GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעקב בן עמי: תביא, מה אתה צריך את ההורים?
<יעקב בן עמי: העירייה תממן לך את זה.
<יעקב בן עמי: ועד ההורים יממן לך את זה.
<יעקב בן עמי: הנהגת ההורים הארצית תממן לך את זה - - -
<יורם זיני: אני שתקתי והצבעתי בשקט לאורך כל הדיון, - -
<יעקב בן עמי: לא, אבל תדבר לעניין.
<יורם זיני: - - ואתם רק מתפרצים.
<יורם זיני: אז בבקשה, תירגעו.
<יעקב בן עמי: לא, כי אתה מדבר על הקרינה, אבל אתה לא מבין שום דבר, איך בודקים ומה עושים.
<יורם זיני: אני לא מבין.
<יורם זיני: אני - - - לחלוטין.
<יעקב בן עמי: נכון.
<יעקב בן עמי: אני מצטער להגיד לך שאתה לא מבין איך שאתה מדבר.
<יורם זיני: אני שמח שאתה - - - לי שאני - - -
<יעקב בן עמי: טוב מאוד.
<יעקב בן עמי: אז תיקח את זה לתשומת לבך.
<יעקב בן עמי: יש פה אנשים עם הרבה ניסיון בתחום הקרינה.
<יעקב בן עמי: כשאני עוד מעט אדבר אז אתה תבין על מה אני מדבר.
<יעקב בן עמי: יש חברות ויש מקומות שעושים בדיקות קרינה.
<יעקב בן עמי: אתה לא צריך לגייס את ההורים בשביל זה.
<הדס תגרי: - - -
<קריאה: אתה לא הבנת אותו.
<יורם זיני: פשוט לא הבנת אותי, אבל לא משנה.
<יורם זיני: אני לא הולך - - -
<יעקב בן עמי: אבל למה צריך טאבלטים?
<יעקב בן עמי: יש את המחשבים של בית הספר.
<יעקב בן עמי: שיעשו בדיקה עם המחשבים.
<ברכת קלימשטיין לוי: כל הורה עם מכשיר קרינה.
<יעקב בן עמי: יש היום בכל בית ספר מחשבים.
<יעקב בן עמי: אפשר להעמיד את המחשבים ולבצע בדיקות.
<יעקב בן עמי: השאלה היא אם מבצעים את הבדיקות כמו שצריך.
עמרם מצנע: אפשר להמשיך?
עמרם מצנע: אמרת את כל מה שרצית - - -.
עמרם מצנע: עכשיו אתה רוצה להצביע גם?
<יעקב בן עמי: לא, עוד לא אמרתי כלום.
<יעקב בן עמי: אני שאלתי - - - והם לא נותנים לי לדבר.
עמרם מצנע: כן, החלונות האחוריים.
עמרם מצנע: שם.
<צביקה כספי: טוב, צהריים טובים לכולם, כבוד היושב ראש, חברים, חברי הכנסת, כולם כאן.
<צביקה כספי: האמת שרציתי להתחיל דווקא - - -
עמרם מצנע: מה שמך?
<צביקה כספי: שמי צביקה כספי.
<צביקה כספי: אני ממלא מקום יושב ראש – לא ארגון ההורים, אלא ועד ההורים העירוני של בת ים.
<צביקה כספי: אנחנו בעצם העיר היחידה שהתחילה את הפרויקט הזה, נמצאת בה ארבע שנים.
<צביקה כספי: הכי מנוסים מכל הכיוונים.
<צביקה כספי: את כל השריטות, את כל השפשופים, הכול.
<צביקה כספי: ואני רוצה להתחיל את הדיון שלי, למרות שרציתי להתחיל אותו במשהו חיובי דווקא ולהגיד לכולם פה, גם למשרד החינוך וגם לחברים כאן:
<צביקה כספי: אני פשוט מתבייש בכם, כי כולכם כאן רבים עם כולם.
<צביקה כספי: אבל כמו שהתחלנו, התחילו פה החברים היותר מכובדים להגיד: אתם פשוט פספסתם את המטרה.
<צביקה כספי: הוויכוח פה הוא לא על המכשיר, שגם הוא צרה, הוויכוח הוא שאתם לקחתם דבר שאסור לכם לעשות ונתתם אותו בידיים של מישהו שעוד יותר אסור לו לעשות.
<צביקה כספי: ואני יכול לקחת את כולכם ולהזמין אתכם אליי, לבת ים, כדי שתצליחו לראות ואפילו לבכות ממה שתראו.
<צביקה כספי: ואני רוצה להעלות את הדברים בארבעה נושאים עיקריים, וזה יעשה פה סדר לכולם, ואני מדבר מקצועית.
<צביקה כספי: אני יכול להראות פה, חברים, גם אתם מהוד השרון - - -
יפעת קריב: איזה מזל שהוא הגיע להגיד במה אנחנו טועים - - -
<צביקה כספי: אני לא אמרתי שאתם טועים.
<צביקה כספי: אמרתי שאני יכול - - - אתכם במקומות - - -
יפעת קריב: לא - - -.
יפעת קריב: אבל מה, דבר יותר בצניעות.
יפעת קריב: הגעת לפה, כולם טועים, ואתה תגיד, תעשה סדר.
<צביקה כספי: לא, לא.
<צביקה כספי: אמרתי שאנחנו - - -
יפעת קריב: אמרתי שתגיד את זה רק בצניעות: יש לי עמדה, אני מביע אותה.
יפעת קריב: כאילו, כולם טועים פה?
<צביקה כספי: אז אני אגיד את זה; סליחה, אני אחדד לך את זה.
<צביקה כספי: אוקיי?
<צביקה כספי: אנחנו חקרנו את זה בצורה יסודית, מקצועית, עם אנשי מקצוע.
<צביקה כספי: לא באנו על המוגמר, והבאנו את הבעיות העיקריות של פרויקט התקשוב.
<צביקה כספי: פרויקט התקשוב הוא דבר מבורך, הוא קיים בבתי הספר: יש מורה, יש לפטופ, יש כיתות חכמות, לוחות, אתרי בית ספר שהתכנים עולים אליהם.
<צביקה כספי: מבורך.
<צביקה כספי: אני לא חושב שעל זה הוויכוח בכלל.
<צביקה כספי: הבעיה הקשה היא הדרך, ומישהו שכח פה להיות בעל הבית.
<צביקה כספי: אני לא מצפה ששר החינוך שלי יבוא לאימא שלו, שהיא מחזיקת תיק החינוך שלי, ויגיד לה: לא, את לא עושה נכון.
<צביקה כספי: זה לא יקרה.
<צביקה כספי: אתם, התפקיד שלכם לנווט, גם אותי כהורה.
<צביקה כספי: ואני משלם מחיר יקר כהורה, ואני נציג של כל ההורים בעיר שלי – 1,500 תלמידים בשנה במקיפים, בחטיבות, שפשוט לא יודעים כבר מה לעשות.
<צביקה כספי: הם אומללים.
<צביקה כספי: אתם מדברים איתי על פערים חברתיים?
<צביקה כספי: בואו, בואו, אני אראה לכם.
<צביקה כספי: אני אתן לכם את הדוגמה הכי טובה.
<צביקה כספי: זה של הבן שלי.
<צביקה כספי: רבותיי, אין להם מענה.
<צביקה כספי: יש כאן 6,000 שקל, ויש לו עוד אחד שכרגע קניתי לו לפני שבועיים כי אין ברירה.
<צביקה כספי: הוא מתחילת השנה בלי ספרים, כי אין ספרים – הם העבירו אותם לדיגיטלי.
<צביקה כספי: מישהו שכח את זה, וזה פיילוט.
<צביקה כספי: ואם הוא נכשל מה קורה?
<צביקה כספי: אין ספרים.
<קריאה: לך לביקורת.
<דרור אלוני: אני לא הבנתי.
<דרור אלוני: מה הבעיה עם המחשבים האלה?
<דרור אלוני: לא הבנתי.
יפעת קריב: מה הבעיה של אלה?
משה מזרחי: לא, לא, תסביר.
<צביקה כספי: הספרים הדיגיטליים, שהם מבורכים, הם באמת מדהימים - - -
יפעת קריב: לא מבינים מה אתה אומר.
משה מזרחי: טכנית, מה הבעיה?
משה מזרחי: לא - - -?
משה מזרחי: תסביר, תסביר.
<עופר רימון: בוא רק תשים את הדברים בדיוקם:
<עופר רימון: לפני ארבע שנים העיר בת ים החליטה ללכת על פרויקט בלי החלטה וגיבוי של משרד החינוך.
<עופר רימון: זו הייתה החלטה מקומית - - -
<צביקה כספי: ואתם מאפשרים את זה, זה בסדר?
<עופר רימון: זו הייתה החלטה מקומית.
<עופר רימון: אנחנו לא יכולים - - -
<קריאה: זה בדיוק מה שהוא אומר.
<עופר רימון: לפחות אל - - -
<יעקב בן עמי: זה בדיוק מה שהוא אומר: איפה הייתם?
<צביקה כספי: כל התהליך והאישור הפדגוגי בוצע על ידי משרד החינוך.
<צביקה כספי: נקודה.
<צביקה כספי: אלא אם כן מישהו שיקר.
<הדס תגרי: אז עוד יותר גרוע: אז איפה אתם?
<צביקה כספי: הבעיה שלי, הבעיה, וזה הדבר החשוב, רבותיי, היא הדרך, היא בעל הבית בתוך התהליך.
יפעת קריב: הבעיה - - - של המכשירים?
יפעת קריב: לא, זה לא היה מובן – בעל הבית של המכשירים?
<צביקה כספי: רבותיי, זה ארבע נקודות.
<צביקה כספי: אתם חייבים להקשיב להן.
עמרם מצנע: משפט אחד ואני - - -
<צביקה כספי: אני רץ.
<צביקה כספי: בבקשה, תנו לי שלוש דקות, אני רץ על כל הנושאים.
עמרם מצנע: לא, שלוש דקות אין.
עמרם מצנע: בבקשה, דבר בקיצור.
<צביקה כספי: יש בעיה טכנולוגית גם עם המכשירים וגם עם נושא הקרינה בתוך הכיתות.
<צביקה כספי: רבותיי, 35 טאבלטים ו-35 פלאפונים הם דבר נוראי בכיתה של 9 מטר רבוע או 12 מטר רבוע.
<צביקה כספי: תעשו מה שאתם רוצים, תגידו מה שאתם רוצים.
<צביקה כספי: ולי יש רישיון של הנדסאי חשמל ואלקטרוניקה.
<צביקה כספי: אני מבין טיפה.
<קריאה: - - - עם הפלאפונים, יותר מאשר עם הטאבלטים.
<צביקה כספי: רגע.
<צביקה כספי: יש מחקרים, גם אצלכם בחיפה, ואתה היית פעם ראש עיר בחיפה – מר יונה יהב הוציא את זה.
<צביקה כספי: רבותיי, כשהפרויקט הזה יהיה קווי הוא יהיה הרבה יותר בטוח.
<צביקה כספי: אני חושב שהרבה מההורים גם לא יתנגדו לו.
<יעקב בן עמי: כל הכבוד.
<צביקה כספי: זה הפתרון.
<צביקה כספי: רצית פתרונות אמיתיים.
<צביקה כספי: תסבו את הכיתות לקוויים.
<צביקה כספי: בבת ים יש בית ספר אחד שעובד ככה.
<צביקה כספי: עובד מצוין.
<צביקה כספי: מאה אחוז מההורים הרימו יד.
<עופר רימון: על איזו קרינה אתה מדבר?
<קריאה: על קרינת WiFi.
<צביקה כספי: על WiFi.
<רוני דיין: לא.
<רוני דיין: אתה מדבר על סלולרי.
<רוני דיין: יש הבדל גדול מאוד בין סלולרי ל- WiFi.
<רוני דיין: אני מצטער מאוד.
<רוני דיין: - - - את העובדות.
<צביקה כספי: רבותיי, אני יכול להראות לכם - - -
עמרם מצנע: כן, אני מבקש.
עמרם מצנע: אתה סיימת.
עמרם מצנע: כן, הגברת רויטל לן כהן.
<רויטל לן כהן: תודה, אדוני.
<רויטל לן כהן: אני רוצה לדבר פה בקיצור בשלושה כובעים בתמצות: הכובע הראשון – אני רוצה להקריא מילים של ילד בשם אייל שחל, שהוא לומד בבית מאחר ומערכת החינוך לא מונגשת עבורו, ואני מקריאה את מה שהוא כתב לי אתמול כי הוא לא יכול היה להגיע.
<קריאה: אבל מי את רק?
<רויטל לן כהן: רויטל לן כהן, קואליציית הורים לילדים מיוחדים.
עמרם מצנע: הגברת רויטל לן כהן, זה קשור לדיון שלנו?
<רויטל לן כהן: לגמרי כן.
<רויטל לן כהן: את המילים הבאות אני מקליד בטאבלט שלי, אחד מחבריי הטובים.
<רויטל לן כהן: החבר שמלווה אותי ממקום למקום, כי הוא קל ונוח לניוד, ואני זקוק לו שידבר במקומי.
<רויטל לן כהן: אני משה והוא אהרון שלי.
<רויטל לן כהן: הוא הפה שלי.
<רויטל לן כהן: משה מחזיק בידו של אהרון שיצא לדרך עם אנשים.
<רויטל לן כהן: אני אוחז בידי את הטאבלט.
<רויטל לן כהן: לעיוורים יש כלב נחייה; למשותקים ברגליהם – כיסא גלגלים; לכבדי שמיעה – שתל באוזן; ולי יש טאבלט.
<רויטל לן כהן: כי בגלל בעיה נוירולוגית התחלתי לדבר רק בגיל שמונה.
<רויטל לן כהן: אני בן 13 ועדיין לא סגרתי את הפער.
<רויטל לן כהן: בלב יש לי מילים רבות, החוצה יוצאות מעטות בלבד, לאו דווקא אלו שאני רוצה.
<רויטל לן כהן: אז אני מקליד אותן על הטאבלט שלי, וכך אני מדבר ולומד ויוצר וחי חיים שלמים, יותר ממה שקצבה לי המוגבלות שלי.
<רויטל לן כהן: יש לו מקלדת גדולה עם רווחים נוחים.
<רויטל לן כהן: הוא זוכר את ההעדפות שלי.
<רויטל לן כהן: הוא משלים את המילים שאני מקליד.
<רויטל לן כהן: אני יכול לגלוש לאתרי לימוד ומידע ולגלות עולמות ידע שלמים.
<רויטל לן כהן: בכבוד רב, אייל שחל.
<רויטל לן כהן: מאחר ואני נמצאת פה לא בכובע של הברדק הזה, שאני חושבת שצריך לטפל בו, כי זאת ההתנהלות הרגילה של משרד החינוך, שהוא יורה ומשאיר אחר כך את כולם להתמודד עם הקליע שעף באוויר.
<רויטל לן כהן: אני רוצה לדבר על הנושא של הילדים עם הצרכים המיוחדים.
<רויטל לן כהן: אתם מדברים פה על שמנת, ומי ייתן אותה?
<רויטל לן כהן: ואני מדברת על לקחת כיכר לחם שחור ולחתוך לפרוסות.
<רויטל לן כהן: יש ילדים שהטאבלטים או אמצעי ההנגשה, התקשורת החלופית התומכת – התת"ח – הם בשבילם, כן מתקדם, לא מתקדם, היא הבסיס.
<רויטל לן כהן: זאת ההנגשה שלהם.
<רויטל לן כהן: בלי זה הם לא יכולים להיות.
<רויטל לן כהן: ועד שמשרד החינוך לא יואיל בטובו לתת לילדים האלה את האמצעי להיות חלק מהחברה, חלק מהקהילה וחלק מהחינוך, כל הדיון הזה הוא בעיניי פשוט לא לעניין.
<רויטל לן כהן: אני מדברת על ילדים עם דיסלקציה - - -, כבדי ראייה, C.P., נכויות פיזיות, בעיות שפתיות, תקשורת - - -
עמרם מצנע: אוקיי, הגברת רויטל לן כהן, הנקודה הובנה.
<רויטל לן כהן: רק רגע.
עמרם מצנע: הגברת רויטל לן כהן - - -
<רויטל לן כהן: עוד דבר אחד.
<רויטל לן כהן: אני גם רוצה לשים לרגע את הכובע שלי כחברת מועצה ברשות מקומית.
<רויטל לן כהן: המקום הזה של הרשות, כזרוע מופרטת של משרד החינוך, שמורידים לנו בתקציבים הדיפרנציאליים, שלוקחים מלווים למען משאבי איזון, שעכשיו גם רוצים את השיטור המקומי, שאנחנו נשלם אותו.
<רויטל לן כהן: זאת אומרת, גם ביטחון המדינה כבר לא נותנת.
<רויטל לן כהן: מאיפה הם רוצים שאחר כך כרשות מקומית נספוג גם את הפערים האלה?
<רויטל לן כהן: גם הרשויות החזקות הן כבר לא באמת חזקות.
עמרם מצנע: ראיתי שיש פה יועץ משפטי של עיריית הוד השרון?
<קריאה: הוא בדיוק יצא לדקה אחת החוצה והוא מיד יחזור.
<תמיר פלד: אני אנסה להיות ממש קצר.
<יהודית גידלי: מי אתה, בבקשה?
<תמיר פלד: שמי תמיר פלד, אני מחיפה.
<תמיר פלד: אני חבר בוועדי ההורים המוסדי של בתי הספר של הילדים שלי.
<תמיר פלד: יש לי ארבעה ילדים.
<תמיר פלד: בגדול אני מסכים עם חברי הכנסת שדיברו כאן ועם הבחור, מה שאמר הבחור עם החולצה הכחולה, שהביא לכאן דוגמה חיה למה שקורה.
<תמיר פלד: אני חושב שהדיון כאן הוא לא על הכסף והוא גם לא על הקדמה.
<תמיר פלד: יש מחשב בבית הספר, מחשב נייד, מחשב נייח – אני חושב זו קדמה יפה מאוד.
<תמיר פלד: וכל העניין של לצייר פה את הוויכוח על נושא הכסף ושלא רוצים להתקדם, הוא פשוט לא נכון לטעמי.
<תמיר פלד: הדבר דומה לאוטו ספורט, מאוד מתקדם ומהיר.
<תמיר פלד: האם אני ארכוש אותו לבן שלי בן ה-17?
<תמיר פלד: זאת אומרת, צריך לשים פה איזשהו גבול לנושא הזה של הטכנולוגיה.
<תמיר פלד: ואני פונה - - -
עמרם מצנע: לא, לא, לא, לא כל כך הבנתי לאן אתה חותר.
<תמיר פלד: אז אני אומר: לשים פה איזשהו גבול לנושא, הנושא הטכנולוגי.
<תמיר פלד: כי אני לא בטוח שהטאבלט, וציין - - -
עמרם מצנע: מה הגבול שאתה מציע?
<תמיר פלד: אז שנייה אחת.
<תמיר פלד: אני מציע לדוקטור עופר רימון: קודם כל, הוא מנה כאן את היתרונות של התכנית הזאת, מה לגבי החסרונות?
עמרם מצנע: בסדר, אבל מה אתה מציע?
עמרם מצנע: לכל דבר יש יתרונות וחסרונות, בסוף מחליטים.
עמרם מצנע: איפה הגבול - - -
<תמיר פלד: אני מציע לעשות, מה שאמרו כאן חברי הכנסת: חשיבה מחודשת - - -
עמרם מצנע: על עצם הכנסת?
<תמיר פלד: על עצם התכנית הזאת.
<הדס תגרי: בהיקף, בהיקף - - -
עמרם מצנע: אל תדברי בשמו.
<רויטל לן כהן: לשתף הורים.
<רויטל לן כהן: תלמדו לשתף את הלקוחות שלכם.
<תמיר פלד: אני דיברתי עם שני ילדים מהכיתות האלה שיש להם טאבלטים, ויש לי כאן רשימה מאוד ארוכה של איזה בעיות זה יוצר.
<תמיר פלד: שוב, גם דיבר כאן הבחור עם החולצה הכחולה - -
עמרם מצנע: מבת ים.
<תמיר פלד: - - שהתכנית הזו קיימת.
<תמיר פלד: אז אני מציע לדוקטור עופר רימון למנות את היתרונות ולעשות איזושהי חשיבה מחודשת לפרויקט הזה.
<תמיר פלד: ולגברת שדיברה, נציגת החינוך: את דיברת על הנתונים הטובים של הגיוס ושל הבגרות.
<תמיר פלד: אז זה כתוצאה מהטאבלטים?
<תמיר פלד: אני לא הבנתי.
<תמיר פלד: הרי הם נכנסו רק השנה.
<תמיר פלד: אז אני לא יודע - - -
עמרם מצנע: היא רצתה להצביע על מעורבות העירייה בחינוך.
<קריאה: זה כתוצאה מההשקעה.
<תמיר פלד: ההשקעה.
<תמיר פלד: השאלה אם זה הטאבלטים.
עמרם מצנע: אני מודה שלא הבנתי בדיוק מה אתה רוצה.
<קריאה: אני גם כן לא.
<תמיר פלד: אני רוצה לבחון - - -
עמרם מצנע: אתה רוצה שהוא ידון?
עמרם מצנע: הוא ידון.
<תמיר פלד: כן.
<תמיר פלד: אני באתי לכאן מחיפה, אני אב דואג – - -
עמרם מצנע: נו, אבל מה, אבל אני לא הבנתי מה אתה - - -
<תמיר פלד: - - שהתכנית הזאת תיכנס לבית הספר שלי.
עמרם מצנע: תראה, יש לי סימפטיה לאנשי חיפה אבל לא הבנתי מה אתה רוצה.
<תמיר פלד: אני רוצה שיבחנו את התכנית הזאת ולא יתנו אותה בצורה גורפת.
עמרם מצנע: אבל יבחנו אותה כדי להגיע למה?
עמרם מצנע: הוא יבחן ויחליט שהוא ממשיך בתכנית.
<תמיר פלד: לא.
<קריאה: אה, אז לא.
<תמיר פלד: אני מציע שיבחנו - - -
עמרם מצנע: אתה חושב שהתכנית לא טובה.
<תמיר פלד: אני חושב שהתכנית היא לא טובה.
עמרם מצנע: לא טובה.
<תמיר פלד: אני חושב שצריך להתחיל אותה כאיזשהו פיילוט בכיתה אחת, לנסות ולראות איך זה הולך, במימון בית הספר.
<קריאה: תראה, אנחנו כבר 20 שנה בזה.
<תמיר פלד: בית הספר שלי – לא.
<הדס תגרי: הם מציגים את זה כאילו - - -
<נוה גור: אני רוצה לעשות את זה בקצרה.
<נוה גור: שמי נוה גור, אני חבר מועצה, חבר אופוזיציה בהוד השרון, ואי אפשר לחשוד בי כתומך של ראש העיר.
<נוה גור: אני רוצה לדבר על שלושה גופים במשפטים קצרים: אני רוצה לדבר על האבחנה בין משרד החינוך, אני רוצה לדבר על הרשות המקומית, ואני רוצה לדבר על הילד שחבר הכנסת איתן כבל דיבר עליו.
<נוה גור: אני רוצה להתחיל דווקא במשרד החינוך: לא יושב פה אדם אחד שלא מעוניין בפרויקט הזה, וכל הדוגמאות של ילדים עם צרכים מיוחדים הם לא רלוונטיים כמו הרבה דברים אחרים.
<נוה גור: יש פה אמירה ברורה של כל מי שיושב פה שהוא בעד - - -
<נוה גור: רק שנייה.
<נוה גור: תרשי לי, בבקשה.
<רויטל לן כהן: זה לא נכון.
<נוה גור: יש פה אמירה ברורה.
<נוה גור: אני בטוח שכל מי שיושב פה שישמח לקדמה.
<נוה גור: אני חושב שקודם כל משרד החינוך, הדבר הראשון שהוא צריך לעשות זה לבחון את הנושא הפדגוגי.
<נוה גור: יש תחושה קשה מאוד שהבדיקות, המדרג, הדרך שבה הדברים הללו נכנסים לא נעשו בצורה מקצועית, וזה רווח בהוד השרון בצורה מאוד-מאוד ברורה.
<נוה גור: זה דבר ראשון.
<נוה גור: לכן.
<נוה גור: אם אתה שואל בנושא הפדגוגי, לא יעלה על הדעת שנכנסים לבית ספר עם כל הפרויקט הזה, מההתחלה עד הסוף, בלי שבחנו את הדברים, בלי שהדברים נבדקו לאורך זמן, וברמה הפדגוגית יש בעיה.
<נוה גור: אחת.
עמרם מצנע: אבל הבנתי שנכנסים לכיתה אחת - - -
<נוה גור: לא.
<נוה גור: נכנסו בהוד השרון לכל השכבה, בכל המקצועות, בלי להבין את המשמעויות.
<תמיר פלד: באופן - - -
<תמיר פלד: סליחה.
<תמיר פלד: אולי אתה לא מכיר את העובדות.
<נוה גור: שתיים, בנושא של הקרינה: כפי שמדינת ישראל קובעת תקנים בכל מיני דברים, יש צורך לראות שיש תקנים שעומדים בהם - - -
<קריאה: - - - יש - - -
<נוה גור: מאה אחוז.
<נוה גור: אני שמח שיש, אבל תיכף אני אגיע לרשות המקומית ואז נבין את הבעיה.
<נוה גור: לכן, אני בא ואומר: גם פה יש עניין.
<נוה גור: כך שמי שאומר שאם היו משלמים את הכסף הדיון לא היה קיים – התשובה היא לא.
<נוה גור: הדיון מתקיים פה בכמה פרמטרים.
<נוה גור: הדבר הנוסף הוא הרשות המקומית.
<נוה גור: כאשר יש רשות מקומית טובה, כל פרויקט שמתנהל מתנהל בצורה טובה.
<צביקה כספי: בשקיפות.
<נוה גור: אני רק רוצה לומר עוד משהו: בוא לא ניתמם, אדוני היושב ראש.
<נוה גור: רשויות חזקות, לאורך השנים תיעדפו דברים, קידמו דברים ועשו דברים ונתנו, כפי שאתה עשית ברשות שלך, דברים שהממשלה לא אפשרה, כפי שעשו את זה אולי בבת ים, כי אלה היו סדרי העדיפויות, ולכן בוא לא ניתמם.
<נוה גור: ולכן אני בא ומחזק פה את האמירה שנאמרה פה על ידי חבר הכנסת איתן כבל, שאם רוצים לצאת לפרויקט, ההחלטה הזאת צריכה להיות במצב שבו רשות מקומית משלמת ומתעדפת את זה אם היא רוצה לאפשר את זה, וכך לא תהיה אפליה בין שכונות, בין הורים.
<נוה גור: ולא הותירו לפתחם של האנשים פה את מה שקורה פה, כי זה משקף בדיוק את מה שקורה בעיר.
עמרם מצנע: זאת אומרת, אתה חוזר בעצם - - - כל הדיון עומד על כסף.
<נוה גור: ממש לא.
עמרם מצנע: - - - משלמת את - - -?
<נוה גור: אני אומר שיש פה כמה פרמטרים: הפדגוגי, החברתי-כלכלי והבריאותי.
<נוה גור: אני רוצה לומר עוד דבר אחרון ובזה אסיים: אני רוצה לדבר על הילד שעליו דיבר חבר הכנסת איתן כבל.
<נוה גור: אני רוצה לדבר על הילד הזה.
<נוה גור: אגב, עוד משפט בהקשר לרשות המקומית – אני אומר את זה גם לך, הגברת יפה עזרא, ולכל מי שיושב פה מטעם ראש העיר: הועבר מכתב מאוד מפורש בעניין הזה, ולי יש תחושה שלא נקבל תשובות מפורטות בכל הנושאים הללו.
<נוה גור: כי אם אין מה להסתיר אני מבקש לקבל תשובות על הכול.
<נוה גור: אבל אני רוצה לדבר על הילד ובזה לסיים: בשעה זו שאנחנו יושבים פה יש ילד שמידי שעה עסוק בשאלה מה קורה עכשיו איתי?
<נוה גור: מה קורה כשהילד שלידי לומד עם טאבלט ואני לא?
<נוה גור: עסוק בשאלה מה להגיד למורה ומה לא?
<נוה גור: חוזר הביתה בלחץ, מגיע לבית הספר בבוקר בלחץ.
<נוה גור: ולכן, אדוני היושב ראש, יש דבר אחד שחייב לקרות פה בסוף הישיבה הזאת וזו החלטה מהירה מבחינת לוחות הזמנים שלא להשאיר את המצב כפי שהוא, ולאכוף על הרשויות הללו את כל הכללים, ולבחון שהרשויות עומדות בנושאים הללו.
<נוה גור: כי אחרת, הילד הזה ימשיך לסחוב את זה, כמו שנאמר פה, במשך שנים.
עמרם מצנע: הילד הזה, אין לו טאבלט בגלל שלא היה כסף או בגלל - - - אידיאולוגי?
<נוה גור: הילד הזה – ואני מצטרף למה שאמר חבר הכנסת משה מזרחי – אני גאה בכך שיושבים פה של הוד השרון.
<נוה גור: כי הוד השרון זו עיר עם אוכלוסייה ברמה גבוהה מאוד.
<נוה גור: אני אומר שיש פה הורים שהלכו עד הסוף, מתוך הבנה שלא יעלה על הדעת שכך זה יתנהל בעיר הזאת, שיסתירו מידע מההורים.
<נוה גור: יש פה נתונים, אני לא רוצה להיכנס אליהם - - -
עמרם מצנע: אבל אתה עונה על השאלה שלי רק בהרבה משפטים.
עמרם מצנע: אתה אומר שהילד שאתה מדבר עליו, סביר שההורים לא נכנסו למהלך הזה בגלל סיבות אידיאולוגיות.
עמרם מצנע: - - - אני מצטט אותך.
עמרם מצנע: אני מצטט אותך.
עמרם מצנע: לא אהבו את התהליך, לא אהבו את השיטה - - -
<קריאה: עושק.
<הדס תגרי: וגם - - -.
<הדס תגרי: לא כל ההורים בהוד השרון - - -
עמרם מצנע: אבל באמת, הגברת הדס תגרי, תדברי בשם עצמך.
עמרם מצנע: אני עכשיו מדבר איתו.
עמרם מצנע: הוא אומר את דעתו.
<נוה גור: אני מנסה לומר שקבוצת ההורים שלא אפשרה לילדים שלהם לרכוש טאבלטים מורכבת בעיקר מהצד האידיאולוגי.
<נוה גור: יחד עם זאת, יש עוד אלמנטים, כמו הפדגוגי, כמו הבריאותי, שהוא חשש, שצריך לשים להורים את התשובות.
עמרם מצנע: כן, מאחורה, שם.
<משה אבן חן: שלום רב.
<משה אבן חן: שמי משה אבן חן.
<משה אבן חן: אני עד לסוף השנה הייתי יושב ראש בית ספר המגן בהוד השרון.
<משה אבן חן: עכשיו בהנהגת ההורים, גם בבית הספר וגם בעיר.
<משה אבן חן: אני רוצה להפנות את השאלה קודם כל אליכם, לוועדה, ואני רוצה להסביר לכם בעצם את ההתלבטויות והלבטים שיש לי כשאני בעצם מוביל הנהגת הורים בבית הספר.
<משה אבן חן: הרי תשלומי ההורים שאתם בעצם כאן קובעים ואתם נזעקים פה, אל הרשות, אל משרד החינוך, אבל אתם קבעתם, אתם חתמתם, ואתם אומרים: ספרי הלימוד, אין בכלל עוררין – הורים חייבים לרכוש.
<משה אבן חן: לא קשור אם התשלום מרצון, מחובה.
<משה אבן חן: זה בכלל, זה מחוץ לפרק.
<קריאה: יש פרויקט - - -
<משה אבן חן: אחרי זה יש את הנושא של תשלומים מרצון.
<משה אבן חן: תשלומי רשות, סליחה, ששם יש בעצם את כל הטיולים, המוזיאונים, הדברים שכהורים, אתם מאפשרים פה בעצם להורים לשלם או לא לשלם.
<משה אבן חן: ואני כהורה שמשלם משלם על הורים שבמנצלים את ההזדמנות ואומרים: אנחנו אידיאולוגית לא משלמים.
<משה אבן חן: ואחרי זה יש עוד דבר שנקרא תשלומים מרצון – עד 250 שקל.
<משה אבן חן: רק בהחלטה של הנהגת ההורים הבית ספרית.
<משה אבן חן: אפשר לדרוש את זה מההורים.
<משה אבן חן: שוב, יש הורים שמוכנים לשלם, יש הורים שלא מוכנים לשלם.
<משה אבן חן: אני כהנהגת בית הספר, של ההורים, שרוצה שכל הילדים עכשיו יצאו לטיול, שכל הילדים ילכו למוזיאון – יש לי בעיה, כי אני בעצם אומר לאותם הורים ששילמו: אתם משלמים על האחרים.
<משה אבן חן: עכשיו, מפה אני רוצה לגרור את זה לנושא של ספרי הלימוד, ואפשר להגיד כאן: כן ספרים, לא אידיאולוגיה, כן כספים.
<משה אבן חן: זה כסף.
<משה אבן חן: כי כמו שאמרת מקודם, אם הרשות או אם משרד החינוך היו מממנים לכולם, לא היה פה שום דיון.
<משה אבן חן: לא היה פה שום דיון.
<קריאה: הם, בכסף שלנו - - -
<משה אבן חן: הדיון התחיל מהרגע שעלה נושא הכסף.
<קריאה: לא נכון - - -
<משה אבן חן: עכשיו, כשבאים ואומרים לי כהורה, ושאלת מקודם איך הדברים התנהלו בעיר – אני הייתי חלק מזה מההתחלה.
<ברכת קלימשטיין לוי: - - -
<משה אבן חן: אני הייתי בזה חלק מההתחלה.
<משה אבן חן: כשאנחנו באנו ואמרנו: אנחנו בעיר רוצים שהילדים שלנו ילמדו לא כמו שאני למדתי בגיל שלהם.
<משה אבן חן: אני חושב שמגיע להם משהו אחר.
<משה אבן חן: אמר פה האדון, ונכון מאוד, כשבאנו לבדוק כאן מול משרד החינוך מה ניתן לעשות, ליוותה אותנו בצמוד מפקחת פנטסטית, הגברת אורית טאטי, שליוותה אותנו והסבירה לנו דבר-דבר, גם לנו וגם לרשות ביחד, איך ניתן להתקדם.
<משה אבן חן: הובהר לנו מההתחלה שבעצם בגלל שאנחנו בשכבה סוציו-אקונומית גבוהה אין סיכוי שתקבלו איזשהו תקציב ממשרד החינוך שאיתו תוכלו לרכוש את מכשירי הקצה.
<משה אבן חן: עכשיו, יש שתי אפשרויות: או שאנחנו נבוא ונגיד – אין ברירה, נשארים מאחורה; או שאנחנו באים ועושים – עד עכשיו מה שילמנו, במסגרת מה שמותר, ומה אנחנו עושים עם זה מעכשיו.
<משה אבן חן: אני מתנצל אם מקודם אמרתי שאתה לא מבין.
<משה אבן חן: אני רוצה רק להסביר מה יש פה בנושא כשבאנו וניהלנו את זה, ומה שנקרא, חשבנו על זה.
<קריאה: הנה, ההורים מנהלים.
<משה אבן חן: אני מתקן את עצמי: חשבנו.
<קריאה: העירייה ניהלה, לא ההורים.
<משה אבן חן: יש פה בעצם מצב שהיום יש ספר בגיאוגרפיה ששם כתוב שכביש 6 עוד לא קיים.
<משה אבן חן: כביש 6 בתכנון.
<משה אבן חן: אני כהורה לא מוכן ללמוד בספר כזה.
<משה אבן חן: אני רוצה לקחת את אותו ספר - - -
עמרם מצנע: בוא, תתקדם.
<משה אבן חן: לקחת את אותם ספרים ולהכניס אותם לטאבלט, לאותו מכשיר, יחידת קצה.
<משה אבן חן: יקראו לו מחשב, יקראו לו טאבלט, יקראו לו מה שיקראו לו.
<משה אבן חן: למורה מאותו רגע יש יכולת לנתב עכשיו גם את הספרים הקיימים, גם את הספרים הדיגיטליים, לאן שהוא רוצה ולהעביר אותנו לקדמה באותו מחיר, אפילו גם פחות.
<משה אבן חן: אני רוצה להגיד עוד משהו אחד אחרון: בבית ספר המגן, שאני חלק ממנו, הובלנו את הנושא של פרויקט השאלת ספרים עוד לפני הפרויקט של משרד החינוך.
<משה אבן חן: יוזמה פרטית אצלנו בבית הספר.
<משה אבן חן: אנחנו ממשיכים.
<משה אבן חן: המשכנו עם זה גם כשמשרד החינוך הקים את התכנית הזאת.
<משה אבן חן: ולמרות זאת, בית ספר המגן במאה אחוז השתתפות, שלכאורה הם משלמים יותר מהשאלת הספרים.
<משה אבן חן: אלה דבריי.
<אבי פטאל: שלום.
<אבי פטאל: שמי אבי פטאל, אני מייצג את ארגון ההורים בירושלים.
<אבי פטאל: אני יושב ראש ועד ההורים ברנה-קאסן, וגם יושב ראש ועד ההורים בבית ספר בפסגת זאב - - - אני רוצה לומר שבעינינו, בארגון ההורים בירושלים, הטאבלט הוא אמצעי להשגת מטרות.
<אבי פטאל: בעצם, המטרה היא לימוד בספרים דיגיטליים, והטאבלט הוא אמצעי.
<אבי פטאל: לא שהטאבלט הוא המטרה.
<אבי פטאל: ופה נראה לי שחלק מהאנשים קצת מתבלבלים.
<אבי פטאל: העניין של הספרים הדיגיטליים יכולים להיות מושגים בטאבלט, במחשב נייד, במחשב ביתי, בערב כשהילד יכול להיכנס לחשבון שלו בספק הספרים הדיגיטלי.
<אבי פטאל: עכשיו, לעניין מה שאמרו לגבי הורים מעורבים, מתערבים וכולי.
<אבי פטאל: בירושלים יש ועדת היגוי רשמית, שההחלטות שלה מחייבות, ואני חבר בוועדה הזאת.
עמרם מצנע: מחייבות את מי?
<אבי פטאל: מחייבות את בתי הספר, את המנהלים, את כולם.
<קריאה: את ההורים.
<אבי פטאל: את ההורים.
<אבי פטאל: את כולם.
<אבי פטאל: זה במינהל חינוך ירושלים.
<אבי פטאל: אני חבר בוועדה הזו, ובוועדה הזו מתקיים דיון או פעם בשבוע או פעם בשבועיים.
<אבי פטאל: עכשיו, אצלנו יש פיילוט היום: 1,600 תלמידים לומדים בפיילוט של טאבלטים – חטיבות ביניים ותיכון, ולצורך זה נרכשו 2,000 טאבלטים.
<אבי פטאל: ההורים משתתפים בתשלום בהסכמה.
<אבי פטאל: העירייה הפחיתה 150 שקל בתשלום השנה – זה לעניין התשלומים – ואנחנו הגענו להבנה – וזו תשובה פה לשני חברי הכנסת שאמרו לגבי העניין הסוציו-אקונומי – לא יהיה מצב שבו ילד לא יקבל טאבלט בגלל עניין סוציו-אקונומי.
<אבי פטאל: זאת ההסכמה.
<קריאה: - - - אני שמעתי את זה?
<קריאה: סיפורים.
<קריאה: גם בהוד השרון זה אותו דבר.
<קריאה: - - - במציאות.
<אבי פטאל: לא, זה אני מדבר על עמדה רשמית, זה לא משהו - - -
<קריאה: זה היה עוד הרבה לפני.
יפעת קריב: רק רגע אחד.
יפעת קריב: רק להדגיש את מה שאתה אומר:
יפעת קריב: זה מישהו שבאמת מוכר על ידי הרווחה ולא יכול להרשות לעצמו.
יפעת קריב: לא מישהו שלא רוצה לקנות ואז אומר: אני אקבל.
יפעת קריב: לא, אני שואלת אותך, אני שואלת אותך.
יפעת קריב: מתוך פניות ששאלו.
עמרם מצנע: חברים, נדמה לי שהעניין הזה הובן.
יפעת קריב: על זה אתה מדבר?
<אבי פטאל: כן.
<אבי פטאל: אני מדבר על העניין הזה.
<אבי פטאל: בירושלים יש גם עניינים של באמת, עניין סוציו-אקונומי.
<אבי פטאל: עכשיו, לגבי העניין פה: אני חושב שצריך לעשות את זה בהסכמה ולעשות את זה בהסדר - - -
עמרם מצנע: בהסכמה של מאה אחוז?
יפעת קריב: אין הסכמה - - -
<אבי פטאל: אני טוען ככה, אני אומר ככה: ילד שלא רוצה לשלם, אני כיושב ראש ועד הורים לא אכפה עליו לשלם.
<אבי פטאל: ודאי שלא.
<אבי פטאל: אני לא אכפה עליו לשלם.
<קריאה: ואז גם 80% - - -
עמרם מצנע: כן, קצר.
<יעקב בן עמי: אני אתחיל מזה שאני מעביר פה מכתב שכבר מסרתי לכבודו בפגישה האישית שלי.
<יעקב בן עמי: אני רוצה שהמכתב הזה גם יגיע - - -
<יהודית גידלי: מי הדובר?
<יעקב בן עמי: אני פעיל ארצי בתחום של הקרינה.
<יעקב בן עמי: אני לאחרונה עזרתי לבתי ספר בכפר סבא, בנתניה, בראשון לציון - - -
עמרם מצנע: לעניין.
<יעקב בן עמי: העניין הוא שאני באתי ומציג את ההתנגדות שלי מהנושא של הקרינה.
<יעקב בן עמי: כי הנושא הזה של הכנסת טאבלטים הולך לפגוע בבריאות של הילדים שלנו.
<יעקב בן עמי: וגם חברת הכנסת שישבה פה והיא אומרת שהיא הולכת כל היום עם הטאבלט, לאן שהיא הולכת, לאיפה שהיא הולכת, ואז כל היום היא מוקרנת והחיים שלה יתקצרו לאט-לאט.
יפעת קריב: גם מהפלאפון, דרך אגב.