GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורנה קונקול: תחת כל יעד מצוינת קבוצת התלמידים שלומדת את אותו יעד וזה לא אותה קבוצת התלמידים שלומדת את היעד הזה.
<אורנה קונקול: כלומר, כאן יש את ההטרוגניות הכיתית, כפי שהמורה החליט אותה בישיבת התל"א.
<אורנה קונקול: איזה קבוצה, איזה ילד יישב בשתי קבוצות וכו' ואנחנו בעצם רואים את מפת היעדים.
<אורנה קונקול: מפת היעדים הזאת מחייבת את המורה בתכנון הלימודים שלו גם בביצוע בשיעור.
<אורנה קונקול: כשאני נכנסת כמנהלת לשיעור אני לוקחת מתוך המערכת את מפת היעדים שהמורה בעצמו הציב אותה, נכנסת ורואה מה קורה בשיעור ואיך הוא מתנהל והאם זה בהתאם להטרוגניות שהוא הציע וכו'.
<רחל סקרוביש: את בעצם מחברת בין התלב"ס הבית ספרית לתל"א של - - -
<אורנה קונקול: מתוך התלב"ס, מתוך ים היעדים שהצטברו בתלב"ס, מתוך מאגר היעדים נלקחים היעדים לרמת התל"ג ואחר כך לרמת התל"א או ההיפך.
<אורנה קונקול: מתוך התלמיד לרמת התל"ג לרמת התלב"ס, אבל יכולות להיות שתי אפשרויות תכנון.
<רחל סקרוביש: זה מאד מזכיר את התל"א הממוחשב בזמנו.
<אורנה קונקול: זה דומה מאד, רק שבתל"א הממוחשב לא יכולנו לעשות את הבינה הפדגוגית שכרגע אני אסביר, כי הכל ממוחשב כאן, אבל בעצם כל המידע על התלמיד ממוקד.
<קריאה: כל הרעיון התחיל מהסטנדרטים לחינוך לשוני של טובה.
<קריאה: משם זה התחיל.
<אורנה קונקול: כאן מצוינים כל המורים השותפים לאותה תכנית לימודים.
<אורנה קונקול: זאת אומרת איזה מורים גם - - -
<קריאה: כל מורה יכול להיכנס?
<אורנה קונקול: כל מורה יכול להיכנס אם הוא שותף לאותה תכנית, כן.
<אורנה קונקול: מי השותפים וכמובן ההערכה היא משותפת וכו'.
<אורנה קונקול: הכל ניתן גם לשינוי מבחינת זה שלפי הצרכים אתה יכול לשנות את הדרך שבה זה נכתב.
<אורנה קונקול: המערכת היא דינאמית לגמרי, אפשר לשנות, כל בית ספר על פי הדרך שבה הוא רואה את הדברים מתוכננים בבית הספר שלו.
<אורנה קונקול: כאן אני נותנת דוגמא לתיק טיפול, תלמיד פיקטיבי, אין פה את השמות, אז אין מה להיבהל.
<אורנה קונקול: אנחנו מראים איך מטפל לוקח את המטרה מתוך התכנית שהוגדרה בכיתה - הוא לא עובד על מטרות אחרות.
<אורנה קונקול: מתוך התכנית של הכיתה הוא לקח את המטרות וכאן הוא מתעד אותן בכל טיפול.
<אורנה קונקול: הוא מתעד כיצד הילד התקדם וככה בעצם נוצר תיעוד ארוך טווח, ארוך שנים, שיכול לתת לנו מידע על התלמיד לאורך זמן וזה מאד מאד חושב.
<אורנה קונקול: אבל מעבר לכל העניין התיעודי שאנחנו דיברנו כאן, יותר חשוב זה בעצם מה המערכת הממוחשבת נותנת לנו, מעבר ל-לעבוד על קבצי צל או דברים כאלה שאנחנו יכולים היינו לעשות את כל סידור המידע הזה עליהם.
<אורנה קונקול: היא נותנת לנו אפשרות שכשמצטברים נתונים – לנתח אותם ולהבין איך הילד למד.
<אורנה קונקול: כלומר, אם אתם תסתכלו על המכ"ם הפדגוגי הזה, ואני אקח את הביטוי שגלית השתמשה בו באחד המפגשים שלנו, שזאת התשובה שלנו כמורים לרופאים, כי הרופאים מראים לך לפעמים תמונה שאתה לא יודע מה היא, של אולטרא-סאונד או משהו כזה שאתה לא מבין מה הוא, אז בפעם הראשונה גם אתם כמובן לא מבינים מה זה, אבל זה המקצועיות שלנו כמורים, כמנהלים, לנתח את תמונת העולם של התלמיד ואת התמונה הפדגוגית שלו, ולצמוח מלהבין כיצד הוא למד.
<אורנה קונקול: חילקנו את תחומי הליבה לארבעה תחומים – הכנה לחיים, התחום הקוגניטיבי וכו'.
<אורנה קונקול: אתם יכולים לראות שהילד הפיקטיבי כאן, במצגת, מצליח מאד בתחום הזה כי אתם רואים שהוא עבר את הקו הזה שהוא הקו של העיגול.
<אורנה קונקול: זה המקסימום של הציון שהוא יכול לקבל.
<אורנה קונקול: כלומר, הוא אפילו קיבל יותר בתחום הזה ובתחום הזה.
<אורנה קונקול: רואים כאן ירידות ועליות, אבל בתחום הזה ממש יש לו איזה שהוא קושי, איזה שהוא חוסר.
<אורנה קונקול: זה יכול לשמש אותי כמנהלת או כמחנכת כיתה, ממש לנהל את המשאבים שלי באופן מושכל.
<אורנה קונקול: רואים שכאן וזה לא משנה מה התחום, במקרה זה תחום של שפה דבורה.
<אורנה קונקול: ילד שמצליח בכתיבה, מצליח בקריאה, בתחומים אחרים, אין שום סיבה שבשפה הדבורה יהיה לו איזה שהוא כשל ואני כמנהלת יכולה כאן לראות את זה, לנתח את זה ולתת את המשאבים הרלבנטיים.
<אורנה קונקול: מעבר לזה, כמחנכים אנחנו יכולים לשבת וממש לנתח תלמיד לאורך כל הלמידה שלו – איזה דברים היו טובים אצלו, במה הוא לא טוב, איך אפשר ללמד אותו טוב יותר וכו'.
<אורנה קונקול: אז בעצם כל הדברים האלה של המערכת לא יהיה לנו, ללא כלי פדגוגי שיש לו אפשרויות ממוחשבות.
<רחל סקרוביש: כמה זה ידידותי למשתמש?
<רחל סקרוביש: כי מורים הם אלה שמשתמשים בכלים כאלה.
<אורנה קונקול: מאד ידידותי למשתמש, מאד נוח למורים.
<אורנה קונקול: המורים שלנו בבית הספר מאד נהנים מהיכולות הזאת.
עמרם מצנע: אני ביקרתי בבית הספר ופגשתי מורים שמשתמשים היום בזה.
עמרם מצנע: זה הפך להיות משהו מאד חי.
<גלית אמסלם: וזה גם מכוון.
<גלית אמסלם: זה מאפשר למורה שפותח את המסך לראות.
עמרם מצנע: אורנה, עוד משפט אחד או שניים.
<אורנה קונקול: אני מתקדמת.
<אורנה קונקול: שוב, רק להראות לכם את סוגי האפשרויות שהמערכת הזאת מאפשרת.
<אורנה קונקול: כאן לדוגמא רואים שהכלי הזה מאפשר לי כמנהלת לראות איזה תכניות הכינו מורים באיזה תחום שהם היו נדרשים אליו, באיזה שלב תכנוני הם נמצאים.
<אורנה קונקול: בעקבות זה אני יכולה לתכנן ישיבות צוות, אני יכולה לזמן שוב את הכיתה, אני יכולה לזמן שוב את הצוות ואני יכולה לזמן את ההורים.
<אורנה קונקול: אני יכולה שוב לשבת ולראות מה הצרכים הבית ספריים שעולים.
<אורנה קונקול: על פי זה אני מתכננת את כל ישיבות המליאה.
<אורנה קונקול: בעצם כאן אני רואה מה הם הצרכים שעולים מהצוות לשיח פדגוגי.
<אורנה קונקול: דוגמא נוספת, אתם יכולים לראות כאן מעקב אחרי תלמיד לאורך שלוש שנים.
<אורנה קונקול: אנחנו יכולים לראות במה הוא צמח באופן גרפי, חזותי, ברור – במה הוא צמח, במה הוא מתקשה, לאן הוא מתקדם.
<אורנה קונקול: תחשבו על האפשרויות הבלתי נגמרות לתיעוד כזה לאורך שנים במעברים.
<אורנה קונקול: זה שנים.
<אורנה קונקול: את השנים רואים בצד, בציר ה-X ולמטה רואים את הנושאים שהוא למד ובעצם כל המעברים שעדנה ציינה ושמנהלת של לקויי הראייה ציינה.
<אורנה קונקול: כל החומר עובר עם התלמיד, מתועד, מנותח וכל ההזדמנויות האלה בעצם מתאפשרות לנושא הזה.
<אורנה קונקול: אני מסכמת: המערכת הזו יכולה לכוון, יכולה לחקור, יכולה ליישם ויכולה לפתח.
<אורנה קונקול: אנחנו בתחילת הדרך, אנחנו עושים עבודה פנימית כדי לפתח את זה, לשמוע מהמורים מה הצרכים, לשמוע מבתי ספר דומים מה הצרכים.
<אורנה קונקול: אנחנו מאד רוצים לעשות את כל התקנונים שצריך לעשות לצורך העניין הזה, כולל אבטחת מידע, אנחנו מודעים לזה, מחויבים לזה.
<אורנה קונקול: אנחנו בית ספר בתוך מערכת החינוך, אנחנו מציעים את המתנה הזו לכל המערכת כדי שתיקח את זה כשזה כבר מפותח ותוכל להמשיך ולפתח את זה גם לכיוונים שצריך בסטנדרטיזציה להכין אותם.
<מימי פלצ'י: אני יכולה בבקשה להתייחס?
<מימי פלצ'י: תודה.
<מימי פלצ'י: אני מבקשת להתייחס להערה שלך, שהיא בעיני מאד משמעותית ואני אומרת את זה גם - - -
עמרם מצנע: איזה מהן?
<מימי פלצ'י: אני אומר.
<מימי פלצ'י: ואני אומרת את זה גם בכובע של זיכרון טרי מתפקיד ניהולי.
<מימי פלצ'י: אני מסכימה איתך – יש מקום ליזמה, יש מקום ליצירה, יש מקום לאוטונומיה.
<מימי פלצ'י: אני חושבת שעל זה נבחר מנהל, אין לנו בכלל חילוקי דעות.
<מימי פלצ'י: יחד עם זאת, אנחנו כמשרד ואנחנו כמנהלים חייבים לשמור על הסדרה ולא בדיעבד.
<מימי פלצ'י: יש כאן נושא שאנחנו דיברנו בו, של רגישות מידע שנמצא היום ועל זה נועם יכול להרחיב ולכן אנחנו עובדים כמשרד.
<מימי פלצ'י: אני ממונה על התכנון הפדגוגי.
<מימי פלצ'י: אין לי מושג בהליכים סדורים של אבטחת מידע, של איכות סביבות.
<מימי פלצ'י: אני יודעת כאדם פרטי אבל לא כאיש מקצוע.
<מימי פלצ'י: החבירה שלנו לאגף מדע וטכנולוגיה זה על מנת לעשות את החיבור.
<מימי פלצ'י: אני מבינה שעולה פה צורך.
<מימי פלצ'י: הוא נשמע.
<מימי פלצ'י: אין לנו כוונה לעשות ככה ולהגיד הוא לא קיים.
<מימי פלצ'י: יחד עם זאת, ההנחיות של המשרד, ואני חייבת להבהיר את זה, כי יושבים כאן מנהלים ואני מכירה את זה, שאתה מרגיש שיש משהו שנוגע בך ואתה אומר – וואו, אני רוצה, אז אני מרגישה.
<מימי פלצ'י: ואם יורשה לי בעוד משפט אחד לומר לכולנו, אנחנו נקים קבוצה שתדון ותבחן את הצורך הזה, שהוא מאד משמעותי.
<מימי פלצ'י: אנחנו נבחן את זה עם נועם בשיתוף פעולה לגבי סביבות של משרד ולגבי סביבות אחרות.
<מימי פלצ'י: דרך אגב, יש גם סביבות פרטיות נוספות.
<מימי פלצ'י: אנחנו מחויבים הן להסדרה הזאת והיה והמשרד ימצא שהסביבות שלנו מנב"סנט מותאם, לא משרת את הצרכים של השדה, מנב"סנט מותאם, פיתוח של מנב"סנט עם המנהלים, כפי שנעשה בתכנון למידה אחר, כפי שנעשה במעורבות חברתית קהילתית מותאמת - ורק עוד משפט אחד לסיכום – אז יש הליך מוסדר שאנחנו כמשרד באים ואומרים אין באפשרותנו לספק את הצורך, פונים בקול קורא לשדה, פונים במכרז, לפיתוח.
<מימי פלצ'י: אנחנו פתוחים ותפקידנו לאשר עשייה מיטבית לשדה, אבל בצורה מוסדרת.
<מימי פלצ'י: יש כאן פרטים רגישים היום - ואני אומרת את זה - שנמצאים בשרת לא מאובטח.
<מימי פלצ'י: תכנית שלא קיבלה אישור לפיילוט ולא קיבלה שום רמה של אישור ממנהלת אגף.
עמרם מצנע: אני לא רוצה לפתוח על העניין הזה דיון.
עמרם מצנע: אלף, אין ויכוח שהמשרד צריך לקבוע הוראות והשטח צריך לעמוד בהוראות.
עמרם מצנע: שנית, כל המהפכות, כל ההצלחות וכל היזמות וכל היצירתיות צמחה מהשטח ואני יכול למנות לך עכשיו 10 תכניות לפחות, שצמחו בגלל יוזמה בשטח והמשרד התיישר יותר מאוחר.
עמרם מצנע: דרך אגב, גם בצבא, שהוא גוף מאד היררכי ומאד מסודר וביליתי בו אי אלו שנים.
עמרם מצנע: בשביל זה זו כנסת ואני בהחלט מצאתי לנכון לאסוף את מנהלות בתי הספר ובהזדמנות זו להציג להן מה שאני ראיתי ומאד התרשמתי ובלי שכיוונו את זה, שמעתי את המנהלות שדיברו פה אותו חוסר גדול וכדאי שתפנימו את זה במשרד החינוך, במעטפת, בשיתוף מידע – לא תהיה פורמציה על תלמידים – בשיתוף מידע, בלמידת עמיתים מה שנקרא, כי כל בית ספר הוא באמת ישות מדהימה, אבל היא די עצמאית, עם כל המערכות שאנחנו עשינו והרכבנו.
עמרם מצנע: יש לי קשר טוב עם החברה באגף הטכנולוגי, אנחנו יושבים לא מעט פעמים.
עמרם מצנע: צריך קצת יותר להיות פתוחים ולהבין ובסוף מוצגים הדברים שבאים מהשטח ויש בהם המון אוטנטיות וגם תשובות לשאלות יום יומיות שמתעסקים איתן - עד שהפירמידה הזו של המטה - ואני לא משמיץ דווקא את משרד החינוך, זה נכון לכל ארגון, שהוא מחויב לנהלים ולכללים ולבירוקרטיה ומה לא.
עמרם מצנע: אני רוצה להזכיר לאנשי משרד החינוך ולכולנו, שתפיסת העולם שמשרד החינוך היום דוחף – ואני מאד מסכים איתה – זה יותר עצמאות, יותר יוזמות, יותר יצירתיות בניהול בית הספר.
עמרם מצנע: זה לא רק הניהול העצמי, מה שנקרא שלב ב' שנכנס היום, אלא זה גם השפעה מוחלטת על בין 20 ל-30% מהלמידה.
עמרם מצנע: זו מהפכה.
עמרם מצנע: זה לא סתם מקרה.
עמרם מצנע: בכלל, אני למדתי מהר מאד שמנהלים, כשאתה בודק מה המאפיינים המאחדים את המנהלים, שאנחנו קוראים להם מצליחים ודרך אגב יש איזו סדרה מרתקת בערוץ 10 מי הם המנהלים האלה, זה פורצי דרך.
עמרם מצנע: זה ראש גדול וזה כאלה שהולכים על הקו האדום של מותר ואסור, עם נטייה לפרוץ אותו.
עמרם מצנע: בלי זה זה לא קורה.
עמרם מצנע: אלה המנהלים הטובים.
עמרם מצנע: ולכן, מנהלים שנותנים להם יוזמה ועצמאות וכדומה, בסופו של דבר מובילים במערכות.
עמרם מצנע: אז שוב, אני לא רוצה לעשות על זה דיון כי כל מה שאמרתם הוא נכון וכל מה שהציגו פה הוא מעניין, הוא מאתגר.
עמרם מצנע: תחשבו פתוח.
עמרם מצנע: זה לא קל.
עמרם מצנע: משרדי הממשלה שלנו הם - - -
<מימי פלצ'י: לגמרי.
עמרם מצנע: לא פשוט.
<מימי פלצ'י: רק לא על חשבון פרטיות התלמידים.
<אורנה קונקול: ממש לא.
<אורנה קונקול: אף אחד לא אמר את זה.
<עדנה זמיר: מימי, אני רוצה מפה לזעוק את זעקת המתי"אות.
<עדנה זמיר: בתי ספר עוד זה משהו שיודעים לקרוא אותו במשרד החינוך ויש לו מנב"סנט ואפשר לחשוב אם זה מתאים או לא.
<עדנה זמיר: למתי"א נתנו ממלכה, בטח בלי נתינים, בטח בלי אזור וכל הזמן שואלים מה ומה, אבל בידיים שלי אני רואה אחריות על כל ילד ועל כל ילדה – לקידום שלו.
<עדנה זמיר: אנחנו לא מחזיקים את הילדים שלנו כדי שיגידו לנו עבודת קודש.
<עדנה זמיר: אני באתי למקצוע הזה כי אני רוצה לקדם מקצועית את הילדים ואני אומרת שנים, אני ממציאה ביכולות שלי דברים הרבה פחות מאובטחים.
<עדנה זמיר: אנחנו עושים אקסלים, אני לא יודעת מה.
<עדנה זמיר: אני חייבת לראות איך מקדמים ילדים, ואם כבר יש לי כלים טכנולוגיים – אני משתמשת בהם.
עמרם מצנע: דרך אגב, בדרך כלל אנחנו עושים את שיח מורים בלי אנשי משרד החינוך.
<מימי פלצ'י: הוזמנו.
עמרם מצנע: לא, הפעם ביקשתי כי רצינו שתשמעו, אבל אנחנו עושים בלי אנשי משרד החינוך.
עמרם מצנע: מין שיחה חופשית.
עמרם מצנע: מהשולחן הזה גם לא נותנים פקודות לצערי, אלא רק - - -
<מימי פלצ'י: חס וחלילה.
<אולגה פישר: שמי אולגה פישר, אני מנהלת בית ספר למתבגרים על הספקטרום האוטיסטי בתל אביב.
<אולגה פישר: בבית הספר יש 14 כיתות, לומדים שם 104 תלמידים מגיל 12 עד גיל 21.
<אולגה פישר: מאד מאד התחברתי למילים של רבקה, אותן סוגיות מעסיקות גם אותנו וגם לגברים של הגברת מירושלים, רחל.
<אולגה פישר: כל מה שקשור להתנסות תעסוקתית מאד מאד מעסיקה אותנו כמסגרת חינוכית למתבגרים.
<אולגה פישר: יש לנו תכניות מעבר, גם אנחנו מחפשים את המקום להתנסות התעסוקתית של התלמידים שלנו, על בסיס של היכרויות אישיות של אנשי צוות, של קרובי משפחה, של ההורים.
<אולגה פישר: אין משהו מסודר שאנחנו באמת נוכל להגיד – תלמיד שלנו, שיש לו נטיות אישיות או יכולות בולטות בתחום כלשהו, יכול לצאת להתנסות תעסוקתית, להשתכלל, ללמוד מקצוע.
<אולגה פישר: בנוסף לכך, אני חושבת שהגיע הזמן שבתי הספר לחינוך מיוחד, שלומדים שם עד גיל 21, בגילאים מ-18 עד 21 אנחנו נוכל לתת גם הכשרה מקצועית לתלמידים שלנו, כדי שלא ישתלבו אחר כך במקומות מוגנים, אבל מוגנים הם בעצם סגורים.
<אולגה פישר: הם בהחלט יכולים לעבוד בקהילה, בשוק העבודה הפתוח.
<אולגה פישר: כולנו יודעים מה היא הסטטיסטיקה של האוטיזם בשנים האחרונות.
<אולגה פישר: אנחנו כחברה לא יכולים להרשות לעצמנו את המצב שכמות כזאת גדולה של תלמידים, של הבוגרים על הספקטרום, יעבדו במקומות סגורים.
<אולגה פישר: אנחנו, כמערכת החינוך, אנחנו כמסגרת חינוכית, זו החובה שלנו להכין את התלמידים שלנו בצורה מיטבית לחיי בוגר, לתת להם מקצוע, לתת להם אפשרות להשתלב.
<אולגה פישר: ואני כן חושבת שאנחנו רוצים לגרום לשינוי בהיבט החברתי, בתפיסות החברתיות שלנו – מה זה אומר תלמיד על הספקטרום משולב בעבודה בחברה.
<אולגה פישר: קצת נתונים.
<אולגה פישר: בארצות הברית – 44% מכלל האוכלוסייה עם מוגבלויות משולבים בשוק העבודה הפתוח ופחות מ-10 אנשים על הספקטרום, כאשר אנחנו יודעים שיש להם את היכולות ויש להם את האפשרויות.
<אולגה פישר: נכון שהם זקוקים לליווי מספיק מאסיבי ומקיף, אבל אנחנו חייבים לעשות את זה וזה מה שמעסיק אותנו בשנים האחרונות וחשוב היה לי להעלות את הנושא הזה כאן בוועדה.
<שחר פיינשטיין: שלום רב, שמי שחר פיינשטיין, מנהל תיכון בית אקשטיין בגבעתיים.
<שחר פיינשטיין: בית ספר לתלמידים עם לקויות למידה, הפרעות קשב וריכוז.
<שחר פיינשטיין: בבית הספר יש 184 תלמידים.
<שחר פיינשטיין: שתי הערות קצרות לדיון, כי אני רואה שאנחנו בסיומו.
<שחר פיינשטיין: אחת, בית אקשטיין זה ארגון שיש לו למעלה מ-50 מסגרות ו-16 בתי ספר בכל הספקטרום, החל מפיגור דרך בעיות רגשיות, אוטיזם ולקויות למידה.
<שחר פיינשטיין: קודם כל, במוקד הדיון שעלה פה, אני רוצה לחזק את היזמה הזאת ולהגיד שלנו יש גם מערכת ניהול נפלאה שנותנת מענה לאו דווקא למקום של תכנית הלימודים, אלא לכל התכניות האישיות.
<שחר פיינשטיין: כל הנתונים מוזנים ומאפשרים לי לפלח כל תלמיד, כל שכבה.
<שחר פיינשטיין: כן.
<שחר פיינשטיין: ומאפשרת לי, למחנך, ושוב, יש לנו כאמור למעלה מ-2,000 תלמידים בבית הספר.
<שחר פיינשטיין: אני שואל את עצמי איך אפשר לנהל בלי מערכת כזאת?
<שחר פיינשטיין: זאת אומרת, זו מערכת שפותחה על ידי מורים, תכנת ניהול של בית אקשטיין, לשם מוזרמים נתונים והצרכים של התמיכות והסיפור העצמי והכוונה עצמית בתחומים הרגשיים, התנהגותיים, חברתיים.
<שחר פיינשטיין: אני לא יודע איך אפשר לנהל אחרת, זה אחד.
<קריאה: בכל מקרה, אתה לא מתווכח על הצורך.
<שחר פיינשטיין: אני לא מתווכח על הצורך, להיפך, אני מחזק.
<שחר פיינשטיין: אני אומר לכן, עמיתותיי, שקיימות אופציות בשטח, שאני מציע לכן להכיר, כי אני לא יודע איך אפשר לנהל אחרת.
<שחר פיינשטיין: ושנית, אני אפילו רוצה לחזק ולומר שאנחנו מאפשרים את המערכת הזאת לבתי ספר רגילים.
<שחר פיינשטיין: זו מערכת שאני מטמיע עכשיו בבתי ספר חינוכיים, בבית ספר הניסויי בירושלים, בבתי ספר יסודיים רגילים בגבעתיים.
<שחר פיינשטיין: זאת אומרת שזו מערכת שהחינוך הרגיל ומפקחים בחינוך הרגיל השתכנעו שהיא מאפשרת למורים בכיתות מיוחדות ולמנהלים בבתי ספר, לארגן את המשאבים שלהם בצורה כזו שהם לא יצטרכו להסתכל מבעד לדפים, אלא תינתן להם תמונה.
<שחר פיינשטיין: כלומר, יש לה מקום לא רק בחינוך המיוחד אלא גם בחינוך הרגיל.
<הילה פדהצור: שמי הילה פדה
<הילה פדהצור: צור, אני מנהלת בית הספר ברחובות לשתי אוכלוסיות – גם אוטיזם וגם מוגבלות שכלית התפתחותית ברמות אבחון נמוכות.
<הילה פדהצור: אני רוצה להתייחס לשתי סוגיות - חוק החינוך המיוחד החדש וגם השילוב.
<הילה פדהצור: אני מרגישה, ואמרה את זה קודם מישהי במסווה ואני אומר את זה במפורש – אני מרגישה שהיום שיתוף הפעולה, בגלל ששתי האוכלוסיות שלי הן בקצה, ברמות מורכבות הגבוהות ביותר, אני משחרת לפתחים של אחרים.
<הילה פדהצור: זה על בסיס פרסונאלי, הכרתי, לא הכרתי, חייכתי מספיק יפה, קיבלו אותי - - -
עמרם מצנע: את משחרת למה?
<הילה פדהצור: כדי לשלב את החברה שלי.
עמרם מצנע: כדי להכניס אותם למסגרות?
<הילה פדהצור: זה לא רק מסגרות, זה לחיבור לקהילה.
<הילה פדהצור: לא תכניות, לא מפגשים אפיזודיים, באמת שיתופי פעולה וחיבור.
<הילה פדהצור: גם עכשיו שילבתי תלמיד אחד בחטיבת ביניים רגילה, בכיתה קטנה בחטיבת ביניים רגילה.
<הילה פדהצור: הרגשתי שחוץ מלרקוד – כי אני לא יודעת – אז עשיתי הכל וזה צריך להיות משהו מעוגן.
עמרם מצנע: לא הבנתי, את מדברת על ילדים שהם ברמת תפקוד - - -
<הילה פדהצור: נמוכה מאד.
עמרם מצנע: אבל יכולים להשתלב.
<הילה פדהצור: חלקם יכולים להשתלב יום בשבוע, ברמה מסוימת.
עמרם מצנע: זאת אומרת לא להעביר אותם.
<הילה פדהצור: לא.
<קריאה: לאו דווקא לימודית, חברתית.
<הילה פדהצור: עם תמיכה מלאה וליווי של צוות בית הספר, אבל עדיין, אני צריכה שמישהו יפתח את שעריו כדי שהילדים שלי ייכנסו.
עמרם מצנע: זה אני מניח תפקידה של מחלקת החינוך ביישוב.
<הילה פדהצור: לא רק.
<הילה פדהצור: קודם כל בית הספר שלי הוא בית הספר ברחובות והוא מקבל מאלעד, מראש העין ואנחנו רוצים שהילדים גם יהיו בקהילה שלהם, אז זה לא רק.
<הילה פדהצור: צריך איזו שהיא מדיניות וצריך איזו שהיא – אמרתם מעטפת – גם לכלים הפדגוגיים, אז גם מעטפת לזה.
<הילה פדהצור: זו סוגיה אחת.
<הילה פדהצור: הסוגיה השנייה שרציתי להעלות היא סוגית הסייעות החינוכיות, אפרופו בית ספר.
<הילה פדהצור: אז ההפרדה ואני לא יודעת אם זה המקור, אבל היום, כשהמקור של הסייעות הוא העירייה ואנחנו משרד החינוך וכל המערך המאד מאד מורכב הזה והדרישות - - -
עמרם מצנע: זו נקודה שאני רוצה להבין.
עמרם מצנע: הסייעות אצלכם גם כן עובדות עירייה?
<הילה פדהצור: כן.
עמרם מצנע: לי נתנו להבין ואני כנראה לא הבנתי טוב, שהסייעות בבתי הספר המיוחדים הן עובדות מערכת החינוך.
<קריאה: לא, לא, כולן עובדות עירייה.
<קריאה: משרד החינוך מתקצב את הרשויות.
עמרם מצנע: אני רק רוצה להפנות את תשומת ליבכם, שלאחרונה, מה שנקרא במעורבות שלנו בוועדה, תאמנו ככה שהסייעות צריכות להיות מועסקות 12 חודשים בשנה, הן מקבלות את כל תנאי השירות של עובדי עירייה – מה שלא היה לסייעות המשלבות.
<קריאה: זה הרבה יותר טוב, נכון.
עמרם מצנע: ואם זה לא נעשה אצלכם - - -
<הילה פדהצור: 12 חודשים, אבל מה קורה כשבחופשות הן זכאיות לא לעבוד ואז אנחנו - - -
עמרם מצנע: יש נוהל.
עמרם מצנע: אני אגיד לכם בדיוק, לא הכל הושג, אבל הן זכאיות לאותם תנאים של עובדי העירייה, כמו המזכירות, שגם הן לא נהנות מהחופשות של בתי הספר.
עמרם מצנע: בחינוך המיוחד, שהוא בלאו הכי נמשך עד אמצע אוגוסט, אז אין עם זה הרבה בעיה, הן צריכות לעבוד והן מקבלות חופשה.
עמרם מצנע: אני אומר לכן מה התנאים שהושגו.
עמרם מצנע: הן עובדות באותם תנאים של עובדי עירייה, מבחינת החופשות ומבחינת דירוג השכר ומבחינת ההעסקה לאורך 12 חודשים.
<הילה פדהצור: ושוב, כאן הקושי והפערים.
<הילה פדהצור: אם הרשויות אומרים להם אתם לא יכולים לקבל חופשה במהלך שנת הלימודים כי אתם עובדי חינוך בעירייה, אז אתם מחויבים לקחת את החופשים שלכם רק בחופשות.
עמרם מצנע: אז אני אומר לכם, תגידו לעובדות - לכל עירייה יש ועד עובדים והוא צריך לדאוג להן שיקבלו את התנאים שלהן.
עמרם מצנע: אין פה שום חכמות.
עמרם מצנע: זה נחתם רק לאחרונה, ההסתדרות, הממונה על השכר, מרכז השלטון המקומי ואני יודע שיש הרבה מאד מקומות שלא מיישמים.
עמרם מצנע: מטעם הוועדה שלחנו מכתב לכל ראשי הרשויות בארץ, אבל צריך עוד פעם להילחם על הזכויות.
<הילה פדהצור: גם לגבי הפער בין השכר שמשרד החינוך מעביר לבין השכר שהן מקבלות בפועל?
עמרם מצנע: זה נושא שעכשיו עלה פה, של הפער כביכול שהרשויות גונבות חלק מהכסף.
עמרם מצנע: אנחנו בודקים את זה, הרשויות כמובן טוענות שזה לא נכון.
עמרם מצנע: אנחנו בודקים את זה.
<קריאה: כולל הקטע להכשרתם?
עמרם מצנע: זה נושא בפני עצמו, כן.
עמרם מצנע: גם יש את הסייעות הרפואיות, שאנחנו משכנעים את ה - - -
<הילה פדהצור: זה רק הולך ומצטמצם, ממש ברמות.
עמרם מצנע: מצטמצם במה?
<הילה פדהצור: בכמות השעות.
עמרם מצנע: על זה יש ועדות מקצועיות שמחליטות.
עמרם מצנע: הסייעות הרפואיות, אני רק רוצה לסבר לך את האוזן, זה היה לפני כמה שנים באחריות משרד הבריאות והיה אז בערך 30-40 מיליון.
עמרם מצנע: אני שמעתי את הנתון הזה רק לאחרונה ממנכ"לית משרד החינוך, וזה עבר לאחריות משרד החינוך.
עמרם מצנע: משרד הבריאות מעביר חלק מהתקציב, אבל זה משרד החינוך וזה קפץ לאיזה 150 מיליון שקלים.
עמרם מצנע: כלומר, אין פה מגבלה.
עמרם מצנע: מי שמאשר, וזה המתי"אות וועדות ההשמה שמאשרות, כתוצאה מהנתונים הרפואיים.
עמרם מצנע: סיוע צמוד רפואי – משרד החינוך חייב לתת.
<קריאה: אבל זה לא יוצא לפועל.
עמרם מצנע: אוקיי, יש בעיה עם בתי הספר בחינוך הלא פורמאלי.
<קריאה: לא, לא, פורמאלי לגמרי.
עמרם מצנע: כשאני אהיה שר חינוך אני אוכל לפתור לכן את הבעיות.
עמרם מצנע: אני יכול רק להפנות אתכן לסיכומים שהושגו וצריך להתמודד עם כך שזה אכן יתקיים.
עמרם מצנע: בבקשה, אנחנו מתחילים לסיים.
<ג'נאן טרודי: שמי טרודי ג'נאן, אני מנהלת בית ספר אל בסמה לחינוך מיוחד במגזר הדרוזי.
<ג'נאן טרודי: בית הספר נמצא בכפר סמיע בצפון.
<ג'נאן טרודי: קיבלתי פרס ארצי ומחוזי השנה.
<ג'נאן טרודי: אני מסכמת את כל מה שנאמר, שלהיות מנהל בית ספר בחינוך המיוחד זה תפקיד מורכב מאד מאד.
<ג'נאן טרודי: אתה נכנס לתפקיד שאתה לא מבין בדיוק באמת מה אתה.
<ג'נאן טרודי: אתה גם מנהל, אתה גם שר חוץ, אתה גם מתווך עם עיריות, אתה צריך להיות חייכן, אישה פוליטיקה.
<ג'נאן טרודי: באותה שנייה אתה חובש הרבה כובעים שאתה כל הזמן צריך לדעת איך להתנהג מול האנשים שסביבך, ובמיוחד כשאתה עובד עם אוכלוסייה של הורים שהם בכלל לא קלים, שהם עם רגישות, עם מטען, עם הרבה דברים.
<ג'נאן טרודי: בו זמנית אתה לא יודע לאיפה אתה הולך.
<ג'נאן טרודי: לצערי, כשאתה מוציא את כל התמיכה ואת כל ההכלה – עבדנו הרי על הכלה בשנה שעברה ולפני זה, וזו סיסמא מאד מאד יפה, אבל בסופו של דבר מי מכיל אותך?
<ג'נאן טרודי: אני מכילה את כולם, אבל בסוף מי מכיל אותי?
<ג'נאן טרודי: אף אחד.
<ג'נאן טרודי: זאת האמת.
<ג'נאן טרודי: אף אחד לא מכיל אותנו.
<ג'נאן טרודי: אפילו את התוספת של החינוך המיוחד לקחו מהמנהלים.
<ג'נאן טרודי: בנוסף גם אני גם אמא.
<ג'נאן טרודי: בעלי היה שוטר שנהרג במילוי תפקידו.
<ג'נאן טרודי: אני אלמנה ויש לי גם ילדים ואתה עמוס ברמה מטורפת ואתה לא יודע איך לצאת מבזה ובנוסף יש לך תפקיד שהוא לא כמו מנהל רגיל.
<ג'נאן טרודי: בוא נתחיל בתקנים – אתה רוצה לבנות תקנים בסוף השנה, יש הרבה דברים שאתה צריך להסתכל עליהם.
<ג'נאן טרודי: יש שלוש שנים בין הפרש הגילאים באותה כיתה, יש רמת פיגור דומה ויש את שיקולי הדעת שלך עצמך – אני לא רוצה למשל שהילד הזה יהיה עם הילד ההוא.
<ג'נאן טרודי: יש יכולות, יש שיקולים אישיים – זו ילדה, זה ילד, לא יכולים לבנות כיתה רק מבנים ובת אחת.
<ג'נאן טרודי: מתחילים בתקן ויש לנו בעיה.
<ג'נאן טרודי: לוקח לך שבוע ימים בהם אתה לא ישן ואתה רק בונה את התקן שלך וילד אחד הורס לך את התקן ופתאום אין לך תקן.
<ג'נאן טרודי: אין לך 41 שעות כי זה לא מסתדר לך עם ילד אחד.
<ג'נאן טרודי: זה נכון?
<קריאה: חודש, לא שבוע.
<קריאה: חודש זה בסדר ועד שמאשרים לך את זה זה עוד שלושה חודשים.
<ג'נאן טרודי: שבוע שאתה לא ישן.
<ג'נאן טרודי: ואתם אתה מפספס יום אחד אתה לא מקבל את התקן ולך תלך על זה חזשק שאתה רוצה את התקן שלך.
<ג'נאן טרודי: זה דבר אחד.
<ג'נאן טרודי: אני הולכת קדימה עם עניין הגדרת בית ספר.
<ג'נאן טרודי: בית הספר שלי מוגדר כבית ספר יסודי.
<ג'נאן טרודי: בית ספר יסודי זה כיתות א' עד ט', אבל בו זמנית יש אצלי ילדים בני 21, אז מדוע אני נחשבת בית ספר יסודי?
<ג'נאן טרודי: הורים רוצים ניירת מביטוח לאומי.
<ג'נאן טרודי: נכון שהילד שלהם מוגדר כלומד בכיתה ט', אבל מצד שני ההורים רוצים שתרשום להם מכתב שהבן שלהם הוא בכיתה י'.
<ג'נאן טרודי: אז מה תעשה בסוגיה הזאת?
<ג'נאן טרודי: ילד לא מקבל קצבה אם הוא לא בכיתה י', אך אני מוגדרת כבית ספר יסודי מכיתה א' עד כיתה ט', אז איך אני יכולה לרשום לך שהילד שלך בכיתה ט'?
<קריאה: גם המצבת לא מותאמת.
<ג'נאן טרודי: נכון, בדיוק, זה דבר נוסף שאתה נתקל בו – מצבת התלמידים.
<ג'נאן טרודי: חילקת את התקן, המצבת לא מתאימה, התעודות שהכניסו למנב"סנט לא מדברות אלי.
<ג'נאן טרודי: הלכנו להכשרה אמנם, אבל גם המערכת הזאת לא מתאימה.
<ג'נאן טרודי: לוקחים כל דבר לחינוך הרגיל ופתאום רוצים לגזור דברים ולהתאים לנו, אך זה לא מתאים לנו, כי אנחנו אוכלוסייה אחרת וכל בית ספר שונה.
<ג'נאן טרודי: אני לא מתאימה את עצמי בשבילו וגם הוא לא מתאים עצמו אלי.
<ג'נאן טרודי: אנחנו אוכלוסיות מאד שונות ובאים ורוצים שנתאים את עצמנו לבית ספר רגיל.
<ג'נאן טרודי: זה לא הולך.
<ג'נאן טרודי: מתי שבא להם הם מכניסים אותנו למערכת החינוך וכאשר לא בא להם – אומרים לנו – אתם לא שייכים.
<ג'נאן טרודי: אנחנו לא מבינים איפה אנחנו בדיוק עומדים.
<ג'נאן טרודי: הילד אצלנו לא מקבל ספרים כמו שהילד שלי מקבל דף – לך תקנה את הספרים.
<ג'נאן טרודי: אצלנו לא קונים ספרים.
<ג'נאן טרודי: כל ילד וצרכיו – ילד עם שצריך תקשורת חילופית, ילד צריך ריפוי בדיבור, ילד צריך הליכון, ילד צריך עמידון – מאיפה נביא את הכסף?
<ג'נאן טרודי: אנחנו גם צריכים לגייס כסף וגם לדאוג למלא מלא דברים.
עמרם מצנע: אנחנו לקראת סיכום ולדעתי היא סיכמה את זה מצוין.
<ג'נאן טרודי: יש עוד הרבה מה להוסיף, לא סיימתי את הדף שלי.
<ג'נאן טרודי: אנחנו כל יום נתקלים בסוגיה חדשה.
<יעל אביטל: דבר מאד חשוב שאני חושבת שצריך לדעת.
<יעל אביטל: דו"ח דורנר הוא דבר טוב ומבורך אבל לא הוסיפו תקנים.
<יעל אביטל: לקחו את התקנים מהחינוך המיוחד - - -
עמרם מצנע: לא, כי הדו"ח לא מיושם.
<יעל אביטל: לא משנה, אבל התקנים של סייעות למשל, אם ילד יוצא מבית הספר, התקן - - -
<יעל אביטל: אבל אנחנו מתמודדים עם פחות.
<יעל אביטל: הורידו לנו תקציבים בתקנים של סיוע.
<יעל אביטל: זה לא בסדר, אנחנו חיים עם זה יום יום.
עמרם מצנע: לא אמרתי שזה בסדר, אמרתי שאנחנו עכשיו לא במסגרת של הכותל המערבי.
<אסנת יעקובוב: אני מנהלת את בית ספר בלקין לחינוך מיוחד בראשון לציון, שנותן מענה לאוכלוסייה עם מוגבלות שכלית בטווח הקל-בינוני-מורכב.
<אסנת יעקובוב: גם אצלי יש תלמידים שלומדים ביחד מגיל 6 עד גיל 21.
<אסנת יעקובוב: בחור בן 18 לא צריך ללמוד באותו בית ספר עם נערה בת 12 או ילדה בת 8 או ילד בן 6.
<אסנת יעקובוב: המפגשים הרב גילאים האלה הם לא נכונים להתפתחות החברתית והמינית של התלמידים, שדרך אגב היא תקינה לחלוטין.