GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לילי הלפרין: בנושא הזה?
<לילי הלפרין: אני פשוט בשוק.
<לילי הלפרין: מה זה?
<לילי הלפרין: רק ועדות החוץ והביטחון, הכלכלה וכדומה מלאים?
<לילי הלפרין: זה לא מסוכן?
<לילי הלפרין: זה פשוט נורא ואיום.
<לילי הלפרין: שתיים, לפני שנה או שנה וחצי מהיום היה כאן אותו דוח שהוצג, הייתה כאן רעידת אדמה בחדר, נכון שהיוזמה הייתה של ועדת זכויות הילד, אבל השתתפו כל מנכ"לי משרדי הממשלה וכולם יצאו בתחושה שזהו, לא עוד.
<לילי הלפרין: מה קרה?
<לילי הלפרין: אנחנו עוד פעם באים לפה היום כאילו כלום.
<לילי הלפרין: זו תחושה של ייאוש וכאב.
<לילי הלפרין: אם אחרי מה שהיה לפני שנה וחצי היום אנחנו מציגים את זה כאילו איזה דוח חדש, גם בעיתונות, כל העיתונות היום אומרת: הדוח הוצג היום.
<לילי הלפרין: ודבר נוסף קטן כרגע וענייני לנושא.
<לילי הלפרין: יש תחושות ניכור של הנוער הישראלי, שדי מחקים את המבוגרים, כלפי הממסד.
<לילי הלפרין: בציבור הישראלי התחושה היא ניכור כלפי מה שמייצג את הממסד - לא יהיה תיקון בנושא של חובת דיווח.
<לילי הלפרין: אני עובדת בעיקר עם ילדים בסיכון ובסכנה, לא מאמינים בממסד, זה לאו דווקא היועצות החינוכיות וכדומה.
<לילי הלפרין: הממסד כל כך קר ומנוכר, הרבה פעמים כמובן זה משהו שהם לוקחים מהבית, את המודל שצריך לסדר את מס הכנסה, ביטוח לאומי לא בסדר, תחושות של הורים שמעבירים לילדים וגורמים המון פשע וחטא לילדיהם.
עמרם מצנע: ממשטרת ישראל, רוצה להגיד משהו?
<משה אלון: קשה לי להשאיר את הביקורת שנאמרה על מערכת החינוך ואנשי הטיפול כמו שנאמר כאן שזה כישלון.
<משה אלון: אני ער לזה שהורים הם הגורם מספר אחת שיודע על תלונות או על פגיעות.
<משה אלון: אבל אני יודע גם שהם ו/או הילדים ששומעים על זה מייד פונים בלי שמדווח לאנשי החינוך, ליועצות, למורים, וכך מופעלת רשת הביטחון הזו שאנחנו מפעילים כדי לטפל בילדים שאכן אנחנו יודעים עליהם, כך שאסור שזה יישאר רק ברמה של הביקורת.
<משה אלון: מנכ"ל משרד הרווחה הזכיר למשל, ילדים אוטיסטים שנפגעים.
<משה אלון: אתמול הייתי בבתי-ספר לחינוך מיוחד בעיר, כולל בית-ספר לאוטיסטים, על כל שישה-שבעה ילדים יושבים שלושה אנשי חינוך.
<משה אלון: הם רואים את הילדים יום יום.
<משה אלון: ככה זה בבתי-הספר בחינוך הרגיל, המורים, אנשי הצוות רואים את הילדים יום יום, זה הסיכוי – ואני לא מתנגד לכל העבודה שתיעשה עם ההורים כמובן – אבל אנשי החינוך רואים את הילדים.
<משה אלון: אם נעשה את העבודה כל הזמן בינינו עם הרווחה, עם הייעוץ, עם אנשי טיפול – מבחינתי יכולים לפנות למדריכים בתנועות נוער, גם אליהם אנחנו מגיעים בנושאים האלה כדי שהם ידווחו, הם אנשי הקשר שלנו כדי לדווח הלאה וכדי שהמערכת תיכנס לטיפול.
<נעמה קרפ: אני בת 18.
עמרם מצנע: זה עובר עם הזמן, דרך אגב.
<נעמה קרפ: כואב לי ממש, קשה לי קצת לשתוק.
<נעמה קרפ: אני מתנדבת כרגע במרכז נוער באוונגרד בזיכרון-יעקב, התחלתי כנערה במרכז, וכשסיימתי הפכתי למתנדבת.
<נעמה קרפ: גם אני עברתי בתוך מערכת החינוך שלנו, והיה לי בית-ספר מדהים שהקשר עם המורות היה פתוח לגמרי ומדברים על הכול.
<נעמה קרפ: אני מרגישה ממש שאנחנו מדברים מאוד מאוד גבוה פה, והייתי כל השיחה וממש ניסיתי לראות, ואנחנו מפספסים את מה שיש לנוער להגיד ביום יום.
<נעמה קרפ: קודם חברת הכנסת אמרה: אפעל, אחוקק, אפעל לעשות, ואנחנו מדברים על זה לטווח ארוך, ולדעתי יש פתרונות שאפשר להביא עכשיו, אנחנו מפספסים אותנו, את בני-הנוער, את הילדים היום.
<נעמה קרפ: לדעתי, אם יש מקרים כמו בבית-ספר שסיפרו – ויש מקרים כאלה בכל מקום וזה לא רק נוער בסיכון, זה כל בן נוער שמגיע, אם זה פגיעה מהרשת ואם זה פגיעה מהורה, מהבית, מכל מקום.
<נעמה קרפ: אני חושבת שאנחנו חשופים לזה כל הזמן, ואנחנו מפספסים פה משהו שהוא ממש ממש גדול, ואנחנו מדברים נורא נורא גבוה.
<נעמה קרפ: מדברים על מה שאפשר לעשות במערכת החינוך.
<נעמה קרפ: אז לא, למערכת החינוך יש תווית של אני לא אספר למורה מה שאני מספר למדריך בתנועת נוער או שאני לא אספר למתנדב שנמצא במרכז נוער.
<נעמה קרפ: אני נמצאת כמתנדבת ואני שומעת סיפורים יום יום מילדים נורמליים לחלוטין שעוברים פגיעות מהקשה עד הקל, ואני חושבת שברגע שנותנים להם תחליף למשהו וכשנותנים להם אלטרנטיבה לבוא ולפנות אתה גם משנה משהו בילד, אתה נותן לו את האופציה לגדול אחר כך ולהיות משהו אחר.
<נעמה קרפ: לדעתי, מצטערת למרות שכל האמונה שלי בחינוך, לבתי-הספר אין את הכלים לקבל מהילד את כל האינפורמציה שהוא עובר.
<הילה סגל: לא צריך לפסול את בתי-הספר כדי להגיד שמדריכי נוער יכולים לעשות את העבודה.
<נעמה קרפ: לא, אני לא פוסלת בכלל בכלל את בתי-הספר, הייתי בחינוך - - -
<הילה סגל: זה לא סותר אחד את השני.
עמרם מצנע: הילה, הילה, קצת כבוד לבני 18.
<נעמה קרפ: הייתי בחינוך מדהים.
<נעמה קרפ: באמת.
<נעמה קרפ: והקשר שלנו עם המורות היה ממש פתוח, ודיברנו אתן על הכול גם בחיי היום יום שלנו.
<נעמה קרפ: זה לא אומר, זה ממש לא אומר – א', אני לא חושבת שלרוב המורים שלי היו את הכלים לענות להרבה בנות שהיו אתי בבית-הספר על הרבה דברים.
<נעמה קרפ: וחוץ מזה, אני גם חושבת שלמרות זאת, הייתי מדריכה, החניכים שלי היו אומרים קבוע: אני לא יכול לפנות לא להורים שלי כרגע, כי הם יותר מדי בתוך העניין, ואני לא יכול לפנות למורה בבית-ספר, המקום היחיד שלי אלו אנשים שהם דווקא בלי ההכשרה, - -
<משה אלון: מעולה.
<נעמה קרפ: - - אבל אלו האנשים שהכי קרובים אלייך, ואותם אנחנו מפספסים כי הם אלו שנמצאים ביום יום.
עמרם מצנע: נעמה, תודה.
<הילה סגל: משפט אחד קצר.
עמרם מצנע: כן, הילה.
<הילה סגל: אחד, צריך לעשות הבחנה – א', אשמח אם ועדת החינוך תזמן סיפורי הזנחה, ואני חושבת שהם הרוב, וחבל שסיפור כזה שהוא בהחלט סיפור שדורש התייחסות ומקום צובע את כל החוויה.
<הילה סגל: צריך לדעת שהרבה מאוד מקרים מטופלים, ואת המקרה הזה אני מכירה ולא אכנס אליו.
<פז כהן: - - -
<הילה סגל: אני שמה אותה רגע בצד.
<הילה סגל: דבר שני, אני חושבת שחייבים לעשות הבחנה בין פגיעות בין ילדים שהם סיפור מורכב, הם נעים על רצף.
<הילה סגל: דיברו פה, מי מתכלל, לפעמים על המקרה לא חלה חובת דיווח ובית-הספר מתכלל.
<הילה סגל: זאת אומרת, יש כאן שונות, בית-הספר שותף בתהליך, זה לא כמו פגיעות בתוך המשפחה וצריך לעשות הבחנה בין השניים.
עמרם מצנע: רחל.
<רחל לב-ויזל: אני רוצה להעלות רק נקודה אחת.
<רחל לב-ויזל: אנחנו לא יכולים להתייחס רק לנפגעים מייד ולחפש פתרונות לנפגעים.
<רחל לב-ויזל: אנחנו חייבים לקחת בחשבון שהמערכת כוללת הרבה יותר אנשים, היא כוללת את הפוגעים, היא כוללת את השותקים, היא כוללת את המסייעים, היא כוללת את המתעלמים, היא כוללת הרבה מאוד אנשים.
<רחל לב-ויזל: המשמעות של בעיה חברתית היא שצריך לעשות שינוי בעמדות ושינוי בערכים, ואת זה לא יכול רק משרד אחד לקחת על עצמו, אף משרד לא יכול לקחת על עצמו לבד.
<רחל לב-ויזל: בגלל זה צריך משהו שמשותף לכולם.
עמרם מצנע: תראו, אני רוצה, ברשותכם, לסכם את הדיון הזה, מה שנקרא תם אבל לא נשלם, נדמה לי שהעלינו יותר סימני שאלה מאשר תשובות.
עמרם מצנע: גם צריך לזכור שהכנסת, עם כל הכבוד לנו, היא המקום שבו צריך להעלות את הדברים, להציף אותם, לדבר עליהם, לבקר במידת הצורך, אבל בסופו של דבר הממשלה על חלקיה השונים היא זו שצריכה לטפל בדברים ולעשות אותם נכון.
עמרם מצנע: אני גם חושב שהנתונים שהוצגו בפנינו הם ממש שעת חירום.
עמרם מצנע: הבעיה, מעבר לפגיעה באותם 50% ילדים שמדווחים על איזושהי פגיעה, אלה ההורים של מחר, ואנחנו יודעים את הקשר בין ילד מוכה או ילד שסובל מפגיעות, כיצד אחר כך הוא מתנהג כלפי הילדים שלו.
עמרם מצנע: ולכן, זה מעגל ללא סוף שאם אתה לא מטפל בו בצורה יסודית ורצינית הוא מגיע לאן שהוא מגיע.
עמרם מצנע: עלו פה הרבה דברים, אני חושב שחוט השני זה הצורך ביצירת אמון.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר לכם שבכלל הנושא הזה של אמון הוא נושא מרכזי בחברה מודרנית בכלל ובחברה שלנו הישראלית אחד מסימני התקופה שלנו זה אובדן אמון.
עמרם מצנע: אובדן אמון בממסד, במערכות, במשפחה, בבית.
עמרם מצנע: ואת האמון הזה צריך לנסות להחזיר, כי באין אמון יפרע עם, אבל זה ככה קצת פרפרזה.
עמרם מצנע: אבל באין אמון באמת אתה לא מרגיש צורך לדבר עם מישהו, אתה לא מרגיש יכולת לפרוק את הדברים שיש לך, וזה דבר שצריך לעשות.
עמרם מצנע: אין ספק שעולה פה במלוא החריפות נושא התיאום הבין-משרדי.
עמרם מצנע: המבנה הפוליטי שלנו הוא אנטי תיאום בין-משרדי.
עמרם מצנע: למרות, שעוד פעם, ככל שאתה יורד במדרגים של המשרדים התיאום הוא יותר טוב ויותר מוצלח.
עמרם מצנע: ככל שאתה עולה הוא פחות טוב, פחות מוצלח, ונכנסים שיקולים משיקולים שונים.
עמרם מצנע: רינה סיפרה על בית-ספר להורים שקם בחיפה ויצר נכונות, רצון והתלהבות של הורים שלא חוו בעיות, לא בגלל זה הם באו לשם, אלא הם באו כדי לקבל כלים יותר טובים להתמודד עם בני העשרה.
עמרם מצנע: אני לא צריך לספר לכם, כל אחד מאתנו נתקל עם בני העשרה, זה לא פשוט גם אם אתה יודע ואתה רוצה ואתה קשוב, זה לא פשוט איך חודרים אליהם, והיום הדורות מתחלפים כל חמש שנים, לא כל 25 שנים.
עמרם מצנע: חמש שנים, אתה כבר לא מבין על מה הם מדברים, איך הם מדברים ולמה הם מתכוונים.
עמרם מצנע: ואנחנו בחיפה גם, אני למשל הקמתי מערכת משותפת עם אגף הרווחה, אגף החינוך, במקרה קשרנו גם את אגף התרבות כמערכת אחת שלמה ומתכללת.
עמרם מצנע: אבל בסופו של דבר ברוב המקומות זה לא קיים.
עמרם מצנע: זה לא קיים גם דרך אגב בגלל נהלים שונים במשרדים השונים, אם אתם רוצים של צנעת פרט, של מותר לדווח, אסור לדווח, וכן הלאה וכן הלאה.
עמרם מצנע: אני אישית חושב שבאמת ההמלצה העיקרית להקמת רשות לאומית לטיפול ומניעה של אלימות כלפי ילדים ובני-נוער זה דבר חיוני וחשוב.
עמרם מצנע: דרך אגב, פשוט המנכ"ל היה צריך ללכת, אבל גם הקמת השולחן המשותף לילדים בסיכון זה בעצם כעין רשות רק בלי לקרוא לילד בשמו.
עמרם מצנע: אבל רשות ממשלתית לאומית שעוסקת א', בתקצוב הנושא הזה; ב', בתיאום בין המשרדים השונים, לא לוקחים לאף משרד את האחריות שלו בתחום שלו, אבל יוצרים את אותם ממשקים של התיאום וכל מה שקשור בזה.
עמרם מצנע: כי יש פה בעיה חברתית כוללת, זו לא בעיה נקודתית ספציפית, יש פה צורך במודעות ציבורית.
עמרם מצנע: חלק גדול מהציבור הוא כבת יענה, מעלים עין, אז יש מקרה פה ומקרה שם, ותמיד מוצאים מי אשם בתהליך, אבל המודעות הציבורית שיש פה בעיה חברתית עמוקה משפיעה בסוף על כל החוסן החברתי שלנו, זה דבר שעומד בפני עצמו.
עמרם מצנע: אין ספק שמערכת החינוך היא מרכזית.
עמרם מצנע: עוד פעם, עם כל הכבוד לרווחה ולבריאות ולביטחון פנים, מערכת החינוך היא מרכזית.
עמרם מצנע: תמיד אמרתי בכל מיני הזדמנויות כשנפגשתי עם אנשי חינוך: תראו, אני לא מודאג ממה שאתם יודעים, אני מודאג ממה שאתם לא יודעים.
עמרם מצנע: מורה מול כיתה של 35-30 או 40 ואין לה את הזמן והיא גם לא יודעת מה באמת מתחבא אחרי החזות של כל ילד וילדה כשהם הולכים הביתה לחברים ולחברות, והיום עם הפגיעות ברשת וכל הדברים האלו.
<אורלי קלימשטיין פלד: 24 שעות.
עמרם מצנע: זה באמת ממש קרחון עצום ממדים מתחת למים יותר מאשר החלק של מעל המים.
עמרם מצנע: אין ספק שההורים והקהילה הם מרכזיים בנושא הזה, רק אנחנו תמיד חוששים מלעסוק בחינוך הורים.
עמרם מצנע: אין מנדט לאף אחד לחנך הורים, אבל יש מנדט ליצור איזושהי שפה משותפת של הבנה של המציאות שבפניה אנחנו נמצאים.
עמרם מצנע: עוד פעם, נגענו ממש בקצה, אין ספק שצריך להמשיך לטפל בזה, ואני מקווה שיהיו לנו עוד הזדמנויות כדי להיכנס קצת יותר פנימה ולנסות לראות איך לא רק מדברים גבוה גבוה כפי שאמרה לנו נעמה, אלא איך באמת יוצרים את המכניזם הזה שבו הנושא מקבל טיפול.
עמרם מצנע: אני מודה לכם, תודה רבה.
עמרם מצנע: שלום לכם, מה אומר לכם?
עמרם מצנע: נחמד לפגוש אתכם, תאווה לעיניים, אחר כך אפשר גם לטעום את זה?
זבולון כלפה: בסוף היום, בשתיים וחצי.
עמרם מצנע: בסוף היום.
עמרם מצנע: מה אגיד לכם?
עמרם מצנע: בסדר היום הדחוס והדחוק של הכנסת אולי זה מסמל שכך ביום האחרון לפני שאנחנו מתפוגגים, עוסקים בעניין חקלאות.
זבולון כלפה: דברים הכי אמיתיים.
עמרם מצנע: שהיא בעצם באמת אחד הדברים הכי אמיתיים, כפי שאתה אומר, חבר הכנסת כלפה, והדברים אולי גם הכי חשובים.
עמרם מצנע: אז אני שמח בכך שבמסגרת היום הזה של לשים את החקלאות בראש סולם החשיבות, אנחנו עוסקים גם בחינוך לחקלאות.
עמרם מצנע: גם אני תוצר של מערכת החינוך כשעוד היו גם בתי-ספר חקלאיים, יום בשבוע או חצי יום בשבוע היינו הולכים לחווה חקלאית לעבוד וללמוד חקלאות, ובכלל.
עמרם מצנע: ועל כן, טוב עשית, חבר הכנסת כלפה, ששמת את הנושא הזה על סדר-היום.
עמרם מצנע: הכנסת הזו לא משופעת בייצוג ראוי וחזק של ההתיישבות החקלאית במדינת ישראל, כפי שכנסות קודמות היו מיוצגות, ואתה בעצם מייצג נאמן של המערכת.
זבולון כלפה: משתדל.
עמרם מצנע: זהו, יש לנו פה סדר דוברים, אבל ניתן לך אולי לומר כמה מילים, בבקשה.
זבולון כלפה: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, א', אני מודה לך ולצוות של הוועדה על הקיום של הדיון.
זבולון כלפה: זה לא דבר טריוויאלי ופשוט שביום כזה מתקיים דיון פה בכנסת.
זבולון כלפה: כמו שאתם רואים, ההמולה בחוץ רבה מאוד, ההימורים השונים, בחירות מתי, מי, איך, למה.
זבולון כלפה: אבל אנחנו פה נעסוק בדברים האמיתיים והשורשיים.
זבולון כלפה: אני חושב שנגעת נכון בנקודה, כי באמת זו הזדמנות נאותה להציג פה תחום שלא מקבל הרבה חשיפה במהלך השנים, ודווקא גילית שבשנים האחרונות נעשית פה עבודה גדולה מאוד.
זבולון כלפה: יש פה אנשים גם ממשרד החקלאות, גם ממכון וולקני, גם ממשרד החינוך, שבעצם שמו להם מטרה ומשימה להעמיק את הנושא הזה של חינוך לחקלאות, שזה לא יהיה רק נחלת העבר, אלא ליצור את זה בכל מיני כלים עכשוויים.
זבולון כלפה: נדהמתי לראות שיש פריסה אדירה של הדברים הללו ממש מדן ועד אילת.
זבולון כלפה: ואשמח מאוד שלא נבזבז את הזמן לחבר'ה, וניתן את רשות הדיבור לפי סדר הדוברים, אז רשות הדיבור היא שלך.
נחמיה רפל: אדוני היושב-ראש, שמנו את הדגש לפי בקשת חבר כנסת כלפה על הצעירים, שהם יציגו, ולכן אנחנו מתחילים עם החווה החקלאית בפתח-תקווה, ד"ר דיויד קדיש והתלמידים, בבקשה.
דיויד קדיש: תודה.
דיויד קדיש: בשביל הפרופורציות, לחווה החקלאית בפתח-תקווה מגיעים 2,000 תלמידים בשבוע, כל שבוע במשך 60 שנה.
דיויד קדיש: פתח-תקווה בעבר עיר ואם, ופתח-תקווה היום, אזורי תעשייה, כרך, לא רואים את השמש.
דיויד קדיש: וזאת החווה החקלאית המחברת בין הכול, בין פעם להיום את הריאה הירוקה.
זבולון כלפה: הייתי שם וראיתי בעיניים.
דיויד קדיש: והאיומים שעומדים בפנינו, לא נרחיב.
דיויד קדיש: התשובות שלנו, אתר מורשת ושימור, רוזה כהן אמם של יצחק ורחל רבין, תמונה מ-37' של יצחק רבין, כנס שהתקיים של בוגרי החווה החקלאית.
דיויד קדיש: בחווה שלושה בסיסים, שלוש רגליים: חקלאות, ערכים וחקר.
דיויד קדיש: החקלאות באה לידי ביטוי בעבודה של תלמידים בגן הירק, במשתלה, בחממות הירקות, בחממות צמחי בית, בפרחים, בחלקה האורגנית, וכמובן בערכים של קיימות.
דיויד קדיש: מכוורת, נושא הערכים, התלמידים נחשפים לטבע ולצומח, עובדים כמובן בגן, עוזרים, עובדים, מתקשרים זה עם זה, עובדים בקבוצות, נהנים, וכמובן קשר לאדמה.
דיויד קדיש: ערך מיוחד בפתח-תקווה, הקשר לקהילה האתיופית, מבוגרים עובדים יחד עם התלמידים, בנינו ביחד את המבנה המסורתי שלהם עם בוץ כמו שצריך, ילדים פה דורכים על בוץ באגרגט מיוחד.
דיויד קדיש: אירועי שיא, אירועי קהילה, מאות אנשים, ראש העיר, והיום יש לנו את הכפר.
דיויד קדיש: בנוסף, אנחנו מגדלים את הטף יחד אתם וקוצרים אותו, מגדלים ירקות.
דיויד קדיש: ימי שיא קהילתיים עם כל השכונות, הרבה אירועים קהילתיים, נגינה בטבע.
דיויד קדיש: אנחנו תומכים בהקמת מרחבים ירוקים בבתי-הספר בעיר בצורות שונות, והילדים בסוף מקבלים את התוצרת להנאתם.
דיויד קדיש: חקר, גם כן נושא חשוב מאוד בחוות.
דיויד קדיש: הילדים מתנסים, יוזמים, עושים פעילויות, יוזמות עסקיות, הרצאות, מרצים ממכון וולקני, עובדים ברמה גבוהה מאוד, ניסויים, חקר, בדיקות, וגם טיפחנו זנים אצלנו.
דיויד קדיש: הנה התוצרים.
דיויד קדיש: ולסיום, לעולם אל תטילו ספק שקבוצה קטנה של אזרחים מודאגים ואכפתיים יכולים לשנות את העולם, למען האמת זה הדבר היחיד שאי-פעם מביא לשינוי.
עמרם מצנע: מישהו מהילדים?
זבולון כלפה: כן.
ניצן בואנו: הגעתי לחווה בכיתה ב', הייתי שם בכיתות ד' ו-ו' ועשינו שם עבודת אדמה וניסויים מדעיים.
ניצן בואנו: הגעתי לשם בתור ילד מהעיר ולא ידעתי ממש על הערך של החקלאות, ואני מרגיש שהחווה באמת קישרה אותי לערך, קישרה אותי לאדמה.
ניצן בואנו: אני מרגיש גם שבתור אחד שלומד עכשיו היי-טק, שהחווה באמת פתחה את האפשרות לי ולחברים שלי, אנחנו שוקלים גם לעבוד בהיי-טק בחקלאות כי יש הרבה מקצועות: ביו-טכנולוגיה, הנדסה גנטית, תקשורת לוויינים, וזהו.
אור ברנר: שלום, אני אור.
תמר חן: ואני תמר.
תמר חן: ואנחנו מ"חטיבת הביניים רשיש" בפתח-תקווה, ולפני שנה גם אנחנו עברנו פרויקט בחווה החקלאית פתח-תקווה.
תמר חן: לימודי חקלאות וסביבה בשבילנו זה בעצם טבע עירוני, זו חוויה לגעת באדמה, לטפח אותה, לעבוד אותה ולגדל צמחים בכוחות עצמנו.
תמר חן: הלמידה בחווה שונה ומשמעותית גם לחיים.
תמר חן: בחווה יש מרחבים פתוחים ושטחים ירוקים ויש גם אוויר צח לנשימה.
תמר חן: הנושא המרכזי בו עסקנו שנה שעברה היה יזמות עסקית, צמחי תבלין בושם ומרפא.
תמר חן: כל הנושאים בהם עסקנו ביזמות עסקית היו בשילוב טכנולוגיה.
תמר חן: למשל, השתמשנו במכשיר למיצוי שמנים אתריים מתוך צמחים שונים.
תמר חן: דרך נושא זה לקחנו גם את הקיימות בידיים.
תמר חן: למשל, השתמשנו בשאריות צמחים לחיפוי הקרקע וככה חסכנו במים.
תמר חן: למדנו גם לגדל צמחים שונים בשיטה האורגנית ללא חומרים שמסכנים בריאות, בחומרים טבעיים, לדוגמה, קומפוסט.
אור ברנר: לחקור, לטפח, להפיק, לייצר, לפרסם ולשווק, אלו מיומנויות שרכשנו דרך הלימודים שלנו בחווה החקלאית.
אור ברנר: גילינו גם שמקצוע החקלאות מכיל בתוכו מקצועות רבים, ביניהם: מדעים, תעשייה, כלכלה, כימיה, פיזיקה, ומחזק מקצועות כמו: בוטניקה, זואולוגיה ואקולוגיה.
אור ברנר: מקצוע החקלאות מלמד ערכים רבים כמו: אהבת הארץ, הקשר לאדמה, גישה חיובית לסביבה, אחריות, נחישות, התמדה, נתינה, מסוגלות, עזרה לזולת, יצירתיות וחדשנות.
אור ברנר: ומעל הכול, מקצוע החקלאות מחבר אותנו לקהילה, למורים, להורים, לתלמידי בית-הספר, שיתוף הקהילה האתיופית, כמו שראיתם במצגת, ולאזרחי העיר.
ותמר חן: מוצרים אורגניים - מזון לגוף ולנפש.
ליה בר-סלע: אני לומדת בכיתה ו' בבית-הספר - - - ואני עוברת עכשיו את התהליך שתמר ואור סיפרו לכם עליו, ואני מקווה שגם השנה הפרויקט ינחל הצלחה כמו שנה שעברה.
עמרם מצנע: חווה אקולוגית.
איציק גזיאל: אני מצטרף לכל מה שאמר דיויד.
איציק גזיאל: אגיד רק שהדגש אצלנו הוא קיימות הלכה למעשה.
איציק גזיאל: זאת אומרת, החווה בנויה באופן שלם בקיימות, הווה אומר, הבנייה היא בנייה ירוקה, זה מקש ורבבה, אבל בנייה שמחזיקה ונראית נפלא.
איציק גזיאל: אנחנו מטפלים במים, אם זה לגרום לכך שכל המים יחדרו למי התהום, הפוסיליים, ולאפשר להם להיכנס, קליטת מים מהגגות.
איציק גזיאל: כל מערכת החשמל שלנו, ויש הרבה מאוד עובדים ואנשים שמסתובבים, היא ממערכת סולרית, אנחנו לא מחוברים לחברת חשמל.
איציק גזיאל: השירותים שלנו הם שירותי קומפוסט.
איציק גזיאל: יש לנו קבוצה גדולה מאוד של "שינשינים", חבר'ה של שנת שירות שעובדים בחווה ומנהלים חלק לא קטן מהדברים שקורים בחווה.
איציק גזיאל: פיתחנו תוכנית עם הסוכנות היהודית שנקראת "אקו-ישראל", יש לנו כ-30 סטודנטים בשנה שמגיעים, לומדים קיימות בחווה, עולים עלייה לרגל לירושלים, קוטפים את היבול שהם גידלו ועולים אתו לירושלים ועושים אתו פעולה מדהימה במשך שלושה ימים.
איציק גזיאל: הם מגיעים לירושלים וכאן נותנים את זה לבתי תמחוי אליהם אנחנו כבר מכוונים.
איציק גזיאל: המטרה העיקרית של החווה זה לחבר אנשים בחזרה למקורות המאוד בסיסיים שלהם, אל הטבע.
איציק גזיאל: אנחנו מתרגמים קיימות בחווה במילה אחת: הגינות.
איציק גזיאל: איך אנחנו נעשים אנשים הגונים ומודעים?
איציק גזיאל: הגונים לא רק כלפי בני-אנוש אלא כלפי כל אדם וכל יצור וכל דבר שאפשר, אנחנו מסתכלים על האדמה, על המים.
איציק גזיאל: הרמב"ם אמר משפט נפלא: שאין דבר פסול בעולמנו, יש דבר שאיננו במקומו.
איציק גזיאל: אנחנו מאוד מנסים ליישם את זה הלכה למעשה.
איציק גזיאל: אין פסולת, יש דברים שאנחנו לא יודעים להניח במקום, ולצערי הרב, זה הולך ומתרבה בעולם שלנו, בעולם של יצרנות וצרכנות.
איציק גזיאל: יש כ-25 בתי-ספר שיש בהם מרחבים ירוקים - - -
עמרם מצנע: אתם חלק ממערכת החינוך ביישוב?
איציק גזיאל: אנחנו חלק מהחוות החקלאיות.
איציק גזיאל: אנחנו חלק ממערכת החינוך במודיעין, לחלוטין.
אבי אלקיים: חווה היא בית-ספר לכל דבר עם סמל מוסד, עם מנהל וכו'.
זבולון כלפה: המפקח שלהם.
איציק גזיאל: אז יש לנו כ-25 בתי-ספר כשבכל בית-ספר יש מרחב מאפשר צמיחה, זו בעצם מיני חווה, ושם מתרחשים דברים מדהימים, כאשר המטרה העיקרית היא ליצור הדהוד של הילדים לערכים פנימיים שלהם, לעולם הרגשות שלהם ולעולם שלהם כאנשים מודעים.
איציק גזיאל: יש לנו כ-30 גני-ילדים שאתם אנחנו עובדים וקורים דברים נפלאים.
איציק גזיאל: אנחנו מעורים בנושא הפרדת הפסולת, היינו מאלה שדחפו שזה יקרה בעיר מודיעין.
איציק גזיאל: מרחב של דברים.
איציק לגזיאל: כן, בטח.
אסף שילוח: אני אסף שילוח מכיתה ה'2 בבית-ספר "חוט השני" בשכונת אבני חן במודיעין.
אסף שילוח: יש כזה דבר שנקרא "מרחב חוץ כיתתי", שזה כזו חווה אבל מרחב טיפה יותר גדול, יש כאלה ספסלים שזו כאילו כיתה אבל בחוץ עם סככה ולומדים שם ויוצאים.
אסף שילוח: הכנתי דף עם היתרונות של זה.
אסף שילוח: למידה במרחב מאפשרת לתלמידים ולמורות לגוון את שגרת הלימודים בכיתה.
אסף שילוח: המרחב יכול להכיל מעל 40 ילדים בצורה מרווחת ומהוות פתרון לישיבה הצפופה בכיתה.
אסף שילוח: למידה במרחב משפיעה באופן משמעותי על ירידה ברמת האלימות הכללית בבית-הספר.
אסף שילוח: המרחב מוסיף נופך ירוק ומרענן לבית-הספר, וכמו כן, נותן מענה כאזור מוצל ובטוח לתלמידים לשחק ולשהות בזמן ההפסקה.
אסף שילוח: המרחב מפגיש את הילדים והמורות עם עצי פרי, צמחייה מקומית, המוצאים את ביתם במרחב החוץ כיתתי.
אסף שילוח: תודה רבה.
עמרם מצנע: כמה שעות בשבוע אתה מבלה במרחב החוץ כיתתי?
אסף שילוח: בעיקרון כל ההפסקות.
אסף שילוח: השיעורים שבעיקר אנחנו משתמשים בזה זה בשיעור מדעים, כשאנחנו יוצאים לחקור ולמצוא את הזוחלים שיש שם, ולמצוא כל מיני צמחים מעניינים שהמורה אומרת לנו למצוא.
עמרם מצנע: יופי, תודה רבה לך.
אסף שילוח: אין בעד מה.
עינב שמולביץ': אני מכיתה ה'1 מבית-הספר "חוט השני".
עינב שמולביץ': אצלנו יש מתנדבי "חווה ואדם" שעזרו לנו להקים שני מרחבים אקולוגיים שזו החווה האקולוגית, כמו שכבר אסף הסביר, והבוסתן, שהוא גם הסביר.
עינב שמולביץ': הכנתי פה כמה נקודות, אני רוצה להסביר עליהם.
עינב שמולביץ': החווה נותנת לנו למידה אחרת ומחקר אחר.
עינב שמולביץ': זה נותן לנו שיעורי מדעים, לצאת, לחקור.
עינב שמולביץ': אנחנו יכולים גם לגוון ולא לשבת מאחורי שולחן וכיסא, אלא לשבת כולם במעגל עם כל הטבע.
עינב שמולביץ': גם כל הפעילויות האלה בבית-הספר נותנות לתלמידים להתחבר לטבע ולאיפה שממנו הם באו.
עינב שמולביץ': השיעורים האלה הם בעצם שיעורים מעשיים שעכשיו אנחנו בונים את החווה, מגדלים שם צמחים, עובדים באדמה, וזהו.
עמרם מצנע: יופי, תודה רבה.
עמרם מצנע: אבי.
אבי אלקיים: קודם כול, תודה לכולם.
אבי אלקיים: אני שמח שניתנה לנו הזדמנות להציג את הנושא של מדעי החקלאות בכנסת ישראל.
אבי אלקיים: אני מבקש להודות ליושב-ראש הוועדה מר עמרם מצנע, לד"ר שמעון אוחיון, וכמובן לזבולון כלפה, שאתו אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא.
אבי אלקיים: ואני רוצה, ברשותכם, ככה במהירות, לתת איזושהי סקירה מהירה לגבי הנושא של החוות החקלאיות.
אבי אלקיים: כפי שציינתי, החוות החקלאיות הן למעשה מוסד חינוכי שמגיעים אליו תלמידים.
אבי אלקיים: יש לנו היום כ-40 חוות חקלאיות בארץ, מתוכם חמש במגזר הערבי, ואחד שמשלבת גם את המגזר היהודים וגם את המגזר הערבי בחוות לוד.
אבי אלקיים: החוות האלה למעשה מופעלות על-ידי שני גופים: משרד החינוך כמובן, והרשויות המקומיות.
אבי אלקיים: יש לנו כ-50,000 תלמידים שמגיעים לחוות החקלאיות, וכפי שאתם רואים במפה, יש לנו פריסה ארצית מקריית-שמונה עד הערבה התיכונה.
אבי אלקיים: הזדמנות לציין את שיתוף הפעולה שלנו עם משרד החקלאות, בתוך החוות האלה יש לנו גם שתי חוות שהוקמו בתוך המו"פ.
אבי אלקיים: ודנה שיושבת פה לימיני שיחד עם מנכ"ל משרד החקלאות מובילים מהלך מאוד משמעותי לשלב בחינוך החקלאי גם את החוות, ולאט לאט אנחנו בעצם בעתיד נקים עוד חוות כאלה במו"פים.
אבי אלקיים: לגבי המרחבים הקיימים, יש לנו מטעים, יש לנו למעשה את כל הענפים האפשריים.
אבי אלקיים: כפי שציינתי, מקצוע מדעי החקלאות נלמד גם בבתי-הספר היסודיים וגם בחטיבות הביניים.
אבי אלקיים: בבתי-ספר יסודיים יש כ-12,000 תלמידים.
אבי אלקיים: אני חייב לציין שבעבר מקצוע מדעי החקלאות היה שייך למקצועות הליבה, ולצערי, המקצוע הזה ירד, ויש מקום לשקול שוועדת החינוך תחליט שאולי חשוב להחזיר את המקצוע הזה למקום שראוי לו.
אבי אלקיים: בייחוד כאשר אנחנו רואים היום, כפי שציין חבר הכנסת זבולון כלפה, את התנועתיות בכיוון של הגדלת מספר הלומדים מדעי החקלאות גם בתיכוניים, גם ביסודי וגם בחטיבות הביניים.
אבי אלקיים: בבתי-ספר תיכוניים מקצוע מדעי החקלאות, הרבה פעמים נשאלתי, האם יש דבר כזה שנקרא "חקלאות"?
אבי אלקיים: אז יש דבר כזה שנקרא חקלאות, יש כ-7,000 תלמידים שניגשים לבחינות בגרות ברמה של חמש יחידות לימוד, כאשר במדעי החקלאות משולב גם החלק העיוני, חלק החקר, וכמובן העבודה המעשית.
אבי אלקיים: הוא נלמד בבתי-ספר עירוניים אזוריים וכפרי נוער.
אבי אלקיים: אנחנו יכולים לציין שבכפרי נוער התרומה של המקצוע הזה מאוד משמעותית, ואנחנו יכולים גם להגיד שחלקם אפילו ממשיכים לפעול ולהתמקצע בתחום הזה.
אבי אלקיים: אנחנו יכולים לציין שהמינהל ההתיישבותי מוביל את המהלך הזה יחד עם מכון וולקני, נוער שוחר מדע.
אבי אלקיים: יש לנו תוכניות ייחודיות שכרגע אישרנו: אגרו-אקולוגיה עירונית, מה שציין קודם בחוות מודיעין, חקלאות ימית, כרם וייננות, חקלאות מדייקת וחקלאות במורשת ישראל, שזה נושא שנמצא כמובן בשלבי התקדמות.
אבי אלקיים: היעדים שבעצם השגנו בשנים האחרונות, קודם כול קיבלנו תקנון מחודש בכל הנושא הזה של החוות החקלאיות.
אבי אלקיים: אני יכול לציין בגאווה את עבודתה של מנכ"לית משרד החינוך שהקימה את הוועדה הזאת יחד עם ד"ר אורנה שמחון מנהלת מחוז צפון.
אבי אלקיים: אנחנו יכולים לציין שנעשתה עבודה יוצאת מהכלל, ובחוזר מנכ"ל הקרוב שיתפרסם נראה את כל התוצרים שהופקו מאותה ועדה.
אבי אלקיים: בחינוך העל-יסודי אנחנו עובדים עכשיו על תוכנית לימודים חדשה במדעי החקלאות, אנחנו עובדים על כתיבת חומרי למידה חדשים, ואנחנו יכולים לציין גם את ההעמקה של הקשר של החקלאות לקהילה בשיתוף פעולה עם משרד החקלאות.
אבי אלקיים: אני יכול ככה לסיכום להגיד שבעצם מקצוע מדעי החקלאות נמצא על המפה, וחשוב לנו שוועדת החינוך תמשיך לתמוך בנושא הזה, וכמובן גם משרד החקלאות שעושה עבודת קודש.
אבי אלקיים: תודה רבה.
קריאה: יישר כוח.
עמרם מצנע: נעשה קצת קיצור דרך כי יואל צריך לעזוב אז "השומר החדש", בבקשה.
יואל זילברמן: צהריים טובים, אני רוצה להתחיל בלימוד שעשינו אתמול בערב בקיבוץ גל-עד, ואחרי זה עשינו את הלימוד הזה בתל-עדשים וסיימנו אותו בלילה עם - - -
עמרם מצנע: כולם יודעים מה זה "השומר החדש"?
יואל זילברמן: לא בטוח.
עמרם מצנע: אז תגיד.
יואל זילברמן: אגיד בקצרה.
יואל זילברמן: יש פה הרבה נציגים שמי שירצה יוכל גם לדבר אתם אחר כך.
יואל זילברמן: ממש בקצרה, ארגון "השומר החדש" זה ארגון שמתעסק בשמירת אדמות המדינה במעשה ובלימוד.
יואל זילברמן: אנחנו מאמינים גדולים שמצד אחד אסור שאף חקלאי במדינת ישראל יעזוב דונם אחד של אדמה; ומצד שני אנחנו מאמינים שהאחריות הגדולה להמשך ההחזקה של האדמות במדינת ישראל ועיבוד האדמה הוא על הדור הצעיר.
יואל זילברמן: התעייפנו מלשמוע את החקלאים שמשתדלים להשמיע לבנים שלהם את המנטרה הרבה פעמים שאומרת:
יואל זילברמן: אסור בשום פנים ואופן – רק אל תהיו חקלאים, זאת אומרת.
יואל זילברמן: תעשו הכול, רק אל תהיו חקלאים.
יואל זילברמן: ולצד הדבר הזה אנחנו מבינים שאם לא נחזור לערכי היסוד שהקימו את המדינה הזאת, הדבר הזה לא יקרה לעולם.
יואל זילברמן: התחלתי במה שקרה אתמול.