GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עיסאווי פריג': עברתי על זה.
עיסאווי פריג': לא שלא ראיתי.
עיסאווי פריג': אני פחות או יותר יודע מה יש כאן.
שמעון אוחיון: לא מצאתי.
עיסאווי פריג': אתה מסודר.
עיסאווי פריג': אתם הבית היהודי מסודרים.
שמעון אוחיון: איזה בית יהודי?
עיסאווי פריג': לא, בטעות.
עיסאווי פריג': אני מתכוון שאתה צריך להיות שם.
שמעון אוחיון: אתה צריך לבוא ליותר ישיבות של ועדת החינוך.
עיסאווי פריג': נכון, נכון.
עיסאווי פריג': עובדה שאני בא, אחרת יהיה אחרת.
עיסאווי פריג': אדוני יושב הראש, אז אני עברתי על החוברת הזאת.
עיסאווי פריג': החוברת הזו מפלה את הקבוצות החלשות, נותנת לחזקים יותר, לחלשים פחות וזה ברור.
עיסאווי פריג': רוב הממשלה אמר פעם ואני רוצה מכאן להגיע למסקנה, אמר שללא הערבים והחרדים מצבנו ב-OECD – אנחנו בשלושה הראשונים.
עיסאווי פריג': אז יש לכם בעיה כי אנחנו נמצאים אתכם.
עיסאווי פריג': אז כשאנחנו אומרים קבוצות מוחלשות, כשאנחנו אומרים מצב סוציו אקונומי נמוך, מה לעשות?
עיסאווי פריג': כולם מדברים בעד צדק חברתי, אבל אם אני אלך לשם – הרי הרוב ערבים, אז זה לא מסתדר לי.
עיסאווי פריג': זאת המציאות הקשה.
עיסאווי פריג': כולם רוצים צדק חברתי ולעזור, אבל כשאני מגלה שמצב סוציו אקונומי 1 עד 4 נמצאים הערבים – אז אני נרתע.
עיסאווי פריג': אני נרתע.
עיסאווי פריג': אדוני, מה שאני מבקש זה דבר פשוט.
עיסאווי פריג': היום אנחנו חיברנו בין ועדת אלאלוף – ועדת העוני, לבין הדיפרנציאלי וזה מאד טבעי ולוגי לחבר.
מסעוד גנאים: תהיה בעיה אם - - -
עיסאווי פריג': תהיה בעיה, מה לעשות?
מסעוד גנאים: ...
מסעוד גנאים: של ועדת אלאלוף לא יושמה ולא באה לידי ביטוי.
עיסאווי פריג': מה שאני מבקש, אדוני יושב הראש, זה ככה: תקציב משרד החינוך 47 מיליארד שקלים והתנודתיות בתוך התקציב לא מחייבת חקיקה, היא מחייבת עוצמה של מערכת פנימית.
עיסאווי פריג': היא לא צריכה אישור של אף אחד.
עיסאווי פריג': זה עניין של נהלים.
עיסאווי פריג': אתם לא מבקשים תוספת תקציבית ללכת לכנסת אול ללכת לחקיקה.
עיסאווי פריג': כל מה שצריך עוצמה פנימית והזזת מהלכים פנימה.
עיסאווי פריג': וכאן האסימון נופל – זה יבוא על חשבון זה.
עיסאווי פריג': כי תקציב החינוך, כמו שראיתי, ב-10 השנים האחרונות גדל ב-100%.
עיסאווי פריג': היום 47 מיליארד שקלים ולפני 10 שנים היה כמה – 30 מיליארד?
עיסאווי פריג': 25 מיליארד?
עיסאווי פריג': ב-10 שנים גדל פי שניים ולא נזכרנו, כל שרי החינוך בגידול שהתבצע ב-25 מיליארד, לא נזכרנו ולא הייתה לנו את התעוזה לזרוק לשכבות המוחלשות של 1-4?
עיסאווי פריג': אם לא עשינו את זה אז מתי נעשה את זה?
עיסאווי פריג': ואני מודאג.
עיסאווי פריג': אני מבין את זה.
עיסאווי פריג': אם אני רוצה ללכת לדיפרנציאלי זה על חשבון השכבות החזקות.
עמרם מצנע: שלוש הדקות נגמרו.
עיסאווי פריג': כן, אבל אלה הדברים.
עיסאווי פריג': אז מה שאני מבקש שאנחנו באמת ניקח את הדברים לידיים.
עיסאווי פריג': ניקח את החוברת הזאת שיש בה המון סעיפים מפלים ולא שוויוניים ונשים את זה על השולחן סעיף סעיף ונבקש תיקון.
עיסאווי פריג': ואז הכל ישתנה.
עמרם מצנע: מוטי ששון, ראש עיריית חולון ואחריו חבר הכנסת הופמן.
עמרם מצנע: בבקשה, מוטי.
<מוטי ששון: אני שומע חזקים כל הזמן.
<מוטי ששון: אני לא יודע מה זה חזקים.
עמרם מצנע: באיזה סוציו אקונומי חולון?
<מוטי ששון: 5.
עיסאווי פריג': אתה יודע מה זה חלשים?
עמרם מצנע: הוא יודע.
עמרם מצנע: הוא לא שאל שאלה כדי לקבל תשובה.
עיסאווי פריג': אבל הוא שאל שאלה.
עמרם מצנע: כן, אבל לא כדי לקבל תשובה.
<מוטי ששון: כשאני אומר חזקים, אז מה?
<מוטי ששון: רמה סוציו-כלכלית 5, כן.
<מוטי ששון: חשבתם יותר?
<מוטי ששון: אני כל הזמן נחשב חזק ורוצים לקחת ממני כסף.
<מוטי ששון: אז מה, אין לי פריפריה חברתית?
<מוטי ששון: אין לי שכונות מצוקה?
<מוטי ששון: אין שכונות מצוקה בתל אביב?
<מוטי ששון: אין בראשון?
<מוטי ששון: מה, השכונות האלה לא מקבלים מעל ומעבר ממני?
שמעון אוחיון: הכל יחסי מוטי.
<מוטי ששון: תשמע, אני לא מדינה.
עיסאווי פריג': אבל מי אמר שצריך לקחת ממך?
עיסאווי פריג': אתה נמצא עם החלשים, לא?
<מוטי ששון: אומרים לי שאני חזק.
עיסאווי פריג': אז אתה מאוזן, לא חזק.
יעקב אשר: מוטי, תבחין בין העירייה לבין התושבים בסוציו-אקונומי.
עמרם מצנע: חברים, אני מבקש לתת לראש עיריית חולון לדבר.
עמרם מצנע: תאמינו לי, הוא יודע לדבר היטב.
<מוטי ששון: כשאני קיבלתי את התפקיד שלי, אחוז הגירעון בשוטף היה בין 8 ל-10%.
<מוטי ששון: עבדתי קשה.
<מוטי ששון: הורדתי את עלויות השכר, עמרם, אתה יכול להבין אותי, מ-47 ל-32.
<מוטי ששון: וקשה להיות ראש עיר שמפטר עובדים ולא מחלק אתנן לכל מיני פוליטיקאים.
<מוטי ששון: קשה לנהל עיר ככה.
<מוטי ששון: ובכסף הזה שחסכתי הפניתי את זה לאותן אוכלוסיות חלשות.
<מוטי ששון: כשאני מגיע מאור – שזה מרכז לאבחון וטיפול בבעיות של קשב וריכוז וליקויי למידה לאוכלוסיות שאין להן אפשרות ללכת לשלם 3,000 שקלים, אני נותן להן 90% הנחה.
<מוטי ששון: זה מיועד למשפחות האלה.
עמרם מצנע: זאת אומרת אתה עושה דיפרנציאלי ביישוב שלך?
<מוטי ששון: אני עוזר לאנשים שאין להם.
<מוטי ששון: אם ילד לא יכול ללכת, ואם אני לוקח את המגזר החרדי – שם יש למשפחה 7-8-9 – ילד שם ילך לאיבוד.
<מוטי ששון: אני רוצה להציל אותו.
<מוטי ששון: אמרתי 90% הנחה – למה?
<מוטי ששון: כי 10% כולם ישלמו.
<מוטי ששון: אין חינם.
<מוטי ששון: זה טוב גם לילד שהוא הלך לטיפול ושילם.
<מוטי ששון: זו תחושה של הילד שלא נתנו לו את זה כמתנה או נתנו לו את זה בגלל שהוא מסכן.
<מוטי ששון: אז אני מוציא מיליונים.
<מוטי ששון: הקמתי חדרי מהות בבתי ספר תיכוניים ובחטיבות הביניים, לילדים שסובלים מאותן בעיות.
<מוטי ששון: לקחתי שתי מורות לכל בית ספר חטיבת ביניים ותיכון ואני משלם חצי מיליון לכל מורה.
<מוטי ששון: זה מה שזה עולה לי.
<מוטי ששון: כדי לעזור לילדים להבין את מערך הלימודים.
<מוטי ששון: ללמד אותם אסטרטגיות למידה כדי שיבינו את מערך הלימודים ולא ירגישו - - -
עמרם מצנע: מוטי, אבל למה מה שאתה עושה ביישוב שלך - - -
<מוטי ששון: כי המדינה לא עושה את זה.
עמרם מצנע: כשאתה עושה, אז בסדר, אתה בסוף עושה דיפרנציאליות בתקציבים שלך.
עמרם מצנע: למה המדינה לא יכולה לעשות את זה אותו דבר?
עמרם מצנע: להקצות לחלשים יותר משאבים.
<מוטי ששון: תראה, לראשי ערים אין שום בעיה בתקצוב דיפרנציאלי - - -
עמרם מצנע: תוספתי.
<מוטי ששון: תוספתי.
<מוטי ששון: אין לנו שום בעיה.
<מוטי ששון: עכשיו יש לילדים, יש איזה סל שנותנים לכל הערים.
<מוטי ששון: אז אני לא בדקתי מה נותנים בתל אביב, לא בדקתי מה נותנים בראשון לציון, לא בדקתי מה נותנים בנתניה – זה לא מעניין אותי.
<מוטי ששון: מעניין אותי מה הילד שלי בחולון מקבל.
<מוטי ששון: ואם אני יכול לעזור לו ואם אני יכול לקצץ במצבת כוח האדם, אני מקצץ ולוקח את זה לטובת הילדים האלה.
<מוטי ששון: הם ילדים שלי ואני לא אתן להם להתגלגל או ליפול בין הכיסאות.
<מוטי ששון: אני הייתי מציע להביא לפה פעם ילדה שאני הצלתי אותה, לא אני, המערכת.
<מוטי ששון: איך היא מדברת.
<מוטי ששון: איך היא הייתה ילדה נדחית.
<מוטי ששון: מבחינה חברתית היא הייתה על הפנים, בחורה יפיפייה אגב, והיא הרגישה נדחית.
<מוטי ששון: כל הזמן עם הראש למטה.
<מוטי ששון: היא הייתה חושבת שהיא מטומטמת, כך היא אמרה במפגש עם הורים.
<מוטי ששון: והיא ידעה שהיא אפס במתמטיקה.
<מוטי ששון: ואני, בזכות אותו חדר מהות, שהיא הייתה נכנסת בזמן השיעור, מלמדים אותה ומאפס במתמטיקה היא הוציאה 100 בחמש יחידות והיום היא מסיימת את סמינר הקיבוצים – מורה למתמטיקה.
<מוטי ששון: היא הכניסה את זה כאמביציה לעצמה שאיפה שהיא הייתה דחויה, איפה שזרקו אותה ולא התייחסו אליה, היא היום מלמדת.
<מוטי ששון: הילדים האלה זה עשרות ומאות ואני מוציא עליהם הרבה מיליונים, כי המדינה לא שם.
<מוטי ששון: היא לא מכירה בזה בכלל.
סתיו שפיר: אני עדה.
סתיו שפיר: אני ראיתי את הפרויקט של מוטי ששון במו עיני וזה מדהים.
סתיו שפיר: ואחד הדברים שאני חושבת שחשוב לעשות פה, ואני לא יודעת כמה משרד החינוך או המדינה באים ומסתכלים על פרויקטים כאלה ובודקת מה עושים ראשי הערים בבית שלהם, ביישובים שלהם, כי אפשר להסתכל על הפרויקט הזה וללמוד ממנו ולאמץ אותו.
<מוטי ששון: משפט אחרון בבקשה.
סתיו שפיר: ופה צריך לסייע, בוודאי.
<מוטי ששון: אם מדברים על צמצום פערים ועל צדק חברתי – אנחנו בעד.
<מוטי ששון: שהמדינה תתקצב תקציב צבוע, ברמה של מיליארד, ואנחנו – מה שאתם קוראים לנו החזקים – לא ניקח משם שקל.
<מוטי ששון: תתנו את זה לאותם במגזר החרדי, במגזר החרדי, איפה שאתם רוצים, בפריפריה, איפה שאתם רוצים.
<מוטי ששון: תשאירו את מה שיש לנו ואנחנו נתמודד עם זה.
<מוטי ששון: כי המשמעות היום כשאתה עושה תקצוב דיפרנציאלי, אתה מכניס אותי לגירעון.
<מוטי ששון: אני היום מאוזן, אז אתה מכניס אותי לגירעון ואני הולך לפגוע.
<מוטי ששון: אני אפגע בילדים האלה של מאור והורים, שזה עולה לי?
<מוטי ששון: זה המותרות שאני נותן לילדים האלה.
<מוטי ששון: אבל זה הדבר הכי הכרחי לילדים – להציל אותם.
<מוטי ששון: אז אני מבקש תקצוב דיפרנציאלי כמו שאתה אמרת - - -
עיסאווי פריג': תביאו כסף.
<מוטי ששון: תביאו כסף, ויש הרבה כסף בתקציב המדינה.
<מוטי ששון: שהאוצר יתאמץ קצת ולא להפיל על הרשויות המקומיות.
עמרם מצנע: מוטי תודה.
עמרם מצנע: אתה בעצם רק מאושש את מה שאנחנו אומרים בצורה ברורה, שהמדינה צריכה לעשות גם כן תקצוב דיפרנציאלי, כפי שאתה עושה וכפי שעושים אצל דפנה - - -
<מוטי ששון: על התוספות.
עמרם מצנע: חבר הכנסת רונן הופמן ואחריו רני אידן, ראש מועצה אזורית עמק חפר, בבקשה.
רונן הופמן: אז אני אוותר לחבר הכנסת אוחיון משום שאני עוד רוצה לשמוע.
עמרם מצנע: אז חבר הכנסת אוחיון, בבקשה.
שמעון אוחיון: תודה לך חבר הכנסת רונן הופמן.
שמעון אוחיון: אדוני יושב הראש, אני מאד מאד מתוסכל מן הדיון הזה.
שמעון אוחיון: זאת לא ישיבה ראשונה, לא שנייה, לא שלישית, לא רביעית ואנחנו לא מתקדמים.
שמעון אוחיון: אנחנו לא מתקדמים בקטע הזה.
שמעון אוחיון: שמת על הדגל שלך, אתה אדוני יושב הראש, גם השר, אני אחריך ועוד רבים אחרים הולכים אתכם ביחד כדי לראות תקצוב דיפרנציאלי.
שמעון אוחיון: כל הכבוד באמת לד"ר איריס הדר, שגם הביאה ועקפה את חוסר השקיפות וחוסר הנתונים.
שמעון אוחיון: יש לי אכזבה מסוימת מוועדת אלאלוף.
שמעון אוחיון: חשבתי שפה לפחות תהיו המנוף שדוחף את מה שכבר ידוע.
שמעון אוחיון: אני שמח על ההכרזות, שבאמת צריכה להיקבע נוסחת תקצוב דיפרנציאלי, אבל תבואו ואם לא אז חבל, בואו נתפזר, נחכה עד שתהיה באמת שקיפות של הנתונים, שהתקציב יאושר, נבחן את הדברים האלה, אבל אנחנו לא מתקדמים לשום דבר.
שמעון אוחיון: אנחנו לא מתקדמים בעניין הזה.
שמעון אוחיון: נכון שהמערכה היא מערכת ממלכתית, ואדוני ראש העיר, מוטקה ששון, נכון שגם אתם ברשויות המקומיות צריכים לתת כתף בנקודה הזאת, בראייה הזאת, לא רק המדינה, גם אתם.
שמעון אוחיון: כל ראש עיר, וקודם כל אני משבח אותך על כל מה שאתה עושה ועל סדר העדיפות שלך, ואם יש לך תקציב או עודפים כלשהם – אתה משקיע אותם בחינוך, והלוואי וכל ראש עיר בפריפריה היה נמצא באותו מצב כמוך ואוי לו אם הוא לא היה משקיע זאת בחינוך.
שמעון אוחיון: אלא שלא לכולם יש הכנסות כפי שראשי ערים, כולל העיר שאני גר בה, יש לה את האפשרות לממן ולהשלים מעבר למה שהמדינה מקציבה.
שמעון אוחיון: ואנחנו רואים היום שחלקה של המדינה הוא אפסי לעומת מה שהרשויות המקומיות נותנות, מה שההורים נותנים ומה שהמגזר השלישי מביא.
שמעון אוחיון: בוודאי אנחנו לא נוכל לצפות שהמדינה תכסה את כל מה שהאחרים נותנים בקטע הזה, אבל בראש ובראשונה המדינה צריכה להיות החלוצה בכיוון הזה.
שמעון אוחיון: אני מסתכל, רואה את התקציב ואתה יכולת לראות, בוודאי שלא אסכים לזה.
שמעון אוחיון: אתה לא רואה כלום בתקצוב הדיפרנציאלי.
שמעון אוחיון: סכומים זעומים, לא משמעותיים.
שמעון אוחיון: יש דברים באמת שהשר מקדם בתחום למידה משמעותית ובתחומים אחרים.
שמעון אוחיון: אני רואה שכבר הנושאים הללו זכו לתקצוב ונכנסו פנימה.
שמעון אוחיון: נכון שיושב עליו גם העניין הזה של העול של גילאי חינוך 3-6, שהוא באמת גם לוקח מבחינת ההתחייבות התקציבית סכום גדול ונכבד וצריכים לעמוד בכך ולא לפגוע, אבל אנחנו לא רואים את המהפכה.
שמעון אוחיון: לא את המהפכה, אלא את הצעד הראשון לקראת תקצוב דיפרנציאלי.
שמעון אוחיון: שאנחנו נבוא פעם אחת ונראה נוסחת תקצוב מוצעת לנו.
שמעון אוחיון: נתווכח על כך עם האוצר, עם השלטון המקומי.
שמעון אוחיון: ננסה למצוא את הדרך איך לחלק את המחויבויות של כל אחד ואחד, שנתחיל לסגור את הפערים.
שמעון אוחיון: כל הכבוד לד"ר הדר שהבהירה לנו את המצב הזה, מה קורה בשוליים התחתונים, איך הם בורחים מן החציון בכלל.
שמעון אוחיון: אנחנו לא חולמים על העניין הזה של צמצום, אלא הבריחה והפערים שאנחנו זוכים למקום ראשון "מכובד" ביותר בהובלה הזאת, של הפערים בין הקבוצות השונות, הפערים החברתיים בתחום החינוך.
שמעון אוחיון: כולנו מדברים על כלכלה ומדברים על חברה חזקה וחברה באמת שצריכה להיות מועצמת וכל אחד יודע שההשקעה צריכה להיות בחינוך ובעיקר בתשתיות בסיסיות בכל המדינה.
שמעון אוחיון: המדינה לא צועדת לבד.
שמעון אוחיון: המדינה לא צועדת רק במרכז הארץ – תל אביב, ראשון לציון, חולון.
שמעון אוחיון: היא צועדת עם כלל האוכלוסייה ואם כולם לא יצעדו איתנו – אוי ואבוי לנו.
שמעון אוחיון: יום אחד נסת
שמעון אוחיון: כל אחורה ונראה מי נמצא לא איתנו, אלא אולי נגדנו חלילה.
שמעון אוחיון: אז לכן להיות מעשי בקטע הזה.
שמעון אוחיון: אני פונה אליך, אדוני יושב הראש, בוא נקיים ישיבה כאשר שר החינוך והמנכ"לית מוכנים עם איזו שהיא הצעה, הרי הם בעד, עם איזו שהיא פרוגראמה שמצעידה אותנו, מראה לנו שלבים ראשונים.
שמעון אוחיון: הרי הפערים לא הצטמצמו ולא בשנה שנתיים.
שמעון אוחיון: שהיא תראה לנו איזו שהיא תכנית ממשית, מעשית, שנוכל לבוא ולהגיד – איך אומרים – עשינו משהו, התחלנו, ולא כפי – אתה רואה, אני לפעמים מסכים איתך בעניין הזה – 10 שנים אחורה.
שמעון אוחיון: תודה לך רונן.
עמרם מצנע: רני אידן, בבקשה.
עמרם מצנע: ואחריו חבר הכנסת הופמן.
<רני אידן: תודה.
<רני אידן: כמי שהיום ראש רשות אבל בעברי הייתי מנהל כפר נוער ומפקח ראשי במשרד החינוך וגם ניהלתי מוסד אקדמי, אני רוצה לומר שכראש רשות בסוציו-אקונומי 8, אבל מועצה אזורית, התושבים שלי הם בסדר.
<רני אידן: לרשות אין כסף וזה אחד הדברים שהסוציו-אקונומי הוא פשוט לקונה שחלק גדול מהאנשים שיושבים כאן לא מבינים את זה.
<רני אידן: אני מניח שאתה כראש רשות בעבר, יותר מרשות אחת, אתה מכיר את הדבר הזה.
<רני אידן: ישנן רשויות כמו של מוטי, שהתושבים שלו הם בסוציו-אקונומי 5, אבל הרשות עשירה, וישנן רשויות - - -
עמרם מצנע: הוא עומד אחריך, מוטי.
<רני אידן: אני יודע ואני מאד מעריך את פועלו ואני יודע - - -
שמעון אוחיון: כולנו מעריכים את פועלו.
<רני אידן: יש לי רשות שכנה - - -
<מוטי ששון: שיגיד לי איפה הכסף, שאני אוכל לקחת אותו.
<רני אידן: יש לי רשות שכנה נתניה – שהיא סוציו-אקונומי 6, רשות מאד עשירה, הכל גלוי, חוץ מאשר במשרד החינוך.
<רני אידן: אתה נכנס לתוך הנתונים העירוניים ואתה רואה את מאות מיליוני השקלים שיש להם בקרנות ובעודפים, ונכון, הם סוציו-אקונומי נמוך ויש שם אוכלוסייה אתיופית נכבדה, אבל העיר עצמה היא עיר מאד עשירה.
<רני אידן: זאת אומרת שאם יום אחד יחליטו לעשות דיפרנציאלי על חשבון הרשויות שהן סוציו-אקונומי גבוה יותר – למעשה מה שאתם צריכים לעשות זה להכריז על זה שיהיו אנשים שישלמו עוד קצת מיסים.
<רני אידן: עכשיו, אם זה בסדר בעיניכם – תהיו מספיק אמיצים ותגידו את זה.
<רני אידן: כי אם נרצה לשמור על סל שירותים מינימאלי בחינוך, מישהו יצטרך לשלם את הפער.
<רני אידן: מאחר שהרשות איננה יכולה לשלם את הפער הזה, אז ההורים, שהיום כבר משלמים – ואני אומר את זה בגלוי ואני עומד גם בוועדות שימוע בעניין הזה – משלמים אצלי כ-3,000 שקלים לשנה, הורה ממוצע משלם אצלי על מערכת החינוך, כי הרשות יכולה לתת אבל היא נותנת מעט יחסית, כי זו היכולת שלה.
<רני אידן: המשמעות היא שאוכלוסייה גדולה במדינת ישראל, בדרך עקיפה, תשלם מיסים שהם אינם מיסים פרוגרסיביים.
<רני אידן: זאת אומרת שאם יש אצלי גם אוכלוסייה חלשה – ויש כזאת – היא תיפגע בצורה מאד מאד דרמטית, או שנראה את הילד שלה עומד ליד האוטובוס כשהאוטובוס נוסע לטיול שנתי והילד לא נוסע.
<רני אידן: צריך לזכור שמיסים לא אנחנו קובעים אלא משרד הפנים קובע את גובה המסים שהרשות יכולה לקחת.
<רני אידן: צריך לזכור שגובה תשלומי ההורים – משרד החינוך קובע, לא אנחנו.
<רני אידן: אני חושב שאנחנו צריכים לשים לב למדד הזה, הסוציו-אקונומי, שהוא מדד מעוות בצורה מאד מאד גסה.
<רני אידן: אנחנו מכירים לא מעט רשויות שיש בהן תושבים אמידים, מבוססים, בשביל לא להגזים בגובה, אבל הרשות היא בעלת יכולת מאד נמוכה, ואנחנו גם מכירים ההיפך.
<רני אידן: קולגה שלי ממועצה אזורית תמר – סוציו-אקונומי 5, אחת המועצות אם לא המועצה הכי עשירה במדינת ישראל, כולל הערים העשירות.
<רני אידן: אז אם יטילו עליה, ועליה כמובן לא יטילו את המדד הדיפרנציאלי, משום שהיא סוציו-אקונומי 5, למרות שהיא רשות הכי עשירה.
<רני אידן: כשאני החלטתי שאני מקים תת בית ספר לילדים אוטיסטיים, יש לי היום 6 כיתות לילדים אוטיסטיים בתוך התיכון האזורי שלי, הקמתי אותו על חשבוני, כי משרד החינוך יש לו את התהליכים שלו.
<רני אידן: יש כאן את ידידי יחיאל שמכיר את פועלי כראש המינהל לחינוך התיישבותי, מכיר את פועלי ויודע מה אנחנו עושים בשביל לטפח את המערכת אצלנו, אבל הסוציו-אקונומי הוא מדד מעוות.
<רני אידן: הוא איננו נותן שום נתון לגבי היכולות של הרשות לעזור למערכת החינוך.
עמרם מצנע: תודה רבה, רני.
עמרם מצנע: חבר הכנסת הופמן ואחר כך דפנה לב, תל אביב.
רונן הופמן: אני גם מוכרח לומר שאני זע באי נוחות לאורך כל הדיון, אבל מסיבה שהיא פשוטה, אבל היא כואבת.
רונן הופמן: אם אנחנו מדברים על תכנית שאמורה לפתור או אמורה למזער בעיה באמת ברמה הלאומית, אחת הבעיות הקשות ביותר שיש כאן ומלכתחילה אנחנו לא יכולים לבסס ולא יודעים לבסס את התכנית על מידע או על תשתית מידע שאמור לשרת את התכנית הזאת, אז אני מתקשה פשוט להבין איך אנחנו כאנשי מקצוע, גם כנבחרי ציבור אבל כאנשי מקצוע, איך אתם מוכנים לקבל על עצמכם לעמוד כראשי ועדות, להיות חברים בוועדות, כאשר אתם יודעים שאין לכם את התשתית לבנות את התכניות שאתם אמורים לבנות.
רונן הופמן: אז הרי דבר שבעיני הוא פשוט-, או שאנחנו עובדים על עצמנו בעיניים, או שאנחנו מחפשים כותרת.
רונן הופמן: או שאנחנו מבקשים, אנחנו הפוליטיקאים, לשלם מס שפתיים או מראית עין, אבל אנחנו לא יכולים באמת לגעת אפילו להתחיל לטפל בבעיה הזאת אם אין לנו את הנתונים.
רונן הופמן: הסיבה שאין את הנתונים, ואני יודע שדיברתם על שקיפות, אם זאת הסיבה – אז זה חמור פי כמה.
רונן הופמן: כי אני לא חושב שיש מניעה בעצם, אם רוצים לקבל את הנתונים, לקבל אותם ולספק אותם לוועדות.
רונן הופמן: ואם זאת מדיניות, אז זה הדבר הראשון שאנחנו כנבחרי ציבור חייבים פשוט לטפל בדבר הזה.
רונן הופמן: זאת נקודה ראשונה.
רונן הופמן: נקודה שנייה שאני מבקש להעלות, גם בדיון הזה וגם לאורך הדיונים הקודמים והבאים שיהיו סביב הסוגיה הזאת, להכיר בכך שזאת בעיה רבת שנים ולא להפוך אותה לכלי ניגוח פוליטי כנגד ממשלה נוכחית.
רונן הופמן: הראיתם כאן נתונים מהשנים 2007-2008.
רונן הופמן: שרת החינוך באותה עת הייתה פרופסור יולי תמיר, הממשלה הייתה ממשלת מרכז-שמאל.
רונן הופמן: היום יש ממשלה אחרת.
רונן הופמן: אני רק אומר חברה, אם אנחנו נדון בתקצוב הדיפרנציאלי בקונטקסט של ניגוח פוליטי – שוב – לא נגיע לפתור או לא נגיע להתחיל לפתור את הבעיה זאת.
רונן הופמן: יש כאן בעיה שהיא חוצה מפלגות, חוצה שנים, חוצה עשורים והיא בעיה לאומית ממדרגה ראשונה.
עמרם מצנע: תודה רבה רונן, אבל תרשה לי רק להעיר שאם כבר פתחת את העניין הפוליטי, כאשר שר האוצר מוביל תפיסת עולם של מעמד הביניים ולא האוכלוסיות החלשות, אז זה לא פלא שאלה הן התוצאות.
עמרם מצנע: ולכן תיכף אני אספר לך מה קרה עם כל המיליארדים שהושקעו לא בתקופתו אולי, אבל גם בתקופתו, בתוספות לחינוך, בעצם לאן הם הלכו.
רונן הופמן: אוקיי.
עמרם מצנע: אז זאת חלק מהבעיה.
עמרם מצנע: תפיסת העולם שהיום מובילה את תקציב המדינה בנושאים החברתיים, היא תפיסת עולם של טיפול במעמד הביניים – לא שזה לא חשוב – אבל אני חושב שיותר חשוב לטפל באוכלוסיות החלשות.
עמרם מצנע: דפנה, בבקשה ואחריה חבר הכנסת נהרי.
<דפנה לב: דיברו כאן עם מר ששון וגם רני מעמק חפר, אני לא אוסיף ואומר שגם בתל אביב כמובן יש תקצוב דיפרנציאלי עצמאי ו-50% מתלמידי תל אביב אפשר להגיד שהם חיים ברמת עוני שאפשר להשוות אותה לכל פריפריה, אם רוצים ללכת גם 100 קילומטרים ו-200 קילומטרים מתל אביב ואנחנו כבר אמרנו את זה יותר מפעם אחת.
<דפנה לב: ולעומת זאת, כמות התכניות והדברים שאנחנו עושים בחלק הזה של העיר, בחלק הדרומי והמזרחי וביפו וכמובן גם במגזר הערבי וגם הרבה מאד באוכלוסייה האתיופית, שיושבת אצלנו, אנחנו עושים אותם מהמשאבים שלנו, לא ממשאבי הורים.
<דפנה לב: רק לתת דוגמא.
<דפנה לב: אנחנו מזינים קרוב ל-6,000 תלמידים שהוריהם לא נותנים אגורה, כי אין להם.
<דפנה לב: כי אם אנחנו נבוא ונגיד להם לשלם את השליש שהמדינה בעצם עשתה – שליש, שליש, שליש – הילדים האלה לא יאכלו.
רונן הופמן: אז מאיזה תקציב אתם משלמים את זה?
יעקב אשר: מהעירייה.
<דפנה לב: העירייה.
<דפנה לב: אנחנו משלמים שני שלישים.
יעקב אשר: עירייה חזקה יכולה לעשות את זה.
<דפנה לב: אני לא אמרתי שאני לא יכולה לעשות את זה, אני רק אומרת את המשמעות של התקצוב.
<דפנה לב: דיברו פה על פי 50% - אנחנו עושים את זה.
עיסאווי פריג': דפנה, אולי תכנסי לכובע הראשון, הכובע החדש, ותעשי לי מה שרואים משם ומה שרואים - - -
<דפנה לב: כבר.
עיסאווי פריג': זה מאד חשוב לי לשמוע את זה.
<דפנה לב: אני שמחה שאתה זוכר אותי מהכובע הישן.
<דפנה לב: בתקופתי לא היה כל כך נורא בכפר קאסם.
עיסאווי פריג': זוכרים אותך לטובה, זה בסדר, כמנהלת מחוז מרכז.
<דפנה לב: אני חוזרת על מה שאמר הפרופסור מבאר שבע, בתחילת הדרך אני חושבת שזה המפתח ובגלל זה אנחנו מדשדשים כבר משהו כמו מתוקפת 30 היישובים ועד היום.
<דפנה לב: אין טעם לדבר על תקצוב אם אין תכנית.
<דפנה לב: ואם תהיה תכנית – אפשר לתקצב אותה ולראות מי מממן אותה.
רונן הופמן: אבל התכנית צריכה גם להיות רלבנטית, דפנה.
<דפנה לב: בסדר.
רונן הופמן: זה שיש תכנית זה עדיין לא הופך את הדבר לרלבנטי.
רונן הופמן: זה מה שאנחנו רואים כאן.
<דפנה לב: צריך להושיב קבוצת אנשים.
<דפנה לב: רציתם ללמוד מחולון, תלמדו מתל אביב.
<דפנה לב: אני הצעתי את עצמי כבר יותר מפעם אחת, סגן השר יודע את זה, וגם האוכלוסייה שהוא מייצג בתל אביב יודעת את זה.
<דפנה לב: צריך לשבת פעם אחת ולכתוב תכנית רצינית, כי מה החכמה?
<דפנה לב: הרשויות החלשות לא יודעות אפילו לספוג את הכסף שהמדינה נותנת.
<דפנה לב: לא יודעות להשתמש בזה נכון וגם לא יכולות לתת מכיסן, אבל זה לא המפתח.
יעקב אשר: למה לא יודעות להשתמש?
עמרם מצנע: לא התכוונו לבני ברק.
יעקב אשר: לא, אני מדבר בכלל.
עיסאווי פריג': זה נכון, יש בזה משהו.
עמרם מצנע: בעיקרון זה נכון.
רונן הופמן: הם יורים באפילה.
עמרם מצנע: רגע, מה שדפנה התכוונה - - -
יעקב אשר: יש ראשי רשויות בערים פריפריאליות שיודעים בדיוק מה הם רוצים, רק אין להן.
עמרם מצנע: יעקב, מה שהתכוונה דפנה וזה נכון מאד סטטיסטית, לא לגבי כל רשות ורשות – שבאוכלוסיות היותר חלשות – הם אפילו לא מצליחים בגלל חוסר ידע מקצועי ואנשים מתאימים – למצות את מה שמגיע להם.
עמרם מצנע: וזה נכון מאד.
<דפנה לב: גם כשמדברים היום על למידה משמעותית, אני מבטיחה לכם שתוך 5 שנים תהיה סופר למידה משמעותית במקומות יותר חזקים, בעיקר מבחינה סוציאלית, לא מבחינה אקונומית.
<דפנה לב: יידעו יותר יפה לנצל את המשאב הזה מאשר במקומות אחרים.
<דפנה לב: והעניין הוא כוח מקצועי, מורים, אנשי מקצוע, שיבואו וינהלו את החינוך.
<דפנה לב: אני לא צריכה מנכ"לים.
<דפנה לב: אנשי חינוך שיבואו למקומות האלה ויתנו את זמנם ואת יכולתם למקום הזה ואפשר לבנות תכנית כזאת ואפשר לתקצב אותה ואפשר למצוא תקציבים שהיום לא מנוצלים לטובת העניין הזה.
עמרם מצנע: חבר הכנסת נהרי, בבקשה ואחריו זאב גולדבלט.
משולם נהרי: אני אתייחס לתקצוב הדיפרנציאלי במשרד החינוך.
משולם נהרי: אני חושב שחבל ששר החינוך לא נמצא בדיון כזה חשוב, כי הרי 90% מתקציב משרד החינוך זה הפעלה של כל המערכת, אפשר לומר וזו הייתה גם הזדמנות בשבילו ללמוד את שיטת התקצוב במשרדו.
משולם נהרי: ולא בטוח שהוא כבר הספיק והתפנה ללמוד את התקצוב.
משולם נהרי: לגבי התקצוב של השעות – המערכת עברה שינויים משמעותיים בשנים האחרונות.
משולם נהרי: הויכוח הזה כבר שנים מלווה את מערכת החינוך – כיצד צריך לתקצב כדי באמת לנצל את כל היכולות שיש לתלמיד ולתת לו את ההזדמנויות, מה שנקרא תקצוב שוויוני, מתן הזדמנויות שווה לכל ילד לנצל את הכישורים שלו.
משולם נהרי: והגענו לדו"ח שושני, שהוא בעצם שינה את שיטת התקצוב וקבע תקצוב דיפרנציאלי פר תלמיד.
משולם נהרי: כאשר לבית הספר יש גם גמישות – כיתות גדולות – הוא מקבל יותר, יכול להסיט את זה לכיתות יותר קטנות, לתגבר, שעות אורך, שעות רוחב וכו'.
משולם נהרי: אני לא אכנס לכל הפרטים.
משולם נהרי: משום מה במשרד החינוך זה לא מצא חן בעיניהם.
משולם נהרי: ואיזו שהיא יד מכוונת החליטה לשנות ולחזור לתקצוב הקודם פר כיתה, שגם אז פר כיתה היה מורכב מהתקצוב הבסיסי והיה מדד טיפוח.
משולם נהרי: כאשר אני זוכר את מדד הטיפול בשנת 1990, 1992, מדד הטיפוח הגבוה ביותר הגיע כמעט ל-29%.
משולם נהרי: זה לא 6% מה שציינו היום.
משולם נהרי: זה 29% והיה את הכסף והיו את השעות.
משולם נהרי: בא מדד שטראוס, שאני קורא לו רעה חולה, ושינה את הכל.
משולם נהרי: הוא לא פתר את הבעיות של מערכת החינוך אלא מישהו כיוון אותו ואמר לו – זה מה שאני רוצה, תבנה לי את הקריטריונים לכך.
משולם נהרי: ואז קבע מדד טיפוח שהוא לדעתי שגוי, הוא לא נכון, כי בדו"ח שושני יש גם מדד טיפוח שונה, שהוא באמת נותן מענה יותר מאשר המדד של שטראוס, אבל הוא עשה דבר שהוא נורא.
משולם נהרי: הוא אמר ככה: בואו קודם כל נקבע תקצוב נורמטיבי לכיתה פלוס יוח"א פלוס מה שצריך, ואם יישאר או מה שיישאר – ילך לטיפוח.
משולם נהרי: ומה שקרה במשרד החינוך זה כמו הסיפור של סבתא בישלה דייסה ונתנו את הבסיס ואחרי זה למדד טיפוח לא נשאר.
משולם נהרי: הגיע מצב שבמשרד החינוך – ואני יודע את זה מקרוב, אני לא משער פה השערות – שלא ידעו איך לחלק את מדד הטיפוח.
משולם נהרי: עם סכומים כאלה אי אפשר לתת מענים, זה לעג לרש.
משולם נהרי: לא נשאר כסף.
משולם נהרי: מה שנשאר, קודם כל 31 שעות נניח לכיתה נורמטיבית פלוס יוח"א פלוס תמריץ לכיתות גדולות ותפילה בבתי ספר דתיים וזהו.
משולם נהרי: כל מה שנשאר צריך ללכת למדד טיפוח.
משולם נהרי: מסתבר שזה רק הולך ופוחת וכמעט ולא נשאר למדד טיפוח.
משולם נהרי: יש עוד דבר במערכת החינוך שלדעתי הוועדה צריכה לדעת את הדעת לכך, עמרם.
משולם נהרי: יש מה שנקרא במערכת החינוך מצבת מעבר.
משולם נהרי: מצבת מעבר זה שמורה כזאת, שמורת טבע של מורים שבעצם אין להם עבודה.
משולם נהרי: בתי ספר שנסגרו, כיתות שצומצמו, אז המורים האלה הרי הם עובדי מדינה.
משולם נהרי: בשונה מהרשתות, בשונה מהגופים הפרטיים ששם אומרים להם אלה השעות שלכם ומעבר לכך תפטרו את המורים, פה מדובר בעובדי מדינה שיש עניין לא לפטר את כולם אלא כל פעם קצת-קצת, אבל יש אלפי מורים במצבת מעבר הזאת.
משולם נהרי: ומאיפה הם לוקחים את השעות?
משולם נהרי: המורים האלה מקבלים שכר.
משולם נהרי: הם מקבלים את זה מהמאגר של השעות ומדובר במאות אלפי שעות שהולכות למורים האלה, אבל כדי שהמורה הזה לא יישב באפס מעשה ויקבל משכורת, מחזירים אותו לבית הספר כתוספת שעות והוא בא עם השעות שלו, וזה לא נקרא שעות התקן, אלא המורה בא עם השעות שלו.
משולם נהרי: זה נורא ואיום, מפני שאם המורים הללו מוכנים, ורובם מוכנים לצאת לפרישה, אבל האוצר לא נון להם לפרוש.
משולם נהרי: כי אם האוצר ייתן להם לפרוש הוא ישלם להם פנסיה, אבל ככה הם יקבלו מהתקציב של משרד החינוך.
משולם נהרי: לכן אני אומר שצריכים לקיים דיון ולהמשיך לקיים דיון עם השר בנושא של התקצוב הדיפרנציאלי, ואני מבין מדוע אין שקיפות.
עמרם מצנע: זאב גולדבלט, יושב ראש ועד הנהגת ההורים בגבעתיים, בבקשה.
<זאב גולדבלט: אני גם מרכז את פורום ועדי ההורים היישוביים שבפרישה הגיאוגרפית זה מדן ועד אילת, אבל מה שיותר חשוב לצורך הדיון הזה, מבחינת הפרישה הסוציו-אקונומית זה מכפר שמריהו ועד לקלנסוואה וערערה.