאד קשה וכל פעם אני אומרת – זה תמיד מזכיר לי סוס ועגלה: פעם רצו לנסוע לאיזה שהוא מקום אז גלגלו חבית, אחרי זה חיברו לה סוס והיא התקדמה והיום אנחנו כבר נוסעים – אמנון הדגים לנו איך נוסעים היום במכונית שנוסעת מעצמה בדרך.
<עדנה זמיר: העקרונות של התל"א - ואני באמת מנהלת מאד ותיקה - אני מתחברת אליהם יום יום מחדש.
<עדנה זמיר: אנחנו יושבים על עקרונות מאד מאד מאד נכונים וטובים, של הגדרת מטרות, של חיבור כל אנשי הצוות לאותן מטרות.
<עדנה זמיר: האופן של היישום של העקרונות האלה – ואני שואלת את עצמי בעידן המאה ה-21, איך אנחנו עוד לא מצאנו דרך להביא את כל הדבר הזה לאמצעים הרבה יותר אפקטיביים ויעילים – גם מבחינת תכנון, גם מבחינת עבודה שיתופית של צוות, גם מבחינת דרכי הערכה לאן ילד הגיע, גם מבחינת דרכי תיעוד וגם מבחינת איך מעבירים את הידע הזה ממקום למקום.
עמרם מצנע: תאמרי לי, שאלה לגבי העובדה שאמרת שאת פיילוט של דו"ח דורנר, שזה בעצם מתן הזכות המוחלטת להורה להחליט איפה הילד שלו ישובץ, אלא אם כן זה מקרה באמת יוצא דופן.
עמרם מצנע: כמה ילדים באמת עברו מהמסגרות של החינוך המיוחד אל תוך השילוב והאם זה עובד, הדבר.
עמרם מצנע: אגב, אנחנו בוועדה עוסקים בזה די הרבה ועומדים לבקר בכמה פיילוטים כאלה, כדי לראות את זה בעיניים.
<עדנה זמיר: אין לכם הרבה.
עמרם מצנע: לא, יש.
עמרם מצנע: יש את עירוני ירושלים - - -
<עדנה זמיר: טירת כרמל, ירושלים, חולון, מעלה אדומים.
<עדנה זמיר: אני מתחילה פיילוט שנה שלישית.
<עדנה זמיר: שנה ראשונה הייתה הכנה.
<עדנה זמיר: בשנה הראשונה אף משפחה לא ביקשה לעזוב את החינוך המיוחד ולחזור לחינוך הרגיל.