GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעקב בן עמי: מה?
יפעת קריב: גם פה, בחדר, כמות הקרינה - - -
<עמיר בורנשטיין: גם הפלאפון - - -
<יעקב בן עמי: נכון, נכון, אני מדבר על הכול, אבל יש דברים שביכולתנו ויש דברים שבאין יכולתנו.
<יעקב בן עמי: ביכולתך לוותר לפעמים על הטאבלט ולבוא עם נייר.
עמרם מצנע: כן, אדוני, הנושא של הקרינה ברור.
עמרם מצנע: זה לא נושא הדיון עכשיו.
<יעקב בן עמי: זה כן נושא הדיון כי אני מתנגד לזה.
עמרם מצנע: אני מחליט, אני מחליט מה נושא הדיון.
עמרם מצנע: אמרתי את זה בהתחלה.
עמרם מצנע: אנחנו נזמין אותך - - -
<יעקב בן עמי: משרד החינוך מסתיר מההורים את הנושא שיש בעיה של קרינה, שיש בעיה של בריאות של תלמידים בתכנית הזאת.
עמרם מצנע: תראה, לא תתגבר עליי בקול.
עמרם מצנע: הנושא זה לא הנושא.
עמרם מצנע: לא שהוא לא חשוב, ואנחנו נעשה עליו דיון ממצה בתחום הזה.
עמרם מצנע: עשינו כבר דיון אחד – יותר מאחד, אני חושב – ונעשה עליו דיון.
עמרם מצנע: פשוט לא הנושא, ואני לא רוצה לזוז הצידה.
<אפרת כרמלי: שלום.
<אפרת כרמלי: שמי אפרת כרמלי.
<אפרת כרמלי: אני אימא לילד בכיתה ה' בבית הספר רבין בהוד השרון.
<אפרת כרמלי: אני חייבת, קודם כל, לציין שאני טכנולוגית בעצמי.
<אפרת כרמלי: אני לא גדלתי עם טכנולוגיה.
<אפרת כרמלי: אני בת 40.
<אפרת כרמלי: לא היה לי טאבלט וגם לא מכשיר נייד וגם לא מחשב, ועובדה שאני היום מהנדסת מערכות ואני יודעת מה זה טכנולוגיה, ואף אחד פה לא צריך להגיד לי שמשרד החינוך צריך ללמד את הילד שלי טכנולוגיה, כי לכל הילדים שלנו יש טכנולוגיה בבית, והיא זמינה להם, והילדים שלנו סקרנים.
<אפרת כרמלי: אין לי התנגדות לטכנולוגיה.
<אפרת כרמלי: להיפך.
<אפרת כרמלי: אני חושבת שבבתי הספר רצוי שתהיה טכנולוגיה אבל בצורה מושכלת.
<אפרת כרמלי: ופה מה שעשו, זה לקחו מהלך והסתכלו רק על הכלי, על האמצעי, ושכחו את התוכן.
<אפרת כרמלי: היום בתכנים יש ספרי לימוד שהם מאוד בעייתיים.
<אפרת כרמלי: אנחנו לומדים מזה מבת ים, אנחנו לומדים מזה בחיפה, אנחנו לומדים מזה מחולון.
<אפרת כרמלי: הספרים האלה לא בשלים.
<אפרת כרמלי: הטכנולוגיה היום נמצאת במקום אחד והפדגוגיה נמצאת במקום אחר.
<אפרת כרמלי: מערכי השיעור לא מוכנים.
<אפרת כרמלי: את המורים שלנו התחילו להכניס לתכנית הזאת בסוכות, בחופשה של החגים, בתחילת השנה הזו.
<אפרת כרמלי: המורים שלנו, חלקם לא יודעים לתפעל את המחשב היחיד שיושב להם בכיתה, כשברגע שהכבל קצת משתחרר הם לא יודעים לתפעל ולהכניס את הכבל למקום כדי שהמצגת תעלה על הלוח.
<אפרת כרמלי: יש פה בעיה מאוד עקרונית.
<אפרת כרמלי: המערכת לא בשלה, והטכנולוגיה נמצאת במקום אחד והפדגוגיה נמצאת במקום אחר.
<אפרת כרמלי: אתם רוצים להכניס את זה?
<אפרת כרמלי: זה מעולה, אבל לא בגלל שעכשיו החלטנו שהאמצעי זה הדבר הכי חשוב, ומגישים את החשבונית להורים ואומרים להם: תקנו את האמצעי.
<אפרת כרמלי: ואני אומרת לך מניסיון: יש לי טאבלט בבית.
<אפרת כרמלי: אני לא שולחת את הילד שלי עם טאבלט.
<אפרת כרמלי: כי כשהילד שלי היה צריך להכין אתמול שיעורי בית והם היו צריכים לחפש חומר בתנ"ך, הם ישבו, שני ילדים, ואמרו: אנחנו לא יכולים לעבוד עם זה.
<אפרת כרמלי: אנחנו לא יכולים לקרוא את החומר בתוך הדבר הזה.
<אפרת כרמלי: וזה לא – הילדים מצביעים ברגליים.
<אפרת כרמלי: ואנחנו שומעים את זה מבת ים, אנחנו שומעים את זה מחולון, אנחנו שומעים את זה מראשון לציון, אנחנו שומעים את זה מחיפה.
<אפרת כרמלי: הילדים מתלוננים על הדרך שבה זה נעשה.
<אפרת כרמלי: עכשיו, טכנולוגיה אפשר לעשות בצורה מושכלת, אנחנו לא נגד.
<אפרת כרמלי: תכניסו, תעשו כיתות מתוקשבות, - -
<קריאה: יש כבר.
<אפרת כרמלי: - - בצורה מוסדרת.
<אפרת כרמלי: כיתות שבהן הילדים נחשפים לדבר הזה.
<אפרת כרמלי: יש מחקר של ראמ"ה מ-2012 – מחקר של מרכז שעושה מחקרים לדבר הזה לטובת משרד החינוך – שמראה באופן מפורש שהעובדה שהכניסו טכנולוגיה לא שיפרה את היכולת של הילדים להתמודד עם אוטוסטרדת המידע.
<אפרת כרמלי: באופן חד משמעי כתוב במחקר הזה שזה לא עוזר.
<יוסי ברוך: שמי יוסי ברוך, מהנהגת ההורים של ממלכתי א' בהוד השרון.
<יוסי ברוך: החברים שכאן, בוודאי חברי הכנסת, מבינים את היופי והכוח של הדמוקרטיה, ואני מדבר בשם הרוב הדומם.
<יוסי ברוך: כנראה שבעת הזאת, המודרנית, הקול של המיעוט הצעקן מתגבר על כל דבר, גם על היגיון, גם על מדע, גם על רשויות וגם על משילות.
<יוסי ברוך: ואני חייב להגיד שיש לי ילדה שלומדת בכיתה עם טאבלט – היא נורא מרוצה.
<יוסי ברוך: היא מפיקה ממנו המון – גם בכיתה וגם בבית.
<יוסי ברוך: ואני חייב להגיד שרוב של מאה אחוז לא קיים בשום מקום בטבע.
<יוסי ברוך: והדרישה הזאת היא דרישה לא סבירה.
<יוסי ברוך: לא מידתית.
<יוסי ברוך: היא נתקעה בחוזר המנכ"ל מאיזושהי סיבה.
<יוסי ברוך: היא בוודאי לא ברת יישום.
<יוסי ברוך: אבל העובדות בשטח מדברות בעד עצמן, ואני לא מתווכח על האחוז, על המספר, אבל העובדה שיש 70% או 80% או 90% של הורים שהם מרוצים, קולם לא נשמע ברמה - - -
<קריאה: מי אמר לך שהם מרוצים?
<יוסי ברוך: שקט, בבקשה.
<הדס תגרי: המיעוט הצעקן.
<יוסי ברוך: קולם לא נשמע ברמה.
<יוסי ברוך: קולם לא נשמע ברמה כי הם לא צועקים, הם לא פונים לגברת קרן נויבך, - -
<יוסי ברוך: - - הם לא פונים לגברת אסתי פרז, הם לא יוצאים בתקשורת.
<הדס תגרי: שערורייה.
<הדס תגרי: התקשורת הזאת.
<יוסי ברוך: הם פשוט חיים את חייהם ועושים מה שהם יכולים במיטב כוחותיהם כדי שהילדים שלהם יקבלו חינוך טוב יותר: טכנולוגי יותר, מתקדם יותר.
<יוסי ברוך: ולחבר הכנסת משה מזרחי אני רוצה לומר: יש דבר שנקרא סדר עדיפויות.
<יוסי ברוך: ואם המשטרה הייתה אוכפת – ואתה מכיר את זה היטב – את החוק רק על פי התקציבים, ואומרת:
<יוסי ברוך: אני לא מטפלת בשום סקטור כי לא קיבלתי תקציבים לטפל בכולם, אז לא הייתה תקיפה כלכלית של פשיעה מאורגנת, ולא הייתה לחימה בהרבה מאוד מקורות עבירה פליליים שהמשטרה מטפלת בהם.
<יוסי ברוך: היא עושה מה שהיא יכולה בתקציבים - - -
<קריאה: זה הולך - - -
משה מזרחי: החמין שאתה עושה – אתה עכשיו מבשל חמין.
משה מזרחי: בסדר?
<יוסי ברוך: - - -
משה מזרחי: בוא, תישאר במקום שאתה מתמצא בו ותניח לחמין לשבת.
משה מזרחי: אל תערבב.
משה מזרחי: לך עם ההנמקה שלך.
<יוסי ברוך: אדוני לא יודע מה - - - ולכן - - -
משה מזרחי: והמיעוט הוא לא תמיד צעקני, אלא מיעוט מביע את דעתו.
משה מזרחי: אז כל פעם אתם הולכים על ההיבט האישי פה.
משה מזרחי: ותשגיחו, חבר'ה, יש פה דיון עקרוני.
משה מזרחי: תפסיקו ללכת - - -
<יוסי ברוך: למה אישי?
<יוסי ברוך: אני לא אמרתי שום דבר אישי - - - אמרתי דבר וחצי דבר - - -
משה מזרחי: הם תמיד צעקניים, הם תמיד לא לעניין.
<יוסי ברוך: הם באמת צעקניים - - -
משה מזרחי: אתה מרוצה.
משה מזרחי: אולי תקרא למהפכה של הטאבלטים בבת ים – ארבע שנים זה עובד.
<יוסי ברוך: אבל זו בעיה אחרת.
משה מזרחי: נכשל כישלון חרוץ.
<יוסי ברוך: אז אני בהוד השרון צריך להשאיר את ילדיי מאחור.
משה מזרחי: לך תלמד שם לפני שאתה - - -
<יוסי ברוך: אני אשאיר את ילדיי מאחור כי אתה חושב שבבת ים - - -
<צביקה כספי: - - -
<יוסי ברוך: - - - תשלימו.
<יוסי ברוך: תשלימו עם זה.
<יוסי ברוך: יש קולות אחרים.
<הדס תגרי: עם מה נשלים?
<הדס תגרי: עם הפרת החוק?
<הדס תגרי: עם הפרת החוק הבוטה של משרד החינוך אנחנו צריכים להשלים?
<הדס תגרי: עם זה אנחנו צריכים להשלים?
<הדס תגרי: עם זה - - -?
<שרון הרשקו: שלום.
<שרון הרשקו: שמי שרון הרשקו, חברת מועצת עיר בהוד השרון.
עמרם מצנע: רגע, הוא היה מהאופוזיציה, את בקואליציה?
<שרון הרשקו: לא, גם אני באופוזיציה.
עמרם מצנע: גם את.
<קריאה: באותה המפלגה.
<שרון הרשקו: אני חושבת שצריך להסתכל, כמו שנאמר פה, על הוד השרון כעל איזשהו מקרה ולהסיק ממנו מסקנות.
<שרון הרשקו: כי אחד הדברים שאנחנו לומדים ממה שקורה פה הוא שבעצם צריך לתת זמן לתהליכים ולייצר אותם באופן סדור ומסודר, ביחד עם ההורים, אחת שרוצים שבעצם ההורים יממנו את העניין.
<שרון הרשקו: לדעתי, שורש הבעיה הוא פה שמרגע שנלקחה ההחלטה עד היישום לא נעשתה עבודה שוטפת עם ההורים אלא חיכינו לסוף החופש הגדול.
<שרון הרשקו: יכול להיות שגם לאור מה שקרה במדינה.
<שרון הרשקו: ובעצם, רק מרגע תחילת שנת הלימודים רצנו אצנו יחד עם ההורים וכולם כדי לממש את העניין הזה.
<שרון הרשקו: שמענו פה דוגמה ממה שקורה בירושלים, שבה מגיעים להסכמה של ההורים בתהליך מסודר.
<שרון הרשקו: יש פה אי הסכמות.
<שרון הרשקו: וככל שרוצים שאנשים יכניסו את היד לכיס ויוציאו ויממנו, צריך לחבר אותם לדברים בשקיפות.
עמרם מצנע: מה שהציג הנציג מירושלים היה שכשהנהגת ההורים מחליטה ברוב אז זה תופס.
<שרון הרשקו: לא, אבל מה שהוא לא הרחיב - - -
עמרם מצנע: זה מה שהוא הציג.
<שרון הרשקו: לא, לא, תקשיבו, לא, לא, לא.
<שרון הרשקו: הם מחליטים כשהם מגיעים לבית הספר - - -
<אבי פטאל: לא, לא ברוב.
עמרם מצנע: מה זה "לא ברוב"?
<קריאה: לא במאה אחוז.
עמרם מצנע: - - - אם הנהגת ההורים מחליטה ברוב – זה מה שהצגת.
<שרון הרשקו: לא, לא, לא, לא - - -
<קריאה: זה אסור לפי החוק - - -
עמרם מצנע: רגע, רגע, תני לו.
<אבי פטאל: לא.
עמרם מצנע: אלא מה?
<אבי פטאל: אנחנו אמרנו דבר כזה: אתה מדבר על התשלומים?
<קריאה: לא, על ההחלטה.
<אבי פטאל: מי שלא רוצה הוא לא, אנחנו לא כופים עליו לשלם.
<קריאה: גם אנחנו לא כופים - - -
עמרם מצנע: גם בהוד השרון לא כופים.
<הדס תגרי: - - - אמרתם להורים שהם לא חייבים להסכים?
<הדס תגרי: אמרתם את זה - - -?
עמרם מצנע: אתה אמרת, ואני חושב שאין על כך עוררין, שבארגון ההורים שלכם, בהנהגת ההורים, בוועד ההורים, אתם מקבלים החלטות ברוב.
עמרם מצנע: לא לחייב, אי אפשר לחייב, אבל ללכת לתהליך מסוים שבו רוכשים, למשל, טאבלטים, והורים שלא יכולים או לא משלמים – אתם פותרים את הבעיה.
עמרם מצנע: זה מה שאמרת.
<אבי פטאל: נכון - - -
עמרם מצנע: לא צריך יותר.
<אבי פטאל: לא, אבל - - -
עמרם מצנע: ולכן גם את, מה שאת אומרת, הלוא יש פה, יושבים פה אנשים גם שאומרים שהם חלק מהנהגת ההורים בהוד השרון, שאומרים שהיה תהליך.
<שרון הרשקו: התהליך היה קצר - - -
עמרם מצנע: ואם התהליך היה ארוך והיו מקבלים אותך - - -, זה היה מקובל?
<הדס תגרי: לא היה מולנו, ההורים - - -
<קריאה: - - - לחץ בזמן יצר לחץ חברתי - - -
<קריאה: לא היה חוקי.
<הדס תגרי: לא היה - - - מולנו.
עמרם מצנע: אבל הגברת הדס תגרי, רגע.
<הדס תגרי: לא יודעת.
<הדס תגרי: לא היה תהליך מולנו.
<שרון הרשקו: כן.
<שרון הרשקו: אם היה זמן, הייתי טוענת - - -
עמרם מצנע: מי זה "מולנו"?
<הדס תגרי: מולנו ההורים.
<הדס תגרי: הפעם הראשונה שבאו - - - את זה בספטמבר.
עמרם מצנע: הגברת הדס תגרי, אמרתי כבר מזמן: זה לא בית משפט.
עמרם מצנע: בבית משפט כל אחד היה מגיש את הניירות – מתי כתבו, מתי אמרו.
עמרם מצנע: זה לא בית משפט.
עמרם מצנע: אני שואל שאלה עקרונית, לא הוד השרון.
<נוה גור: אבל משרד החינוך - - -
עמרם מצנע: אבל אל תפריע לי.
עמרם מצנע: אם בהוד השרון זה היה מתנהל יותר לאט, והיו מדברים עם כולם, ורק 80% היו מסכימים אבל ארגון - - - היה מחליט על התהליך הזה, זה בסדר?
<קריאה: אני חושבת שכן, - -
<קריאה: - - כי אז חלק מההתנגדויות היו יורדות.
<קריאה: כמו, למשל, הדברים שאנחנו שומעים - - -
עמרם מצנע: אז תחזרו לעצמכם.
עמרם מצנע: אנחנו, חברי הכנסת, לא נתערב לא במועצת עיריית הוד השרון ולא בארגוני הנהגות ההורים.
עמרם מצנע: תחזרו לעצמכם.
עמרם מצנע: תבחרו אחרת, אם אתם רוצים.
<קריאה: זה מה שהיה.
<קריאה: זה מה שהיה - - -
<קריאה: אבל זה לא אנחנו - - -
עמרם מצנע: האם מישהו מחברי הכנסת רוצה עוד להגיד איזו מילה?
יפעת קריב: טוב, אז האמת שאני רק רוצה להגיד שבאמת ישבנו פה בקשב רב.
יפעת קריב: אני רוצה להודות לך על קיום הדיון הזה ולכל מי שהגיע, והקשבנו, ועלו פה הרבה מאוד דברים.
יפעת קריב: אני חושבת שאין לנו ברירה אלא להגיע לפתרון, ואני חושבת שצריך לצאת מפה עם איזושהי אמירה.
יפעת קריב: אני פונה פה גם לדוקטור עופר רימון ואני מציעה שמשרד החינוך, למרות שלא נכנסתם מראש לעיריית הוד השרון, ביחד עם הגברת יפה עזרא שנמצאת פה, בעצם לבוא ולעשות ישיבות בבתי הספר, ללכת לאותם בתי ספר, מפגש עם ההורים, עם משרד החינוך, לענות - - -
<קריאה: עשינו.
<קריאה: עשינו - - - ישיבה שהייתה אמורה להיות הערב.
<קריאה: אבל עשינו.
יפעת קריב: אני אומרת ברמת המאקרו, לעשות ברמת המאקרו של בית הספר, פגישה בכל בית ספר, לענות על כל השאלות, לאפשר לכל ההורים שאיכשהו מרגישים שהם לא מעורבים.
יפעת קריב: לא שיח של, מה שנקרא, מלחמה, אלא להיפך, להרגיע את הרוחות.
יפעת קריב: לשבת ולדבר עם כולם.
יפעת קריב: לעשות את השיח הזה בכל אחד ואחד מאותם ארבעת בתי הספר.
יפעת קריב: ובנוסף אני רוצה לבקש: את אותם מקרים שיציגו, שלא משנה אם הם פרטניים או לא, אבל נגיד אותם 10, 20, 30 מקרים, שיגיעו למשרד החינוך, לא רק כדי לעזור ולפתור אותם אלא גם ללמוד - - -
<קריאה: לנתח את זה.
יפעת קריב: כדי גם לנתח אותם וללמוד מהם לקראת היישובים הבאים כשתיכנסו.
יפעת קריב: אני לא רוצה שהדיון הזה יסתיים בזה שכל אחד הולך לדרכו וגם יישאר, מה שנקרא, אנרגיה רעה בין ההורים.
יפעת קריב: אלא זה באמת הורים פעילים - - -
<קריאה: - - - יש פה ילדים שמחכים - - -
יפעת קריב: הורים שאכפת להם.
יפעת קריב: אי אפשר.
יפעת קריב: כל מי שנמצא פה, אני אומרת, הגברת ברכת קלימשטיין לוי והגברת הדס תגרי והגברת מירי לוי; כל מי שדיבר זה הורים שאכפת להם, זה הורים שיש להם עניין.
יפעת קריב: אני באמת אומרת: בואו נלמד מזה ליישובים הבאים שעדיין לא נכנסנו, ובואו נעשה בכל אחד מאותם ארבעת בתי הספר שיח עם ההורים ברמה הארצית.
<קריאה: אבל אנחנו - - -
<צביקה כספי: חייבים - - -
עמרם מצנע: חבר הכנסת משה מזרחי.
משה מזרחי: אני רוצה רק להגיד מילה: העובדה שיושבים ככה ומנהלים דיון כל כך חריף וסוער על משהו שכביכול יש עליו קונצנזוס מעיד שיש איזה דפקט פה.
משה מזרחי: ומה שאני קורא לכם, באמת, אני שומע את השיח בין האנשים הטובים שבאו, כולם, מהוד השרון: תרגיעו, אבל ברמות, תרגיעו.
משה מזרחי: ואף אחד לא הופך להיות אויב רק בגלל שיש לו דעה אחרת.
משה מזרחי: ואני באמת, אני מציין אתכם לשבח מזה שהקול הזה יצא מהוד השרון.
משה מזרחי: אני חוזר על זה פעם נוספת.
משה מזרחי: ותחשבו שיש גם ילדים בקצה.
משה מזרחי: גם אם היא אידיאולוגי, לא אידיאולוגי – לא חשוב מה שתגידו.
משה מזרחי: יש ילדים בקצה.
משה מזרחי: על הגב שלהם מתנהל הקרב הזה.
משה מזרחי: רבאק, לא לשכוח.
יפעת קריב: פרופורציות.
משה מזרחי: ומערכת החינוך שם, המקומית, שלכם, נותנת לזה יד, ויש ילדים שנפגעים מזה, לא כי ההורים שלהם אשמים בזה, אוקיי?
יפעת קריב: כי הם רוצים להשמיע קול, וזה - - -
משה מזרחי: - - - רוח טובה חזרה לשם.
איתן כבל: אני מוכרח לומר - - - אני הקשבתי, זה נראה כאילו הדיון מתקיים באיזשהו ענן.
איתן כבל: יש עכשיו, אתה יודע, את העננים האלה - - -
<קריאה: ענן טכנולוגי.
איתן כבל: ענן טכנולוגי, זו הכוונה.
איתן כבל: בכלל הוא לא קשור.
איתן כבל: זה ריב שהם הביאו אותו מהוד השרון עד פה.
איתן כבל: ככה זה נראה.
איתן כבל: אבל אני רוצה להגיד לכם את הדבר הבא.
איתן כבל: אני רוצה שתבינו מה אנחנו לפחות.
איתן כבל: אני לא רוצה לדבר בשם כל חברי הכנסת, אבל לפחות חבר הכנסת משה מזרחי ואני המיקוד: אנחנו לא נגד טכנולוגיה, אנחנו לא נגד.
איתן כבל: אף אחד מאיתנו לא.
איתן כבל: אנחנו חווים את זה.
איתן כבל: אנחנו לא מוכנים לקבל את האופן.
איתן כבל: וזה, דרך אגב, אתם מגיעים לפה בעניין הטכנולוגיה – מגיעים לכאן מכל הארץ, בעניינים שונים ואחרים הנוגעים, כל אחד מהמקום שלו.
איתן כבל: ובסופו של עניין, המקום שבו אנחנו מתחילים את הפערים, בכל הכבוד וכולנו צודקים, הוא מתחיל ממערכת החינוך.
איתן כבל: ואם שם אנחנו לא יודעים לאחוז את השור בקרניו מלכתחילה, ואפילו לעיתים לוותר קצת, זה לא העניין, מכאן אנחנו אחר כך שואלים איזו מדינה אנחנו.
עמרם מצנע: דוקטור עופר רימון, אתה רוצה משפט או שניים?
<עופר רימון: תראה, צריך לשים לב בדיון, וזה מעניין, חשבתי על זה: קודם כל, בתכנית, מ-1,800 בתי ספר, לא אמרנו שכולם הולכים ללמידה עם מחשבים אישיים אלא 200, וזה גם כן שנה שלישית שאנחנו עושים את זה.
<עופר רימון: אנחנו התחלנו בפיילוט ב-100 בתי ספר, לבחון את זה עוד בקטן, כשהמחשבים היו בבית הספר - - - וכל הזמן אנחנו מתקדמים.
<קריאה: שלושה היו בהוד השרון, דרך אגב.
<עופר רימון: מתוך 200 בתי הספר שאנחנו עובדים איתם בתהליכים מאוד מסודרים עם תקציבים שאנחנו נותנים, אין כאן אף בית ספר שנמצא והעלה את הנושא, וכנראה שלא הייתה סיבה להעלות את זה.
<קריאה: זה לא נכון - - -
<עופר רימון: עלו כאן, גם הדוגמה של בת ים וגם הדוגמה של הוד השרון זו דוגמה של רשויות שהחליטו.
<עופר רימון: רצון רשות ללכת קדימה.
<עופר רימון: בבת ים אנחנו לא ליווינו כל כך את התהליך כי אנחנו היינו בבתי ספר יסודיים, הם עלו לחטיבת הביניים ולתיכון.
<עופר רימון: אנחנו אמרנו להם מראש שאנחנו חושבים שזה מהלך לא נכון בגלל שאנחנו הנחנו את התשתיות.
<עופר רימון: אתם מסתכלים רק על הטאבלטים, אבל יש כאן אינטרנט, יש תמיכה טכנית, יש תמיכה פדגוגית, יש תוכן דיגיטלי, יש עוד מרכיבים שמצטרפים וצריך להסתכל על כל המכלול.
<דרור אלוני: דוקטור עופר רימון, נדמה לי שמשרד ראש הממשלה תמך - - -
<עופר רימון: רגע, רגע, רגע, רגע.
<עופר רימון: בהוד השרון דווקא אנחנו, למרות שהם לא היו חלק מהתכנית שלנו, ניסינו ללוות את התהליך שלהם עד כמה שאנחנו יכולים ועד כמה שאנחנו מבינים, וגם עדיין אנחנו לומדים ומחדדים את הדברים.
<עופר רימון: בסופו של דבר, כשבאים ואומרים: המורים לא מוכנים; אתה יודע, אתה יכול לבוא על כל בית ספר ולמצוא איזשהו פגם בעבודה של המורים.
<עופר רימון: אין שלמות.
<עופר רימון: אני יודע רק איזו מעטפת פדגוגית אנחנו נתנו.
<עופר רימון: אני יכול להראות את זה בתקציבים, אני יכול להראות את זה במהלכים, וגם יכולים לבוא אליך, למשטרה, ולהגיד: יש שוטרים שלא עושים את העבודה כמו שצריך.
<עופר רימון: אבל אני יודע כמערכת להציג לך את כל התמיכה הפדגוגית שאנחנו נתנו.
<עופר רימון: אז את אומרת שאת מהנדסת תוכנה והמורים לא מוכנים.
<עופר רימון: אז אנחנו נתנו תמיכה - - -
<הדס תגרי: אבל אמרו לנו שהתחילו הכשרה בסוכות.
<הדס תגרי: התחילו הכשרה בסוכות.
עמרם מצנע: אני רוצה לסכם את הדיון הזה ולומר את הדברים הבאים: תראו, כל נושא תשלומי הורים הוא דבר לא מוסדר, - -
עמרם מצנע: - - ויוצר מתחים לא סבירים, ואין ספק שצריך להסדיר אותו, ואנחנו בכנסת עושים מאמץ.
עמרם מצנע: ואני לא רוצה כרגע להציג כמה הצעות חוק יש כדי להסדיר את הנושא הזה.
עמרם מצנע: כי באמת, מי שאמר פה, לא זוכר מי; הלוא תשלומי חובה, אני לא יודע אם אתם יודעים, זה רק הביטוח האישי.
<קריאה: 40 שקלים.
<קריאה: 45 שקלים.
<קריאה: 38 שקלים.
עמרם מצנע: תלוי, תלוי, גם פה.
עמרם מצנע: עזוב, אל תיכנס.
עמרם מצנע: יש כאלה שזה 36 שקלים ויש כאלה שזה 45 שקלים.
עמרם מצנע: כל היתר זה רשות.
עמרם מצנע: אז מה, אז לא יוצאים לטיולים?
עמרם מצנע: אז לא עושים מסיבות?
עמרם מצנע: לא הולכים ל-?
עמרם מצנע: סל תרבות זה השתתפות הורים.
עמרם מצנע: זה באמת לא מוסדר.
עמרם מצנע: אתם יודעים מה, הלוואי שזה היה הדבר הבלתי מוסדר היחיד שיש לנו בחברה הישראלית.
עמרם מצנע: אבל זה לא מוסדר, וגם אני חושב שצריך להסדיר אותו, ויש, דרך אגב, כמה הצעות וכמה רעיונות איך להסדיר אותו בצורה כזו שיפסיק להיות המתח הזה ויפסיק להיות, אתם יודעים מה, הצביעות, אם אתם רוצים.
עמרם מצנע: אז אני אומר את כל זה כי פה אנחנו עכשיו מגיעים לנושא שנוי במחלוקת.
עמרם מצנע: ועם נסיעות לפולין כבר פתרנו את הבעיה?
עמרם מצנע: אלפי שקלים.
עמרם מצנע: אלפי-אלפי שקלים.
עמרם מצנע: ואני סוגר, לא רוצה לדון בזה, כי דנו בזה ואנחנו הולכים לדון בזה גם בעתיד.
עמרם מצנע: אז קודם כל, יש באמת את הבעיה הזו.
עמרם מצנע: ואני אומר לכם עוד פעם, כמי שהתנסה גם בצפון וגם בדרום, לצפוניים ולדרומיים: אם המערכת המקומית לא תיקח יוזמות ולא תפרוץ דרך ולא תוביל לפעמים, בלי הנחיית משרד החינוך, שום דבר לא יזוז וגם לא נגיע לשום מקום.
עמרם מצנע: נתתי לכם דוגמה של כל נושא המחשבים – הוא לא התחיל ממשרד החינוך.
עמרם מצנע: שנים.
עמרם מצנע: לא שנה אחת או שנתיים - - -
<צביקה כספי: אבל בשקיפות מול ההורים.
<רויטל לן כהן: כן, אבל גם השילוב לא - - -
עמרם מצנע: אז צריך לזכור.
עמרם מצנע: דבר שני, וזה נושא הטכנולוגיות החדשות ושינוי המציאות בכיתת הלימוד: אחת, תראו, הרעיון שבו מתנסים ובוחנים אפשרויות הוא רעיון נכון.
עמרם מצנע: שתיים, הרעיון שמשרד החינוך אימץ אותו, שמשרד החינוך אמור לתת את התשתיות, את התכנים, את הליווי הפדגוגי, ומה שנקרא אמצעי הקצה יגיע מתוך הבית הוא עיקרון נכון.
עמרם מצנע: אנחנו מדברים על טאבלטים.
עמרם מצנע: אתם הלוא יודעים שהטאבלטים הולכים וקטנים, הסמארטפונים הולכים וגדלים, כי בסופו של דבר כל הסמארטפונים הם גם טאבלטים.
<קריאה: אותו דבר בדיוק.
עמרם מצנע: זה לא בדיוק אותו דבר, אבל זה הולך ומתקרב לאותו מקום.
עמרם מצנע: ויש כל מיני חברות ויש כל מיני תחומים.
עמרם מצנע: ובסופו של דבר זה גם מכשירים עדינים.
עמרם מצנע: ולכן הנכון באמת, בסופו של דבר, שזה ילך בתחום הזה.
עמרם מצנע: גם אני הייתי מאושר לו משרד החינוך היה מממן את הכול.
עמרם מצנע: כל מה שהוא עושה – פיילוט, מממן.
עמרם מצנע: אבל זה לא ילך.
עמרם מצנע: ולכן אסור לנו גם להישאר במקום.
עמרם מצנע: דבר שלישי: תראו, הדיון פה שבעצם מציף אותו אלינו, הוויכוח בתוך הוד השרון הוא לא דיון של פערים חברתיים.
עמרם מצנע: הוד השרון זה לא פערים חברתיים, עם כל הכבוד.
עמרם מצנע: לא בתוך הוד השרון, ולא הוד השרון כלפי ישובים אחרים.
עמרם מצנע: ולכן הוויכוח, בסופו של דבר, הוא באמת ויכוח שהוא בבסיסו אידיאולוגי והוא לגיטימי.
עמרם מצנע: אני לא אומר שהוא לא לגיטימי.
עמרם מצנע: אבל איך אמר חבר הכנסת משה מזרחי – נרגיע.
עמרם מצנע: אני באמת חושב שפה אתם עליתם על טורים גבוהים מדי עד שהגעתם לפה, וכמובן גם היום פה.
עמרם מצנע: והדברים הבאים שאני רוצה לומר: תראו התהליך הוא בלתי הפיך.
עמרם מצנע: אני חושב שמשרד החינוך, רק בעקבות ההערות והאמירות שעלו מתוך הוד השרון ניסח מחדש חלק מהכללים.
עמרם מצנע: אז הוא באמת שגה בחלק מהדרך.
עמרם מצנע: אני בהחלט חושב שצריך לומר את זה.
עמרם מצנע: לא היה מספיק ער לכך, לא היה מספיק רגיש לאפשרות מה עושים אם באמת בתוך קבוצת תלמידים יש מספר הורים שלא רוצים - - - מסיבות שלהם.
עמרם מצנע: מאחר ואנחנו גם לא משאירים ילד בכיתה כשהטיול יוצא לדרך גם אם ההורים לא שילמו, אז גם כאן צריך למצוא - - -
עמרם מצנע: הגברת רויטל לן כהן, את לא תפריעי לי.
עמרם מצנע: אז גם כאן צריך למצוא, ואני מבין שלפחות מבחינה תפיסתית אתם פותרים את זה.
עמרם מצנע: גם רשות הוד השרון צריכה לפתור את זה.
עמרם מצנע: שלא יקרה מצב, אידיאולוגיה כזו, אידיאולוגיה אחרת, שבכיתה יש ל-90%, ל-80% מהילדים טאבלטים, ויש ילדים שאין להם בכיתה.
<קריאה: פתרנו.
עמרם מצנע: אז זה הכיוון.
עמרם מצנע: המציאות הזו היא בלתי הפיכה.
<קריאה: - - - הורים שכפו - - -
עמרם מצנע: והתשובה שלי לכם בהוד השרון: תשבו עם עצמכם, תנקו את השולחן, תשבו עם משרד החינוך.
עמרם מצנע: אני חושב, עוד פעם.
עמרם מצנע: אני בכלל, אני מצדיע לכל רשות שלוקחת ברצינות ובסדרי עדיפויות פנימיים את נושא החינוך.
עמרם מצנע: הערים, היישובים המצליחים בארץ – תעשו בדיקה.
עמרם מצנע: אני לא טועה אפילו באחד – הם רשויות שהבינו שהחינוך הוא הדבר הכי חשוב, ושמים על זה כסף ומקבלים על זה החלטות.
<קריאה: - - - את הכסף - - -
עמרם מצנע: תראו, אתם לא תפריעו לי לסכם וגם לא אשנה את דעתי.
עמרם מצנע: ולכן אני חושב שצריך להמשיך בתהליך הזה.
עמרם מצנע: התהליך הוא הדרגתי.
עמרם מצנע: אין ספק שיש פה לימוד.
עמרם מצנע: ישובים רבים בארץ נכנסו לתהליך קודם זמנם וזה הכיוון.
עמרם מצנע: ואני מציע עוד פעם: לרדת מהמתח הזה ומההתנגשות הזו.
עמרם מצנע: אני חושב שאנחנו חייבים להיות קצת יותר פתוחים וקצת יותר עם חשיבה מחוץ לקופסה כדי להתקדם בתהליכים.
עמרם מצנע: ויהיו טעויות בדרך, ויהיו שגיאות, - -
<קריאה: אבל איך - - -?
עמרם מצנע: - - ויהיו בעיות שיצטרכו לחזור ולהתמודד איתן, אבל הכיוון והתהליך הוא נכון.
עמרם מצנע: נעים להתכנס הבוקר בנושא שאליו התכנסנו כשמסביב לחדר הזה ובמסדרונות ובתקשורת עוסקים בפוליטיקה.
עמרם מצנע: אנחנו נעסוק בדברים החשובים והרציניים יותר.
עמרם מצנע: אני שמח כראש ועדת החינוך, התרבות והספורט וגם מרגיש כבוד מיוחד לכך שאנחנו מתחילים את הבוקר הזה של יום שהוא בעצם יום להגברת התודעה והמודעות לגירוש יהודי ארצות ערב ואירן.
עמרם מצנע: אני רוצה להודות למי שיזמו את החלטת הממשלה, חבר הכנסת שמעון אוחיון, שהוא חבר מאוד פעיל בוועדה, עם חברים נוספים, וחבר הכנסת נסים זאב.
עמרם מצנע: חיליק, גם אתה היית ביוזמים?
יחיאל חיליק בר: אני חלק מהתומכים.
עמרם מצנע: מהתומכים.
עמרם מצנע: אז באמת התחושה של כולנו שהגיע הזמן, גם אם התבושש וגם אם לקח הרבה זמן נכון שזה ייעשה ונעשה.
עמרם מצנע: אני באמת חושב שיש הרבה מה לשים על השולחן, להתמודד, להציג בפני הציבור הישראלי ונדמה לי שהדבר המרכזי הוא המודעות והתודעה וההיכרות עם יהדות מדינות ערב ואירן, ובעיקר הגירוש והפליטוּת.
עמרם מצנע: אני לא רוצה להאריך.
עמרם מצנע: לצערי הרב אנחנו נצטרך להיות מאוד קצרים, לפחות בחלק הזה, יש לכם אחר כך חלקים נוספים, כי ב-11:00 צריך לפנות את האולם הזה, זה אולם שמשודר ישיר בערוץ 99, אז נא להתנהג בהתאם.
עמרם מצנע: אני רוצה מיד להעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת אוחיון.
שמעון אוחיון: תודה רבה, אדוני היושב ראש, בוקר טוב לכולם, חברי ליוזמה להצעת החוק, חבר הכנסת נסים זאב, חבר תומך ומלווה הוא חבר הכנסת חיליק בר, ראשי הארגונים שהגיעו מהארץ ומחוץ לארץ, חלקם נמצאים פה, חלקם יצטרפו אל הוועדות הבאות, אל מושב הוועדה לעלייה וקליטה, לשדולה ולפעילויות אחרות.
שמעון אוחיון: אפשר לברך שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה ונדמה לי שבירכנו, כשהיינו ביום ראשון במשכן הנשיא ושמענו את נשיא המדינה, מר ראובן ריבלין, למעשה אומר 'חטאנו, עווינו, פשענו'.
שמעון אוחיון: ההתוודות הזאת, בוודאי ההכרה הזאת חשובה לנו והיא בוודאי תעזור לנו ותסייע לנו לפתור את הסוגיות שעולות מהצעת החוק שלנו, וזה בעיקר הסוגיה החינוכית, להטמיע את הנושא בלב הנוער שלנו, בלב הצעירים, כדי שהם יחושו באמת, יחוו יחד עם כולם את החוויות שחוו כ-50% מתושבי מדינת ישראל, שהם יוצאי ארצות ערב ואירן.
שמעון אוחיון: כשאנחנו מתבוננים בהצעת החוק, יש שלושה סעיפים.
שמעון אוחיון: הסעיף הזה של הציון באירוע ממלכתי, וראינו התחלה יפה מאוד ביוזמת המשרד לאזרחים ותיקים, הממונה על העניין הזה, היה טקס מכובד וממלכתי במשכן הנשיא.
שמעון אוחיון: הסעיף השני נוגע לחינוך ובו הייתי מבקש שנתמקד והסעיף השלישי נוגע לעלייה וקליטה וזכויות הפליטים, אותו ינהל במושב הבא חברי נסים זאב.
שמעון אוחיון: למעשה מה שאנחנו רואים, שהחוויה שחוותה אוכלוסייה שלמה איננה מתועדת ואיננה מונצחת, מה שקרה לקהילות רבות שהיו כ-2,500 שנה בארצות ערב.
שמעון אוחיון: למעלה מ-1,000 שנים לפני שהאיסלם ולפני שהערבים הגיעו לארצות הללו, בעיקר לצפון אפריקה, היו שם קהילות יהודיות.
שמעון אוחיון: יש לנו תיעוד ויש לנו עדויות על פעילות יהודית לפחות כ-1,000 שנה לפני שהערבים ולפני שהאיסלם הגיע לאזור הזה.
שמעון אוחיון: מה שקרה פה, בעצם ההתעלמות מן ההיסטוריה המיוחדת שליוותה את הקהילות הללו הביא לניתוק הרציפות של תולדות הקהילה בארצות האיסלם, כאילו זה נקטע, כאילו זה נמחק ומתחיל משהו חדש כאן בארץ.
שמעון אוחיון: גם התמורה הקיצונית, השינוי הקיצוני, שחל אצל הקהילות הללו בעקבות תקומתה של מדינת ישראל איננו בא לידי ביטוי.
שמעון אוחיון: אני לא רוצה לגעת בכל העניין הזה, בסיפור הפרעות, הפוגרומים, שמתחיל מ-1941, מעירק ועובר את כל הקהילות בצפון אפריקה ומגיע עד לתימן.
שמעון אוחיון: הזכרנו כמה וכמה פעמים את המספרים, את האירועים, את הרדיפות, שכמובן לוו גם באלפים שנותרו בלי קורת גג.
שמעון אוחיון: התמורה הקיצונית הזאת במצבם איננה מתועדת ואיננה מונצחת.
שמעון אוחיון: יותר מכך, רבותיי, הקהילות הללו תוך 25 שנים הפסיקו להתקיים.
שמעון אוחיון: תוך 20-25 שנים הקהילות הללו למעשה אפשר לומר התחסלו.
שמעון אוחיון: רובם ככולם באמת עלו לארץ, חלקם הלכו למקומות אחרים, אבל הסיפור הזה נגמר.
שמעון אוחיון: כל סיפור ההוויה, ההיסטוריה, העליות, הירידות, המאבקים לקיום, היצירה התרבותית הנפלאה במסגרת עולם האיסלם, במסגרת העולם הערבי.
שמעון אוחיון: היצירות בתחום המחשבה, בתחום הפילוסופיה, הספרות, השירה, המוזיקה, כל תחום, כל זה באמת תרומה גדולה מאוד לעם ישראל.
שמעון אוחיון: הסיפור הזה נגמר, רבותיי, נגמר, והמעבר החד הזה איננו מונצח, איננו מתועד, איננו מסופר.