GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עדנה זמיר: בשנה השנייה, המשפחות שהיו תוך החינוך המיוחד – אף אחד מהן לא ביקש לצאת.
<עדנה זמיר: מהמשפחות החדשות שהוגשו – אני תמיד צוחקת – החצי הגדול ביקש חינוך רגיל.
<עדנה זמיר: זה נפל על ילד או שניים וחצי.
<עדנה זמיר: אני חושבת שזה נבע בגלל שאנחנו יישוב קטן וברגע שלא הובטח למשפחה להישאר באות בית ספר שממנו הם יצאו, כי זו המשמעות המאד חשובה של דורנר להמשיך להיות שייך למקום שלך ולא בגלל הלקות שלך לקחת אותך למקום אחר – הורים בחרו.
<עדנה זמיר: הם היו הולכים איתו לכיתות החינוך המיוחד, אם היינו מבטיחים להם שזה יהיה באותו בית ספר, מכיוון שלא יכולנו ביישוב כזה קטן להבטיח להישאר, כי אתה לא יכול בכל בית ספר לפתוח כיתה.
<עדנה זמיר: חצי מהמשפחות ביקשו חינוך רגיל.
עמרם מצנע: כדי להישאר קרוב לבית.
<עדנה זמיר: ודרך אגב, היום, במהלכה של שנה מתוך החצי הזה, לפחות ארבע משפחות מבקשות לשנה הבאה כיתה לחינוך מיוחד, כי הם מבינים שהמעטפת בכיתה היא הרבה יותר רחבה, על אף התקציבים האישיים ועל אף כל מה שאנחנו עושים.
<רבקה בחרי: שמי רבקה, מנהלת בית ספר מעלות באשדוד, בית ספר ממלכתי דתי עמלני, מגיל 6 עד גיל 21.
<רבקה בחרי: 14 כיתות, פיגור קל עד בינוני.
<רבקה בחרי: יש 7 כיתות פיגור בינוני ו-7 פיגור קל.
<רבקה בחרי: מטרת בית הספר לטפח בוגר שישתלב בחיי חברה וקהילה ומהרוח הזה והכיוון הזה תלמידים שלנו מקבלים הכשרה בתחום של כישורי חיים ושילוב במקומות עבודה.
<רבקה בחרי: הקושי שאנחנו נתקלים בו, דבר ראשון הוא איתור מקומות עבודה.
<רבקה בחרי: דבר שני, הסעות של תלמידים, ששם נדרש תקציב לכך והרבה פעמים על זה דברים נופלים.
<רבקה בחרי: דבר נוסף – כלים תומכים.
<רבקה בחרי: אוכלוסיית בית הספר היא מגוונת, רב בעייתית.
<רבקה בחרי: ישנם ילדים עם קשיי תקשורת ולדוגמא, אם היה להם את האייפד, אז באמצעותו ניתן לסייע להם להשתלב בתוך הקהילה.
<רבקה בחרי: תלמידים שלנו הם אם מעורבות מאד גבוהה בקהילה.
<רבקה בחרי: אנחנו משתדלים לשלב אותם ברמה עירונית.
<רבקה בחרי: בכל התכניות העירוניות שמתקיימות באשדוד בכלל תלמידי בתי הספר – אנחנו משלבים את התלמידים שלנו.
<רבקה בחרי: התלמידים משתלבים במקומות עבודה שונים, יוצאים לשירות לאומי.
<רבקה בחרי: יש גם נקודה נוספת בנושא של פרק הזמן שתלמידים נמצאים בהתנסות - יש איזו שהיא ציפייה לתגמול כספי.
עמרם מצנע: אלה שיוצאים לעבודה.
<רבקה בחרי: למקומות עבודה, כשמגיעים לשלב שמבינים, תלמידים גם מדברים על כך שאני עובד ואני צריך להשתכר.
<רבקה בחרי: בעיקרון, רק לאחר גיל 25, עם סיום הלימודים, אז הם יוצאים למקומות עבודה ומקבלים את השכר.
עמרם מצנע: דרך אגב, זה דבר שהוא מעניין גם בהיבט של בתי הספר הרגילים, כי בתי ספר של משרד העבודה, בגילאי התיכון, הם יכולים לעבוד ולקבל כסף.
עמרם מצנע: משרד החינוך ואנחנו עכשיו מטפלים בזה, גם בהקשר של הרחבת החינוך המקצועי, שיכול להיות שזה יעזור גם שם.
<רבקה בחרי: והם נרתעים מהנושא של יחסי עובד מעביד וגם מהנושא של ביטוחים, שזה מקשה על הנושא של השילוב.
<עדנה טקסלר: רק להגיד משפט.
<עדנה טקסלר: שמי עדנה ואני מירושלים, בית ספר אלונים.
<עדנה טקסלר: הנושא של הביטוחים מהווה מכשלה מאד גדולה של התנסות הילדים.
עמרם מצנע: אבל הביטוח הכללי לא מכסה את זה?
<עדנה טקסלר: לא.
<עדנה טקסלר: כי מקומות התעסוקה דורשים שיהיו יחסי עובד-מעביר - - -
עמרם מצנע: שלא יהיה.
<עדנה טקסלר: לא, מקומות התעסוקה, כדי שיהיה ביטוח, רוצים יחסי עובד-מעביד והמשרד אינו מאפשר זאת, ואנחנו בצעם עם ילדים שלא יכולים להתנסות בגלל הבעיה הזאת.
<רבקה בחרי: כבר שנים מציינים שיש דיון בתחום הזה ויתקבלו החלטות ועדיין זה ממש לא – ואני לא רוצה לומר כמה זה - - -
<עדנה טקסלר: אין אישור.
<עדנה טקסלר: יש רק מקומות שהם מקומות של התנדבות כמו הדסה או יד שרה, רק לשם אני יכולה לשלוח.
<רבקה בחרי: יש לנו תלמידים שמשתלבים במקומות עבודה ואחר כך זה מהווה המשך ישיר לסיום הלימודים.
<רבקה בחרי: לדוגמא, מפעל אלתא שהוא שכן שלנו, כולל תלמידים רבים ויש לנו תלמיד שכבר שנה שנייה עובד מן המניין ומשתכר בזכות ההתנסות הזאת שהתאפשרה כשפתחו את השערים לתלמידים שלנו.
עמרם מצנע: חברת הכנסת קלדרון רצתה להתייחס.
רות קלדרון: אני קודם כל רוצה להגיד הרבה תודה רבה שאתם עושות ועושים את זה.
רות קלדרון: בסערה הזאת, שמתרחשת פה, שהיא הרבה מאד מלמעלה, יש כאן משהו שממש נותן אדמה, נותן קרקע וגם אתם כל הזמן אומרים הילדים שלנו, הילדים שלנו – זו הרגשה כל כך טובה.
רות קלדרון: זה מאד יפה, מרגש, תודה רבה.
רות קלדרון: רציתי לומר שחברת הכנסת קארין אלהרר ביש עתיד, הצליחה אתמול סוף סוף – היא עובדת על זה משנת 2009 – לשלב 3%.
רות קלדרון: כלומר, עובר חוק ש-3% מהשירות הציבורי יהיו אנשים בעלי מוגבלויות.
עמרם מצנע: זה עבר אתמול בקריאה ראשונה.
רות קלדרון: זה הישג עצום שזה מנוסח וזה ישנו ושיש חזון כזה.
רות קלדרון: כמו שאמרת בהתחלה, צריך קודם כל חלום או תכנית.
רות קלדרון: זאת שאיפה מאד יפה בשביל הציבור וגם אתמול התקבל - אני לא יודעת אם זה חוק או תקנה – תוספת של עוד 1,000 שקלים למשפחה עם ילד עם נכות קשה.
רות קלדרון: אני חושבת שיותר ויותר מרגישים בכנסת ובוועדה הזאת, שהכנסת רואה את המשפחות ואת הילדים ואת המורים והמורות.
<רבקה בחרי: צריך לראות גם את המסגרות, כי הרבה פעמים התקציבים מגיעים למשפחה, אבל הם לא נותנים מענה ישיר - - -
רות קלדרון: ...
רות קלדרון: כשיושב ראש הוועדה כתב את העניין, זה דבר מאד מעשי.
רות קלדרון: דבר שני - - -
<ריאד אלטלקאת: השאלה האם יישמו את החוקים האלה.
עמרם מצנע: הבעיה שהם עוד לא השלימו את החקיקה.
עפו אגבאריה: זה עבר קריאה ראשונה.
עפו אגבאריה: אחר כך יש ועדה, יש קריאה שנייה וכו'.
<גלית אמסלם: אבל זה לא כסף לילד.
<גלית אמסלם: זה חוק למשפחה.
<גלית אמסלם: זה כסף שניתן למשפחה, לסעוד אותה, כדי לטפל בילד חריג.
<גלית אמסלם: זה לא תמיד מגיע ישירות.
רות קלדרון: כשאת מקבלת ילד שהמשפחה שלו מטופלת יותר, את מקבלת אותו בצעד אחד קדימה וגם את ההורים.
<אילנה פולק: אבל אין קורלציה בין הגמלה שמשפחה מקבלת לבין ההשקעה שלה בילד, ובתי ספר הרבה פעמים נושאים את הנטל אפילו בתשלומי הבסיס ויש משהו ש - - -
רות קלדרון: סליחה, אני לא רוצה להיכנס לזה, כי הכוונה היא שה-Well Being של כל הקהילה הזאת, שהיא קהילה עם צרכים מיוחדים – תראה.
רות קלדרון: אחר כך – ואנחנו מכירים את זה בכל המסגרות – כשמעבירים כסף צבוע ופתאום בצד - - -
<אילנה פולק: נכון מאד.
רות קלדרון: זאת בעיה שנייה.
<אילנה פולק: וזה אקוטי, כי דווקא בחינוך המיוחד ים משאבים הולכים על כל דבר שבחינוך הרגיל לא מתמודדים עם זה.
<אילנה פולק: חומרי הלמידה בבתי הספר, המורים מכינים ובתי הספר מוציאים המון כספים על ייצורם, בבית ספר רגיל – לא.
<אילנה פולק: ההורים משלמים את הכל.
רות קלדרון: ברור, ברור.
<אילנה פולק: איך שהוא החינוך הופך להיות - - -
עמרם מצנע: מה שאני רוצה להגיד, רות נתנה דוגמא ל - - -
<אילנה פולק: אני מברכת על כך, אבל אני אומרת שצריך גם לחשוב על מה קורה בעצם כשילד נמצא - - -
עמרם מצנע: ברור לחלוטין.
עמרם מצנע: אני רק אומר בואו נעשה הפרדה.
עמרם מצנע: זה חלק מהסל שמקבלות משפחות שיש בן משפחה שהוא עם נכות כזו או אחרת.
עמרם מצנע: בתי הספר לא צריכים חוק בשביל זה.
עמרם מצנע: זה תקציב משרד החינוך שמחליט איך הוא מחלק אותו.
רות קלדרון: תנו לי בבקשה לסיים, אני הקשבתי.
רות קלדרון: תנו לי לדבר שתי דקות כי אני אצטרך לצאת, אני מתנצלת.
רות קלדרון: אני חשבתי שאנחנו בשעה שבין 11 ל-12.
רות קלדרון: אני מרגישה שגם שר החינוך - שמגדל בבית ילד עם צרכים מיוחדים - מאד רואה.
רות קלדרון: גם קארין אלהרר וגם שי פירון – אצלם זה בא מתוך היכרות, אני חושבת ואני נורא מקווה שזה יישאר גם הלאה.
רות קלדרון: אני רוצה להגיד שאני עובדת בעיקר בצפון הארץ – בקריית שמונה והגולן – אני אשמח לבוא לבקר.
רות קלדרון: אני פשוט מתנצלת שאני יוצאת, אבל תודה רבה שבאתם ואנחנו כמובן, כל עוד אנחנו פה, נשמח לעשות עוד.
<ריאד אלטלקאת: רציתי להוסיף נקודה לפני שאת יוצאת.
<ריאד אלטלקאת: שמי ריאד אלטלקאת, מנהל בית ספר לחינוך מיוחד מערערה בנגב - זה יישוב קרוב לבאר שבע.
<ריאד אלטלקאת: אתה מכיר, היית שכן שלנו.
עמרם מצנע: גם שלכם.
<ריאד אלטלקאת: רציתי לדבר על התקציב שעובר ממשרד החינוך גם למועצות אצלנו במגזר – הוא לא מגיע לבתי הספר.
<ריאד אלטלקאת: חלק גדול מהכסף הזה נתקע ואני לא רואה שישנם כלים - - -
עמרם מצנע: תדע לך שכסף מסומן שעובר לרשות מקומית - - -
<ריאד אלטלקאת: צבוע.
עמרם מצנע: וצבוע ולא עובר לבית הספר – זו עבירה פלילית.
<ריאד אלטלקאת: את זה אנחנו תמיד שומעים.
<ריאד אלטלקאת: עד עכשיו הכסף - - -
עמרם מצנע: אתם צריכים להביא את זה לידיעת משרד החינוך ומשרד החינוך צריך - - -
<ריאד אלטלקאת: צריך לדאוג לעקוב.
עמרם מצנע: זו עבירה פלילית.
רות קלדרון: או לעורך דין שבבת אחת יחזיר את הכסף.
<ריאד אלטלקאת: אז אני רוצה לציין משהו חשוב, חיובי, בקשר לחינוך המיוחד במגזר הבדואי ובמגזר הערבי בדרום.
<ריאד אלטלקאת: נושא החינוך המיוחד בעשור האחרון התפתח בצורה מאד מאד מדהימה ומהממת.
<ריאד אלטלקאת: יש לנו הרבה בתי ספר שנפתחו, אותרו הרבה תלמידים.
<ריאד אלטלקאת: היום גם בנו קריית חינוך בתל שבע, שכוללת בתוכה כמה בתי ספר.
<ריאד אלטלקאת: משרד החינוך גם משקיע הרבה מאד בפיתוח הצוות המקומי, כי היום מדברים על מורים מהמגזר הבדואי.
<ריאד אלטלקאת: היום גם משקיעים בפיתוח הצוות ואופי מהמגזר, וזה דברים חדשים.
עמרם מצנע: איזה אופי בית הספר שלך?
<ריאד אלטלקאת: זה פיגור בינוני וקשה.
<ריאד אלטלקאת: בית ספר שמכיל 106 תלמידים המחולקים ל-13 כיתות.
<ריאד אלטלקאת: רוב התלמידים שלי הם מהפזורה הבדואית.
<ריאד אלטלקאת: דיברנו על קרוב לבתים.
<ריאד אלטלקאת: יש לי תלמידים שמגיעים ממרחק של 100 קילומטר, זה מגבולות מצרים, ביר אד'ז, מגיעים לבית הספר.
<ריאד אלטלקאת: זה אחד הקשיים של בית הספר וזה הפן החיובי.
<ריאד אלטלקאת: אני רוצה לדבר על נושא שיש לי לגביו קשיים בבית הספר, וזה מחסור בכיתות.
<ריאד אלטלקאת: הבניין שלי מיועד לשמונה כיתות ואני קולט 13 כיתות.
עמרם מצנע: זה בית ספר שנבנה בתכנון לחינוך מיוחד?
<ריאד אלטלקאת: כן, כן, זה בית ספר שנבנה לחינוך מיוחד והוא בית ספר מאד מושקע.
<ריאד אלטלקאת: יש בו את כל התנאים לילדים נכים, אבל אני נאלץ לקלוט תלמידים שלפעמים אין לי מקום.
<ריאד אלטלקאת: אז במקום 8 כיתות יש לי היום 13 כיתות וזה מחסור גדול.
<ריאד אלטלקאת: זה דומה בכמה בתי ספר מהמגזר, במיוחד בחינוך המיוחד.
<ריאד אלטלקאת: זה בגדול.
<ריאד אלטלקאת: סך הכל מצבנו בחינוך המיוחד במגזר - - -
עמרם מצנע: איך הקשר עם ההורים, אם יש בכלל.
עמרם מצנע: אתה אומר 100 קילומטר, בטח לא רואים את ההורים.
<ריאד אלטלקאת: לא, את האמת היום, בתקופה האחרונה יש מודעות להורים וזה ייאמר לזכותם.
<ריאד אלטלקאת: היום ההורים של תלמידי החינוך המיוחד מגיעים.
<ריאד אלטלקאת: לא כולם.
<ריאד אלטלקאת: יש לנו חלק מההורים שאנחנו לא מצליחים ליצור איתם קשר טלפוני אפילו.
<ריאד אלטלקאת: יש לנו קשר עם הרווחה ועם המועצות.
<ריאד אלטלקאת: היום במגזר יש מודעות ומספר התלמידים העולה היום בבתי הספר מעיד על מודעות.
<ריאד אלטלקאת: הרי התלמידים כל הזמן נמצאים, אך לא איתרו אותם.
<ריאד אלטלקאת: היום יש מודעות.
<ריאד אלטלקאת: המורים באים לבקר בבית הספר, בודקים, שואלים.
<ריאד אלטלקאת: היום מגיע אליך הורה מהפזורה ושואל אותך על רופא, על פיזיותרפיסט ועל קלינאי תקשורת ואתה מרגיש שהוא - - -
עמרם מצנע: אתה מצליח לאייש את כל בעלי המקצוע?
<ריאד אלטלקאת: כן.
עמרם מצנע: פיזיותרפיסטים, קלינאי תקשורת?
<ריאד אלטלקאת: כן, כן, אפילו יש לנו מחסור.
<ריאד אלטלקאת: גם לי יש צוות מהמגזר היהודי, יש לי גם מורות מדימונה.
עמרם מצנע: טוב לשמוע.
<מימי פלצ'י: אפשר רק להוסיף לגבי המגזר, כמי שהייתה קצת, כמה שנים במחוז דרום.
<מימי פלצ'י: אני באמת חושבת שהמחוז עשה צעד מאד מרשים בהובלה של דניאלה מונטל שאתה מכיר.
<מימי פלצ'י: כמי שהובילה מהלך של בניית קמפוסים שבאפקט שלו, להבנתי, זה לא מחקר, אבל להבנתי בהחלט עשה השפעה על עמדות הורים בקרב המגזר והנכונות שלהם להפסיק להסתיר את הילד עם הצרכים המיוחדים מחוץ למערכת, שלא יידעו, שהם לא יתויגו והפתיחות יותר ויותר וביקרתי בבית הספר ביחד עם דניאלה.
<מימי פלצ'י: זה היה אחד הביקורים המרשימים, לראות איך הקמה של מבנה מודרני, מותאם לצרכים – עם קשיים, עם עוד מקומות שצריך למנף – מחולל איזה שהוא שינוי בקרב קהילה.
<מימי פלצ'י: אני חושבת שזה מרשים בפני עצמו.
עמרם מצנע: כן, יש בתי ספר חדישים, מודרניים, ממש ה-State of the art, אבל לא מחוברים לחשמל ולא ל - - -
<ריאד אלטלקאת: אני רק רוצה לומר עוד משפט אחד.
<ריאד אלטלקאת: אני רוצה לציין שאנחנו צריכים להזכיר גם את איסמעיל.
<מימי פלצ'י: תודה, נכון, סליחה, אתה צודק לגמרי.
<ריאד אלטלקאת: וגם בקשר לאיתור התלמידים היום.
<ריאד אלטלקאת: גם לביטוח הלאומי יש זכות בזה, בגלל שתלמיד שלא רשום במוסד לא מקבל זכויות, אז גם קצבה וכל הזכויות ולכן גם זה השפיע על ההחלטות.
עמרם מצנע: בבקשה, ירושלים.
<רחל סקרוביש: שמי רחל ואני מנהלת בית הספר בית חינוך עיוורים פה בירושלים.
<רחל סקרוביש: אני רוצה לומר כמה דברים.
<רחל סקרוביש: קודם כל אני מנהלת מאד ותיקה.
<רחל סקרוביש: אני עוד הייתי מנהלת כשהיו משתמשים בקופי וכו' ובאמת אני רוצה להגיד שלא השתדרגנו, עברנו מהפכים.
<רחל סקרוביש: זו לא איזו השתדרגות שהיום אנחנו עובדים בטכנולוגיה אחרת ובצורה אחרת, אלא באמת זה ממש מהפך ברמת העבודה.
<רחל סקרוביש: אני מתחברת להרבה דברים שנאמרו כן גם ברמת המקצועיות, גם ברמה הזאת שאנחנו מומחי ידע.
<רחל סקרוביש: אני לא מרגישה שמספיק משתמשים בנו – במסגרות לחינוך מיוחד – כמומחי ידע.
<רחל סקרוביש: יש לנו ידע אדיר והיום אנחנו יודעים שבשילוב ילדים במערכות חינוך רגילות, אנחנו צברנו ידע ממש מומחה.
<רחל סקרוביש: זה מרוכז והייתי חושבת שצריך להשתמש בנו, בידע הפדגוגי שלנו ובידע הארגוני שלנו – הרבה יותר.
עמרם מצנע: תגידי, ילדים עיוורים, שזו הלקות היחידה, הם בעצם כשירים לחלוטין להשתלב.
<רחל סקרוביש: משולבים.
<רחל סקרוביש: אנחנו בבית חינוך עיוורים, כדי ליצור מצב שהם נמצאים עם קבוצת השווים – כי גם ילד שמשולב, אם הוא גר בכרמיאל והוא יחיד והוא לא עם עוד ילד עיוור - יש משמעות רגשית מאד גדולה לראות ילדים נוספים עיוורים.
<רחל סקרוביש: אז יצרנו תכנית מאד מיוחדת ומאד מצליחה, של ריכוז כל הילדים העיוורים האלה, המשולבים בבתי ספר רגילים.
<רחל סקרוביש: הם באים אלינו ויש להם תכניות של העצמה חברתית.
<רחל סקרוביש: הם באים בסופי שבוע, בחופשות, בימי חמישי ויש להם תכנית מדהימה.
<רחל סקרוביש: גם התלמידים שלי בבית הספר, שהם ברמה גבוהה יותר, יכולים להצטרף לתכניות האלה וזה כאילו שילוב בתוך שילוב.
<רחל סקרוביש: מה שאני כן רוצה להגיד ואני יודעת שעוד הרבה רוצים לדבר, אז אני לא רוצה לתפוס הרבה זמן: כל הנושא הטכנולוגי.
<רחל סקרוביש: אתם בוודאי מודעים וסיפרה קודם המנהלת – גלית, שמשלבים ילדים במקומות עבודה.
<רחל סקרוביש: גם אנחנו עושים את זה.
<רחל סקרוביש: משלבים ילדים בכל מיני מקומות בקהילה – גם אנחנו עושים את זה.
<רחל סקרוביש: קודם כל, הכל זה עניין של השתחוויה ורצון טוב ולחפש.
<רחל סקרוביש: זה צריך להיות משהו הרבה יותר מאוגד וזה לא צריך להיות רק מרצון טוב, שאנחנו, דרך קשרים כאלה ואחרים מוצאים מקומות.
<רחל סקרוביש: זה צריך להיות דברים מאד מאד מובנים וברורים.
<רחל סקרוביש: הדבר השני, יש גם עניין של המשכיות.
<רחל סקרוביש: אני מכינה תלמיד, הוא משתלב בעבודה מאד יפה במשטרה.
<רחל סקרוביש: יצרנו קשר טוב עם המשטרה, ביקשנו מהם, הוא הצליח למצוא איזו שהיא נקודה שהבאתי לשם מחשב מותאם והכל.
<רחל סקרוביש: הוא סיים אצלנו – זה נגמר.
<רחל סקרוביש: המשטרה לא תקבל אותו ואף אחד לא יקבל אותו והוא חוזר לביתו ואומרים לו – אתה צריך להיות במפעל מוגן.
<רחל סקרוביש: אז מה עשיתי?
<רחל סקרוביש: עשיתי חזון ונתתי לו תפקיד ובסופו של דבר מה קרה עם זה?
<רחל סקרוביש: דבר נוסף, כל נושא המחשוב.
<רחל סקרוביש: כשאני מספרת שאנשים עיוורים משתמשים במחשבים, בוודאי שהרבה פוערים פה ואומרים וואו, זה חזותי, איך הם עושים את זה.
<רחל סקרוביש: אז יש את כל ההתאמות.
<רחל סקרוביש: ההתאמות האלה הן יקרות מאד.
<רחל סקרוביש: אני, אם אני רוצה עמדת מחשב לעיוור, כשקניתי את העמדה – היום למזלי זה כבר יותר זול – זה עלה בסביבות 60,000 שקלים לעמדה.
<רחל סקרוביש: אני צריכה 20 עמדות כאלה בבית ספר.
<רחל סקרוביש: מי מממן לנו את זה?
<רחל סקרוביש: אז קודם כל זה מאד מאד יקר.
<רחל סקרוביש: דבר שני, כל שלוש שנים, כל ארבע שנים, הדברים משתנים.
<רחל סקרוביש: זה צריך להיות איזה משהו או בחקיקה או בצורה ברורה יותר, שהמחשב מגיע לילד בתוקף משהו – בתוקף היותו עיוור.
<רחל סקרוביש: אז אומרים שרק אם נגלה שיש לו יכולות, אז - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, בנושא של לקויות של עיוורים היה הרי בג"ץ ואנחנו עוסקים בזה בוועדה, באמת עורכים מעקב שממלאים את החלטות בג"ץ, אבל זה לוקח את הזמן שלו.
<רחל סקרוביש: זה גם לוקח את הזמן וגם, כשדיברו בבג"ץ אמרו לילדים שמסוגלים, אבל אני צריכה את המכשור הזה כדי שיהיו מסוגלים, אחרת איך הם יהיו מסוגלים?
<רחל סקרוביש: זה דבר אחד.
<רחל סקרוביש: אני רק רוצה לספר אנקדוטה.
<רחל סקרוביש: אני הייתי בהולנד וראיתי שם מסגרת לעיוורים והם סיפרו לי ששם זה בחוק.
<רחל סקרוביש: כל שלוש שנים הילד – אם הוא רוצה או לא רוצה – חייב להחליף את המכשור שלו למכשור המודרני.
<רחל סקרוביש: מה הוא עושה עם הישן?
<רחל סקרוביש: נותן למי שעוד לא מגיע לו על פי חוק.
<רחל סקרוביש: זאת אומרת אני לא אומרת, אנחנו לא הולנד ואני לא מצפה שנהיה בדיוק כמותם, אבל יש שאיפה.
<רחל סקרוביש: אנחנו עושים עבודה, באמת, יש לי צוות מדהים.
<רחל סקרוביש: אני כבר קטונתי, הצוות הוא נפלא.
<רחל סקרוביש: אנחנו עושים עבודה טובה.
<רחל סקרוביש: אני מרגישה שאנחנו צריכים את המעטפת הזאת, כדי שבאמת יהיה לפני ובתוך והמשכיות ואני מרגישה שאנחנו די יחידות כאלה מופרדות, שבאמת עושים וצריך להשתמש בזה.
<רחל סקרוביש: המומחיות שלנו היא אדירה.
<רחל סקרוביש: המקצועיות שלנו היא אדירה.
עמרם מצנע: כן, אורנה, קריית שמונה.
<אורנה קונקול: תודה, תודה.
<אורנה קונקול: אני רוצה להתחבר בדיוק לדברים שאת אמרת ובעצם למקד את הדיון בנושא שהוגדר לדיון הזה, של כלים פדגוגיים, מתוקשבים, איזה כלים לניהול פדגוגי יש לנו בעצם בבתי הספר ומה בעצם מציעים לנו ואיזה מענים אנחנו בעצם צריכים.
<אורנה קונקול: ואמרו כאן כל חברותי וכולם יסכימו, שבעצם כרגע בשטח בתי הספר מחפשים, המתי"אות מחפשות, כל ארגון בעצם מחפש איך לייעל את כל התיעוד, את כל ההמשכיות, את כל הידע הענק שמצטבר לנו סביב תלמיד והוא באמת בלתי נתפס ובלתי נשלט בכמותו.
<אורנה קונקול: אני הייתי רוצה להציג דוגמא של איזה שהוא פיילוט ניסיוני, שטרם קיבל את האישור של האגף לחינוך המיוחד להפעלה שלו, אבל הוא בעצם מראה לנו איזה יכולות כלי ניהולי פדגוגי יכול להביא לנו בדיוק כמענים לדברים האלה.
<אורנה קונקול: אני רוצה להציג לכם את זה כדוגמא, להביא את זה בפני האנשים כאן, לשאול אותם את דעתם, כמובן כדי להמשיך ולפתח את זה, על מנת שיתקבלו האישורים המתאימים וזה יוכל להיות נחלת הכלל.
עמרם מצנע: אוקיי, בואו נראה ונמשיך.
<אורנה קונקול: זו המצגת.
<נועם קוריאט: ברשותך, אני רק רוצה להגיד דבר אחד לגבי המערכת שהולכים להציג פה.
<נועם קוריאט: אני נועם קוריאט ממשרד החינוך, אני אחראי וחלק מהתפקיד שלי הוא לתת אישור לספקים שמפעילים מערכות טכנולוגיות בבתי הספר.
<נועם קוריאט: המערכת הזאת לא אושרה על ידי משרד החינוך להפעלה בבתי הספר.
<נועם קוריאט: למיטב ידיעתי היא גם לא קיבלה אישור לעשות פיילוט בבתי ספר, מאגף גורם.
עמרם מצנע: מזל שבתי ספר רבים בארץ עושים פיילוטים בלי שהם נדרשים לאישורים.
<נועם קוריאט: כן, רק חשוב לדעת שמדובר פה במידע רגיש על קטינים בחינוך המיוחד, שמוגן על ידי חוק הגנת הפרטיות ומסדי נתונים שנוצרים כתוצאה מפיילוט כזה, בלי אישור של המשרד, יש עם זה בעיה מאד מאד גדולה ובגלל זה המשרד יצר הסדרה שבמסגרתה הספק מקבל אישור להחזיק נתונים כאלה והדבר הזה לא קרה כאן.
<אורנה קונקול: אנחנו מודעים לזה ואנחנו רוצים להתמקד בעניין הפדגוגי ואנחנו כמובן נשנה בהתאם לתקנים של משרד החינוך ואם הוא ירצה לקבל את המתנה הזאת, אנחנו נעשה את כל התהליך הנדרש.
<אורנה קונקול: בבקשה, אמנון.
<אורנה קונקול: אמנון הוא זה שפיתח איתי יחד את התכנה.
<אורנה קונקול: הוא יתחיל בכמה הסברים מאד קצרים ואני אכנס בהמשך.
<אמנון זוסמן: אני איש מחשוב מאד ותיק.
<אמנון זוסמן: אני אחד מהיזמים של פרויקט גדול שנקרא - - - ואני כבר 10 שנים בעולם החינוך בכלל, וב-4 השנים האחרונות אני נשאבתי לעולם המופלא הזה של החינוך המיוחד, שיכול להוות אפילו מודלים לכל חינוך רגיל.
<אמנון זוסמן: אני נפגשתי באקראי עם אורנה וראיתי איך ארגון פדגוגי, שעטוף בכמויות אדירות של מידע, יכול להתייעל באמצעות כלים בסיסיים שבעצם לא היו קיימים בשטח, לא היו קיימים לפני 4 שנים ואפשר להגיד שגם לא קיימים היום בעולם החינוך המיוחד.
<אמנון זוסמן: אני מדבר על כלים נורמאליים.
<אמנון זוסמן: אני לא מדבר על קבצים ואני לא מדבר על אקסלים.
<אמנון זוסמן: אני מדבר על מערכת מידע שיודעת לנהל את התהליכים הפדגוגיים.
<אמנון זוסמן: אם אנחנו נסתכל מה הוא התהליך הפדגוגי, יש לנו הרבה תהליכים פדגוגיים בבית ספר לחינוך מיוחד ואתם בוודאי מכירים אותם, אבל אנחנו עשינו סדר וממש מיפינו אותם.
<אמנון זוסמן: סביב תלמיד יש מאות רבות של תהליכים פדגוגיים.
<אמנון זוסמן: סך הכל, אם תסתכלו, תשימו לב שיש סדר גודל של 10,000 שעות שהושקעו בתלמידים.
<אמנון זוסמן: יכול להיות שזה ברף העליון של האוטיזם ושל ה-C.P ואולי בפיגור הקל זה פחות, אבל זה כמויות אדירות.
<אמנון זוסמן: במהלך 15 שנה אנחנו משקיעים, המדינה משקיעה בתלמיד כמעט 10,000 שעות.
<אמנון זוסמן: זה המון המון כסף.
<אמנון זוסמן: אפשר להסתכל על זה כפרויקט.
<אמנון זוסמן: אנחנו הרי לוקחים ילד בגיל 6 ומוציאים אותו מוכשר לקהילה בגיל 21.
<אמנון זוסמן: אפשר להסתכל על זה כפרויקט לטווח ארוך.
<אמנון זוסמן: בפרויקט לטווח ארוך יש מה לנהל.
<אמנון זוסמן: כמויות האנשים שסובבים ילד כזה הם גם גדולות וכמויות הידע שנצברים סביב הפעילות הזאת היא ענקית.
<אמנון זוסמן: מיפינו את הכמויות האלה.
<אמנון זוסמן: רק כדי לסבר את האוזן – הכמויות הן כמעט במאות אלפי אפשרויות מידע.
<אמנון זוסמן: מה עוד אנחנו ראינו במיפוי הזה שעשינו לפני 4 שנים:
<אמנון זוסמן: ראינו ואתם בוודאי מכירים את זה ואני קצת אחד לך, שתהליכי האבחון והערכה הם 10%, תכנון הלימודים הוא 15%, ההוראה והלמידה עצמה הם 60%, הבקרות הפדגוגיות הן סביב 10% ותיעוד פורמאלי הוא 5%.
<אמנון זוסמן: שלבי האבחון והתכנון, או בוא נקרא לזה אותם מרכיבים שהם לא פדגוגיה, הם מהווים כמעט 40% וזה הרבה.
<אמנון זוסמן: ואת הקטע הזה אנחנו מאד מיעלים, ואיך אנחנו מיעלים את זה?
<אמנון זוסמן: אנחנו מיעלים את זה באמת על ידי זה שאנחנו הקמנו מערכת.
<אמנון זוסמן: המערכת הזאת כבר בת 4 שנים, היא עובדת 4 שנים בתהליך שהתחלנו עוד עם מנהלת האגף הקודמת.
<אמנון זוסמן: כמובן שזה לא היה בהיחבא, בניגוד למה שאתה אומר.
<אמנון זוסמן: זה אולי לא היה באישור פורמאלי, אבל המערכת הזאת די אושרה על ידי מנהלי האגף - - -
<נועם קוריאט: אני לא - - -
עמרם מצנע: אל תכנסו לזה.
עמרם מצנע: המערכת לא מאושרת.
עמרם מצנע: אמנון, זה לא - - -
<נועם קוריאט: זה ממש להטעות.
<נועם קוריאט: אין דבר כזה אישור לא פורמאלי.
<נועם קוריאט: אין דבר כזה.
<אמנון זוסמן: זה לא רלבנטי לדיון.
<קריאה: וחוץ מזה אנחנו באנו להעלות פה סוגיות ולא לראות את הפרויקט.
עמרם מצנע: תסלחי לי, אני קובע את סדר היום ואני חושב, אפילו רק ממה ששמעתי את המנהלות הראשונות שדיברו עד עכשיו, זה נושא מאד רלבנטי.
<אמנון זוסמן: כך שאם אנחנו מסתכלים על איך אפשר לייעל את התהליך, כי היו פה מנהלות שדיברו על כלים, אבל אם אנחנו מסתכלים על השדרה הניהולית שלכם, על הכלים הניהוליים של המנהלת, הכלים הניהוליים של הארגון, פשוט אפשר להרים אתכם לשמיים.
<אמנון זוסמן: אתם יכולים באמת, במהלכים לא מורכבים מבחינת עלויות, שאנחנו יודעים פחות או יותר כמה דברים כאלה צריכים לעלות – רמת הניהול, רמת השליטה, רמת הבקרה, שתיכף תראו כשאורנה תציג את הדברים, יכולה מאד להשתפר.
<אמנון זוסמן: רמת הידע שאתם שולטים על הידע של התלמיד בצורה מסודרת ומסונכרנת, כמו כל מערכת מידע.
<אמנון זוסמן: מערכות מידע תפקידן לייעל ארגון והן עושות את זה.
<אמנון זוסמן: לא צריך להוכיח את זה.
<אמנון זוסמן: אצלכם, בעולם החינוך המיוחד, אין.
<אמנון זוסמן: המערכות הסטנדרטיות שמשרד החינוך מציע, הן לא כל כך עונות על הצרכים, כפי שאם יודעים.
<אמנון זוסמן: בבקשה, אני מעביר את רשות הדיבור לאורנה.
<אורנה קונקול: אז זאת הדוגמא שאנחנו מציעים: מערכת לניהול ילדים פדגוגיים היקפיים.
<אורנה קונקול: יש לה רמות רבות.
<אורנה קונקול: אני אנסה לפרט ממש במהירות מרמה לרמה.
<אורנה קונקול: הרמה הראשונה שאתם רואים כבר כאן בציור שלפניכם, היא בעצם כל תחומי הליבה של החינוך המיוחד, שכמובן על פי החוזר של האגף לחינוך מיוחד נמצאים כאן כל התחומים של תחומי הליבה וכל אחד מתחומי הליבה האלה בעצם מפורט ברמה שאנחנו כרגע נכנסים אליה, שהיא רמת התלב"ס.
<אורנה קונקול: זאת אומרת לקחתי כדוגמא.
<אורנה קונקול: אני מראה לכם איך כל נושא ערוך.
<אורנה קונקול: כך ערוכה כל זרוע של המניפה.
<אורנה קונקול: לקחנו לדוגמא את החינוך המתמטי.
<אורנה קונקול: בחינוך המתמטי, על פי השפה הפדגוגית שאנחנו מדברים בחינוך המיוחד יש לו מטרת על ומתחתיו מפורטות המטרות למטרה ערכית, נורמטיבית וביצועית על פי תכנית לב 21 והעקרונות שלה, ואתם יודעים על מה אני מדברת.
<אורנה קונקול: מעבר למטרות, כל אחת מהמטרות מחולקות לנושאים ולפרקים, כשאנחנו בעצם רואים שכל המידע מאוגד ברמות אחת תחת השנייה.
<אורנה קונקול: כשאני ממשיכה הלאה ויורדת לרמה המלאה, אתם רואים את כל אחד מהפרקים מחולק לתת פרק, ליעדים שאפשר להעריך אותם.
<אורנה קונקול: לדוגמא: התלמיד יזהה את מקום הספרה במספר כך וכך.
<אורנה קונקול: היעדים הם בעצם בצורה שניתנת להערכה כרגע.
<אורנה קונקול: מהרמה הכללית של מטרות ירדנו לרמה של יעדים והיעדים מפורטים ברמה מאד מאד מאד ספציפיות, עד אחרון אפשרויות הפירוט – באיזו יד משתמשים, באיזה עיפרון אוחזים, ממש ברמה הכי מתאימה והיעדים נכתבו מהשטח.
<אורנה קונקול: כלומר, המורים הם אלה שכתבו את התוכן בפנים ואנחנו אוגדים את המידע שלנו ביחס לתכניות הלימודים הרגילות ועם כל הידע שמצטבר בתוך צוות בית הספר.
<אורנה קונקול: כל אחד מהיעדים האלה יוצמד לתלמיד ויוערך פעמיים בשנה בהערכה של הצוות, הערכה מסכמת.
<אורנה קונקול: כך אנחנו בעצם מנהלים את המידע.
<אורנה קונקול: יש עוד משהו מאד מאד חשוב שהעליתם כאן, שזה בעצם איפה אנחנו מאגדים את חומרי הלמידה.
<אורנה קונקול: כלומר, מעבר למה שאנחנו נותנים כאן מענה מה התלמידים, אנחנו רוצים לתת גם את המענה איך התלמיד למד את זה וכשאנחנו לוחצים על כל אחד מהיעדים האלה בלחיצת כפתור, ישנם בצד אתם רואים כאן – איזה הזדמנויות למידה הוצמדו לאותו יעד, כלומר איך המורה לימד את אותו היעד וכך מצטברת לנו ספריית הזדמנויות למידה ענקית שהיא כרגע בבית הספר שלנו, אבל אם המערכת תיפתח היא תיפתח לכל בתי הספר שלנו ויהיה לנו בעצם מאגר ענק של הזדמנויות למידה, שכמובן אפשר כל הזמן להזין.
<אורנה קונקול: היא כל הזמן מוזנת.
<אורנה קונקול: כל פעם שמורה עובד במשהו עם התלמיד, הוא מזין לדוגמה את הזדמנות הלמידה - שהתלמיד יזהה גדול וקטן – אתם רואים, זאת השפה שלנו.
<אורנה קונקול: התת"ח שאנחנו משתמשים.
<אורנה קונקול: הזדמנויות הלמידה המיוחדות שאנחנו צריכים בחינוך המיוחד – נמצאות כאן בתוך מאגר המידע הזה.
<אורנה קונקול: זאת אומרת כבר ירדנו מרמת התלב"ס לרמת היעד, לרמת הזדמנות הלמידה.
<אורנה קונקול: מה עוד אנחנו יכולים לעשות בתוך המערכת הזו.
<אורנה קונקול: לאחר שאנחנו בעצם מזהים מה הילד צריך ללמוד, אנחנו מכינים תכנית לימודים לכיתה.
<אורנה קונקול: אתם יכולים לראות שתכנית הלימודים, או שאתם לא יכולים לראות, אבל בסוגריים שם למעלה כתוב באחריות – מה היא תכנית הלימודית הזאת.
<אורנה קונקול: בדרך כלל היא שיתופית, היא לא רק של מורה אחד אלא היא מורה פרה-רפואי, מורה-מקצועי, כל מיני שיתופים בין המחנכים, שהם תוצאה של ישיבות התל"א, שממשיכות להיערך רק כשהמידע מרוכז באופן ממוחשב.
<אורנה קונקול: זה נושא התל"א או מפת היעדים כמו שאנחנו יכולים לקרוא לה, ואני מקווה שאתם יכולים לראות, מתחת כל יעד ואני מסמנת אותו כרגע באדום.