GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעקב יענקל'ה מגדל: אנחנו באמ"י, איגוד אמני ישראל, רוצים לשמור על האמנים שלנו, אנחנו בעד החוק, אנחנו כולנו תקווה שהחוק ימצא את הדרך למצוא את הדרך שאף צד לא ניזוק.
עמרם מצנע: יש לך הצעה קונקרטית?
<יעקב יענקל'ה מגדל: יש לי הצעה קונקרטית.
<יעקב יענקל'ה מגדל: ההצעה הקונקרטית שלי אומרת, הרי בשורה התחתונה בדרך כלל הדברים מגיעים לידי נושאים כספיים, הרי זה מה נאמר.
<יעקב יענקל'ה מגדל: אגב, זה לא רק חברות תקליטים, יש גם מנהלים אישיים, כאילו יוצא ש - - -
<פנינה אדרי: לא, אבל מנהלים אישיים לא משקיעים כסף.
<יעקב יענקל'ה מגדל: אני מכיר כמה שמשקיעים.
<יעקב יענקל'ה מגדל: אני לא רוצה שייצא כאילו שיש משהו נגד רק חברות התקליטים.
<יעקב יענקל'ה מגדל: מדובר על יחסים בין חברת התקליטים, מנהל אישי או - - -
עמרם מצנע: יש במערכות הלימודים כל מיני מסלולים שבהם משקיעים במהנדס אלקטרוניקה, רופא, ואומרים לו 'תשמע, אנחנו נותנים לך את הכסף.
עמרם מצנע: כשתקבל את ההסמכה תתחיל לעבוד ותחזיר', ההחזר הוא על סכום מוגדר ומסוים וברור מראש כשהוא מחזיר אותו ובזה נגמר השעבוד האישי לחוזה הזה.
עמרם מצנע: יש כלים ודרכים לקבע, לשים במסגרת את אותן השקעות כספיות אם וכאשר מנתקים חוזים.
<פנינה אדרי: זה משא ומתן.
<רוני בראון: אדוני היושב ראש, הסברת את זה טוב ממני.
עמרם מצנע: החוק הזה נולד כתוצאה באמת ממקרה דוגמה של חתימה על הסכם לכמה, 15, 20?
<רוני בראון: 9 פלוס 9, 18 שנים.
עמרם מצנע: 18 שנים עם חוסר יכולת של אחד הצדדים לצאת משם, גם בדיון, בגישור, בפישור.
<רוני בראון: זה לא נכון.
<פנינה אדרי: זה לא נכון.
עמרם מצנע: רגע, רגע, אתה יכול להגיד שאתה חושב אחרת, מה זה לא נכון?
<קריאה: אני מכיר את ההסכם.
עמרם מצנע: בסדר, תיכף נשמע גם את איה, אני מניח.
עמרם מצנע: יענקל'ה?
<יעקב יענקל'ה מגדל: סיימתי, תודה.
עמרם מצנע: מי רוצה מהפדרציה?
עמרם מצנע: איציק אלשייך.
<יצחק אלשייך: אני מבעלי ומנכ"ל משותף בהליקון, 30 שנה בענף המוזיקה.
<יצחק אלשייך: בראשית דבריי אני רוצה לומר שאני מתנגד לחוק המוצע.
<יצחק אלשייך: ברשות
<יצחק אלשייך: כם הייתי רוצה לתאר את יחסי הגומלין בין אמן מתחיל או מוכר לבין חברת תקליטים.
<יצחק אלשייך: חברת התקליטים מתחייבת להפיק לאמן תקליט או תקליטים כאשר כל הוצאות הפקת התקליט חלות על החברה בלבד.
<יצחק אלשייך: אני מבקש שלא תפריעי לי.
עמרם מצנע: איציק, אני אעשה את העבודה.
<פנינה אדרי: זה לא נכון?
<פנינה אדרי: מה לא נכון פה?
עמרם מצנע: אני מבקש, חברים.
<קריאה: על החוזים שלך, דבר על החוזים שלך.
<פנינה אדרי: איך היא אומרת שזה לא נכון?
עמרם מצנע: איציק, בוא תמשיך ואני מציע - - - במחוזותינו נהוג שהפרשנויות, המסקנות, הדעות, הן פיקס, ועל עובדות מתווכחים.
עמרם מצנע: אז בואו נתקדם, כל מי שחושב אחרת, תהיה לו הזדמנות לומר.
<יצחק אלשייך: אני רק מבקש להגיד את דבריי בלי שיפריעו לי.
<יצחק אלשייך: מה שאני אומר כאן, אני מדבר על עובדות שמתקיימות בחברת הליקון.
<יצחק אלשייך: אני חוזר, כל הוצאות הפקת התקליט חלות על החברה בלבד, כמו כן על החברה להעמיד לרשות האמן אנשי מקצוע ומשאבים אשר יעטפו את האמן ויסייעו לו ליצור את היצירה שלו ולהצליח.
<יצחק אלשייך: אנשי המקצוע כדוגמת מפיקים מוזיקליים, נגנים, מעבדים, יחסי ציבור, אנשי שיווק והפצה, פיתוח קול, צלמים, גרפיקאים, ולפעמים גם פסיכולוג.
<יצחק אלשייך: כל אלה ימומנו על ידי החברה, כל הסיכון הכספי נופל על החברה בלבד, האמן אינו מתחייב לשאת בהפסדים אם ישנם כאלה, האמן מצדו מתחייב להיות מיוצג באופן בלעדי על ידי החברה, אם רק בתקליטים, אם גם הופעות, או אם לכל דבר ועניין, הכול בהתאם לחוזה.
<יצחק אלשייך: התנאים המסחריים וכן תקופת החוזה נקבעים במשא ומתן בין האמן לחברה.
<יצחק אלשייך: במקרה של אמן מוכר ההצלחות או הכישלונות שלו בעבר יכתיבו את תנאי החוזה.
<יצחק אלשייך: במקרה של אמן מתחיל, הפרמטר היחיד הוא האמונה של החברה בפוטנציאל העתידי של האמן, הרי אין לו שום היסטוריה.
<יצחק אלשייך: אמן חותם על חוזה בלעדי עם החברה על פי בחירתו, לאחר שבחן את הישגי העבר והמוניטין של החברה ובליווי עורך דין צמוד.
<יצחק אלשייך: לאחר משא ומתן בין שני הצדדים אולי מגיעים להבנה.
<יצחק אלשייך: אגב, הרבה מאוד משאים ומתנים לא הגיעו לכלל חוזה והאמן יכול לפנות לחברה מתחרה.
<יצחק אלשייך: במאמר מוסגר, פתוחה הדרך בפני האמן להפיק את התקליט בעצמו, לשכור אנשי מקצוע רלוונטיים ולצאת לדרך עצמאית לחלוטין ואז כמובן שאין לו שום מחויבות לחברה כלשהי, אלא רק לעצמו.
<יצחק אלשייך: אף אחד לא עוצר בעדו לעשות את זה באופן עצמאי.
<יצחק אלשייך: ההשקעה באמן מתחיל היא עצומה, היא נושאת אופי סיכוני ודורשת אורך רוח וסבלנות.
<יצחק אלשייך: החברה, כאמור, מחויבת להפיק לאמן תקליטים, התקליט מהווה כרטיס ביקור של האמן, בעקבות התקליט יש שירים שינוגנו ברדיו, בעקבות הרדיו יגיעו הופעות.
<יצחק אלשייך: מניסיון שלנו אנחנו יודעים שאם התקליט הראשון של אמן הוא מוצלח, שזה דבר די נדיר.
<יצחק אלשייך: בדרך כלל מנוגנים ברדיו שניים עד שלושה שירים בתדירות גבוהה, מה שאנחנו קוראים להיטים, כדי שהאמן יגיע לאיזה שהיא מודעות בציבור.
<יצחק אלשייך: מתקליט מוצלח שלישי ומעלה מגיע האמן למשא קריטית של להיטים ואז יש באפשרותו לצאת במופע יחיד.
<יצחק אלשייך: הכסף שהושקע באמן בדרך כלל יכול לחזור מהופעות.
<יצחק אלשייך: במציאות הנוכחית מכירת הדיסקים בעידן האינטרנט נמצאת בירידה מתמדת ומכירות המוזיקה הדיגיטלית עדיין זניחות.
<יצחק אלשייך: הסיכוי להחזיר השקעה בתקליט ממכירת תקליטים בלבד הוא קלוש ביותר.
<יצחק אלשייך: בלי חוזה ארוך טווח אין לחברת תקליטים יכולת קיום.
עיסאווי פריג': מה זה ארוך טווח?
<פנינה אדרי: כל אחד יחליט לעצמו.
<יצחק אלשייך: תיכף אני אסביר.
<פנינה אדרי: כל אחד מה שנראה לו.
<יצחק אלשייך: כמובן שכל חברת תקליטים בונה לעצמה חוזה משלה ואין החוזים זהים.
<יצחק אלשייך: אנחנו בחברת הליקון מחתימים אמנים מתחילים ומוכרים על כמות תקליטים ולא לתקופה קצובה.
<יצחק אלשייך: כמות התקליטים נקבעת על פי כישורי האמן, האם הוא בעל כישרון כתיבה, האם הוא בעל כישרון משחק או רק אמן מבצע.
<יצחק אלשייך: החוזה המקסימלי בהליקון הינו לתקופה של חמישה תקליטים, בתום תקופת החוזה ואם יש הפסדים האמן אינו נושא בהם.
<יצחק אלשייך: הסיכון בתחום הזה הוא עצום, אחד מכל שבעה אמנים חדשים מצליח לפרוץ, החברות שעוסקות בתחום אינן טייקונים או חברות ענק.
עמרם מצנע: איציק, אם בחוזים שלכם אין מגבלה של תקופה, של זמן, אז למה אתה מתנגד לחוק?
<יצחק אלשייך: רגע.
<רוני בראון: כי זה יותר מ-7 שנים אולי.
שמעון אוחיון: אבל גם ב-12 שנים זה מגיע לארבעה תקליטים.
<יצחק אלשייך: אני בכלל מתנגד, אני לא חושב שיש מקום למחוקק להתערב בתחום הקטן והספציפי הזה שנקרא מוזיקה, אבל מה?
<יצחק אלשייך: אני מציג לך את הצד שלנו.
עמרם מצנע: אוקיי, שאלתי.
<יצחק אלשייך: אני אומר שוב, החברות שעוסקות בתחום זה לא טייקונים ולא חברות ענק, אלה חברות פרטיות שמסיבות שונות ומשונות מוכנות להשקיע כסף בתחום המוזיקה, תחום המוזיקה שאינו נתמך במישרין או בעקיפין על ידי כספי ציבור, בניגוד מוחלט לכל ענף תרבות אחר, כמו תיאטרון, קולנוע, טלוויזיה ומחול.
<יצחק אלשייך: כל ההשקעה והסיכון הם עלינו.
<יצחק אלשייך: חברות התקליטים זה לא האיש הרע בסיפור הזה, חברות התקליטים הן חלק אינטגרלי ומהותי בתחום מיוחד במצבו הנוכחי של שוק המוזיקה.
<יצחק אלשייך: אגב, המשמעות המעשית של הצעת החוק היא שחברות התקליטים יפסיקו להשקיע באמנים צעירים ויתמקדו באמנים מבוססים.
<יצחק אלשייך: מציאות שכזו תיצור אפליה ברורה בין אמנים בעלי יכולת כלכלית להפקה עצמית לבין אמנים ללא יכולת כלכלית.
<יצחק אלשייך: לדעתי אין טעם להקיש ממקרה פרטי של אמן לגבי מצב התעשייה בכלל.
<יצחק אלשייך: החוק הנ"ל, לדעתנו, שופך את המים יחד עם התינוק.
שמעון אוחיון: אני מבין ש - - -
עמרם מצנע: אמרתי, מתי שאתם רוצים.
שמעון אוחיון: רק להבהרות, כי העמדות כאן ברורות ואני חושב שאם אנחנו היינו יכולים להתקדם לאיזה שהוא כיוון מעשי יותר בקטע הזה, כי בכל זאת יש פה איזה שהיא תופעה ומישהו צריך להתייחס לתופעה, כולל אתם.
שמעון אוחיון: אני לא שומע הצעות ופתרונות איך אנחנו מתמודדים עם התופעה.
שמעון אוחיון: אני מעריך את ההשקעה שלכם ואתם בוודאי כאנשים פרטיים, כחברות פרטיות שמשקיעים בתחום הזה, אבל נוצרה תופעה כואבת - - -
<רוני בראון: זאת לא תופעה, זה חד פעמי.
<רוני בראון: איפה התופעה?
עמרם מצנע: שמעון, הם מביעים את דעתם.
שמעון אוחיון: הם מביעים את דעתם, אבל אנחנו מול החוק - - -
<רוני בראון: לא, אתה אומר 'תופעה', תופעה זה משהו שחוזר על עצמו.
שמעון אוחיון: לא, אבל מאחר שאתה לא מצביע היום, אם הייתי שומע איזה שהוא כיוון גם מצד החברות הייתי מנסה לראות - - -
עמרם מצנע: לא, הם אומרים לך בצורה ברורה 'אל תתערבו בחוזים'.
<רוני בראון: אני יכול לענות?
עמרם מצנע: רוני, לא צריך.
עמרם מצנע: אני מבין את ההתייחסות שלכם.
<רוני בראון: לא, אבל יש פה נקודה ספציפית שהוא נגע בה.
<רוני בראון: בהתחלה ניסיתי להימנע, התחלתי ואמרתי - - -
<איה כורם: אבל לך לא הפריעו לדבר.
<רוני בראון: אף אחד מהאמנים המפורסמים לא נמצא פה - - -
<איה כורם: ודוגמה למה זה?
<רוני בראון: כי הם לא רוצים להיות פה, הם אומרים 'אל תתייחסו אליה' - - -
<אפרים שמיר: זה נהיה דיון - - -
<רוני בראון: בוקר טוב, אפרים.
עמרם מצנע: תראו, זה לא בית משפט פה, אבל יחד עם זאת כל מי שרוצה, מרצונו החופשי, לא רק שמוזמן אלא אנחנו רואים את זה בברכה, לבוא ולהשמיע את דעתו לפני שבסמכותנו לחוקק חוקים.
עמרם מצנע: אני נתתי לאריאל הורוביץ לדבר.
שמעון אוחיון: עמרם, אני - - -
שמעון אוחיון: יש דיון בוועדה שהוא לא פחות חשוב, אני לא אומר חלילה יותר חשוב, אני מתנצל.
עמרם מצנע: אמרתי, חברי כנסת שרוצים לדבר, תגידו ו - - -
<אריאל הורוביץ: אני אשתדל לקצר אבל אני מבקש, רוני, שתקשיב לי.
<אריאל הורוביץ: אני מוזיקאי ואני גם מורה ברימון ובאתי להגיד ככה, קודם כל המקרה של איה בשום פנים ואופן לא מקרה פרטי, ממש לא מקרה פרטי ואני רואה את זה בתור מורה ברימון.
<אריאל הורוביץ: אני קודם כל רוצה לספר לכם שיש בריחת מוחות של אנשים מוכשרים מהארץ, מוזיקאים צעירים, מפני שהרבה הרבה יותר קשה לפרוץ היום מאשר היה לפני 16 שנה כשאני התחלתי ומאשר היה פעם.
<אריאל הורוביץ: הרבה הרבה יותר קשה.
<אריאל הורוביץ: אנחנו לא טיפשים ולא קוטרים, אני חושב שזה יהיה אסון אם המוזיקאים יבקשו תמיכה מהמדינה, אסור, מה שהמדינה צריכה לתת זה פתיחת צנרת.
<אריאל הורוביץ: הדיון פה הוא בעיניי לא בין רעים וטובים אלא בין העבר והעתיד, השירים המוכרים האחרונים שלי לא יצאו לרדיו דרך חברת תקליטים, הקלטתי אותם אצלי באולפן, שמתי אותם ביוטיוב, אני לא רוצה פה לעשות פרסומת לעצמי אבל אתם מכירים אותם.
<יצחק אלשייך: אבל הראשונים איפה יצאו?
<אריאל הורוביץ: הראשונים יצאו אצלך ואחר כך אתה רצית שאני אחזיר לך את הכסף.
<אריאל הורוביץ: אתה זוכר את זה, זה היה אצלך במשרד.
<יצחק אלשייך: והשתחררת?
<אריאל הורוביץ: לא חתמתי, אחרת לא הייתי משתחרר.
<אריאל הורוביץ: העולם הזה, העולם החדש, שבו המוזיקאים יכולים ליצור לבד, לשים את זה ביוטיוב ולשיר יש חיים משלו והוא מגיע ישירות לקהל, זה כמו מה שגט טקסי עשו לתחנות המוניות.
<אריאל הורוביץ: זה עולם העתיד.
<אריאל הורוביץ: לפניכם יושבים בעצם חבר'ה שנלחמים על תחנת המוניות ולא על עתיד המוזיקה, זה לא על עתיד המוזיקה.
עיסאווי פריג': זה היה יפה.
<אריאל הורוביץ: אבל זה נכון.
<רוני בראון: אז החוק מיותר, נכון?
<אריאל הורוביץ: לא, החוק לא מיותר.
<רוני בראון: תשאיר אותנו בעבר ולך קדימה.
<רוני בראון: אם אתה העתיד, אני לא רוצה להיות חלק מהעתיד הזה.
<אריאל הורוביץ: רוני, אני לא הפרעתי לך.
עמרם מצנע: כבר קיבלנו אזהרה מראש שהוא איש רגשני.
<אריאל הורוביץ: אחת הסיבות שאמנים ידועים לא נמצאים פה, ידועים, זה מפני שהפנתיאון הזה של הזמר העברי, שרוני כל כך אומר שהוא בנה, נמצא איתו בהליכים משפטיים.
<רוני בראון: מה זה?
<אריאל הורוביץ: לא, רמי וריטה, איך נפרדת מהם?
<רוני בראון: באהבה.
<אריאל הורוביץ: אני יודע.
<אריאל הורוביץ: נכון.
<קריאה: אש על הפנים.
<פנינה אדרי: רמי וריטה זה כל הפנתיאון של הזמר העברי?
<רוני בראון: אתה רוצה שאני אכנס לקריירות של איפה הם נמצאים היום?
<רוני בראון: עזוב אותך, בחייך.
<אריאל הורוביץ: עוד דבר אחרון אני רוצה להגיד.
<אריאל הורוביץ: התברכתי באמת, היה לי מזל, הייתה לי אמא שהיא גם מורה נפלאה למוזיקה, קראו לה נעמי שמר.
<אריאל הורוביץ: קודם כל אני רוצה להגיד ככה, כשיצא 'ירושלים של זהב', אני לא אגיד שמות, התקליט הזה היה בכל בית בארץ והמפיק של התקליט בנה מזה בית, אמא שלי לא ראתה גרוש ואף אחד פה לא יגיד שהיא לא בן אדם שיודע לחשוב.
<אריאל הורוביץ: זאת אומרת התופעה הזאת היא עתיקה.
<אריאל הורוביץ: כשאני באתי לחתום עם הליקון ישבתי מול עורך הדין של הליקון ותאמינו לי, אני יודע קרוא וכתוב, תוך שעה לא זכרתי איך קוראים לי בכלל.
<אריאל הורוביץ: לא הצלחתי להבין שם כלום.
<אריאל הורוביץ: בעוונותיי קראתי לאמא, ישבנו בבית קפה, ישבה שם אמא שלי מול עורך הדין, הקשיבה לו ככה, ברגע שהיא שמעה את המילה אקו"ם, היא אמרה 'אקו"ם זה הפנסיה של הילד'.
<אריאל הורוביץ: איה כורם לדעתי היא בת של שוטרת ואני לא חושב שהמוזיקה הישראלית צריכה להיעשות רק על ידי בנים של אלא גם על ידי בת של שוטרת מנצרת, זה המוזיקה הישראלית, ואמא שלה לא תוכל להגיד לה 'אקו"ם זה הפנסיה של הילד' ולכן לא תהיה לה פנסיה ואם לא תהיה לה פנסיה גם לא יהיו לנו שירים.
<פנינה אדרי: אבל היה לה גם עורך דין שיכול היה להגיד לה את זה.
<רוני בראון: שתעשה לבד תקליטים, מי מפריע לה?
<רוני בראון: שתעשה לבד תקליטים ותשמור את האקו"ם.
<רוני בראון: כמוך.
<אריאל הורוביץ: אבל הם לא שחררו אותה.
<רוני בראון: בוא תשמע את העורך דין.
עמרם מצנע: זהו, אריאל?
<אריאל הורוביץ: כן.
עמרם מצנע: חבר הכנסת משולם נהרי.
משולם נהרי: אני עם האוזן המוזיקלית שלי שומע דברים מן הקצה אל הקצה.
משולם נהרי: מצד אחד, מצד האמנים, הגדירו אותם כקהל שבוי, חוסר שיקול דעת או מוגבלויות שונות, ומצד שני מצד המפיקים, אז אין חוזים אחידים, יש גמישות, אפשר לבוא עם עורך דין, אפשר להתייעץ משפטית, כל אחד ונימוקו עמו.
משולם נהרי: על זה נאמר אוי לי מיצרי ואוי לי מיוצרי.
משולם נהרי: אי אפשר לזה בלא זה וחייב שיקרב זה לזה.
משולם נהרי: אני רק לא הבנתי למה 7 שנים.
משולם נהרי: עד שראיתי את הסרטון - - -
עמרם מצנע: עד שמיטה.
רות קלדרון: יעקב ורחל.
משולם נהרי: לא, זה לא יעקב ורחל, אבל בסרטון נאמר ובשביעית ייצא לחופשי חינם, הכוונה היא לעבד עברי שמכר את עצמו לעבד, בשביעית הוא יוצא לחינם.
משולם נהרי: אבל אם הוא אומר 'אהבתי את אדוני, את אשתי ואת בניי ועבדו לעולם'.
משולם נהרי: זה חלק של הפסוק.
<רוני בראון: אמרתי שהקמפיין רצוף בחצאי אמיתות.
עמרם מצנע: רוצעים את אוזנו.
<קריאה: מישהו יכול להלחין את זה?
משולם נהרי: מה שאני רוצה לומר, מאחר שאי אפשר לזה בלא זה אני חושב שהאמת היא באמצע, אסור לרוץ עם הנושא הזה - - -
עמרם מצנע: זה רק למפא"יניקים.
משולם נהרי: אנחנו הלכנו הרבה עם מפא"י.
משולם נהרי: אלה היו הימים הטובים.
משולם נהרי: אני יכול להעיד גם במשרד החינוך שאלה היו הימים הטובים.
משולם נהרי: בכל אופן אני חושב שאסור לנו לרוץ, אסור לנו למהר, בסופו של דבר אחד זקוק לשני, זה לא שאחד לא רוצה את השני, אלא אחד בלא השני לא יכול להתקיים, לכן צריך למצוא את האיזון.
משולם נהרי: מה עוד שגם המפיקים מוכנים לשבת ולמצוא דרך כדי שכולם ייצאו מרוצים, לכן אני חושב שצריך למצות את הדיון עד תום, תודה.
<רוני בראון: אני יכול לשאול שאלה?
<רוני בראון: אז למה הכנסת צריכה להתערב בזה?
<רוני בראון: אנחנו יכולים למצות את הדיון בינינו, קונה מרצון מוכר מרצון.
עמרם מצנע: כנראה שלא הצלחתם עד עכשיו.
משולם נהרי: מאחר שאני לא מכיר את כל הנושא, לא שמעתי את הכול, אז אני חושב שיכול להיות שנגיע למסקנה שבאמת החוק הזה מתייתר.
משולם נהרי: אבל כרגע צריך לקיים דיון.
סתיו שפיר: אפשר לתת לאמנים לדבר?
עמרם מצנע: הם מדברים.
<רוני בראון: האמנים התחילו, חברת הכנסת שפיר.
עמרם מצנע: עידו חיטמן.
<רוני בראון: זה עודד בן חור.
<רוני בראון: זה חשוב.
<עידו חיטמן: קודם כל אני חייב להגיד כן, אני מתרגש, ראיתי את עודד בן חור.
<רוני בראון: הוא שר שיר של אבא שלו, 'אדון עולם'.
<רוני בראון: אותי זה מרגש.
<עידו חיטמן: הוא שר עם אבא שלי את 'אדון עולם' ב-76'.
עמרם מצנע: כן, עודד?
<עודד בן חור: מה זה קשור לדיון?
עיסאווי פריג': יהיה מעניין לשמוע את דעתו של עודד בן חור על החוק.
<עידו חיטמן: אני יושב כאן בשלושה כובעים.
<עידו חיטמן: הראשון, אני עורך דינה של חברת עננה ואחד מעורכי הדין שייצגו את עננה בהליכים מול הגב' איה כורם.
<עידו חיטמן: השני, אני שותף במשרד יגאל ארנון ואני מרכז שם את תחום דיני זכויות היוצרים, המבצעים והשידור.
<עידו חיטמן: אז אני יושב שם כמשפטן שמייצג חברות תקליטים, הפקה והפצה, ערוצי שידור וטלוויזיה, אבל מנגד, או לא מנגד, גם במקביל אני מייצג שורה ארוכה של יוצרים, פזמונאים, סופרים, אמנים ושחקנים מכל קשת הבידור הישראלית.
<עידו חיטמן: הכובע השלישי שאני יושב בו הוא כובע אישי שבמסגרתו אני מחזיק ברפרטואר פרטי עצום של יצירות.
<עידו חיטמן: אני לא זמר, אך אני מנהל את עיזבונו הרוחני של אבי ז"ל.
<עידו חיטמן: אני ניגש להצעת החוק הנדונה, להגנה על זכויות אמנים במוזיקה, מתוך ידיעה שעליי לבחון אותה במבט מאזן וזהיר.
<עידו חיטמן: האיזון הנדרש הוא בין זכותו של יוצר ואמן לכבוד וליהנות מפרי עמלו, אולם מנגד אין לשכוח ויהיה זה אף מסוכן לנסות ולשכוח, כפי שאני גם ארחיב, את זכותה של חברה מסחרית ליהנות מפרי עמלה ולשאת בשכרה בגין הסיכון שנטלה.
<עידו חיטמן: נקודת איזון זו מחייבת אותי לומר כי לדעתי הצעת החוק היא הצעת חוק מסוכנת העשויה לגרום לעוול גדול לחברות השונות הפועלות בשוק המוזיקה, ולא רק להן, אלא כפועל יוצא מכך גם לציבור גדול של אמנים עליהם הצעת החוק כאילו מתיימרת להגן.
<עידו חיטמן: הסיבה המרכזית לכך היא, לדעתי, כי הצעת החוק מקורה במקרה ספציפי, עליו היא מתבססת, עם הנסיבות הייחודיות שאפיינו אותו והיא צמחה במהירות לממדים חסרי תקדים תוך דגש רב על רגש וסימפטיה לאמן המספר סיפור נוגע ללב אודות הרצון היחיד שלו להתפרנס מיצירתו כאשר הדברים רוויים בנתונים לא מדויקים.
<עידו חיטמן: עננה היא חברה מסחרית, כמו החברות האחרות הפועלות בשוק, היא אינה גוף פילנתרופי ואינה פועלת כבנק.
<עידו חיטמן: ככלל עננה פועלת בשלושה כובעים, היא מוציאה לאור של יצירות ספרותיות ומוזיקליות, היא מפיקה של הקלטות, כהגדרת מפיק בחוק זכות יוצרים, והיא מנהלת עסקית פעילותם של יוצרים ואמנים רבים.
<עידו חיטמן: בעננה חתומים יוצרים ואמנים שונים, כ-100 במספר, חלקם שבעי רצון וחלקם לא.
<עידו חיטמן: מנגד אציין כי בודדים מהם נחשבים אמנים רווחיים.
<עידו חיטמן: לאמתו של דבר ניתן לספור אותם על יד אחת, מעטים מהם הם אמנים מאוזנים ורובם הם אמנים שהפעילות האמנותית שלהם היא הפסדית, כלומר עננה השקיעה באמנות שלהם כסף והיא לא כיסתה את השקעתה.
<עידו חיטמן: יש להדגיש גם שאלמלא עננה אותם אמנים, יש סיכוי גדול שהם לא היו מוציאים לאור את יצירתם.
<עידו חיטמן: הצעת החוק אינה יכולה לעמוד, לדעתי, מבחינה משפטית והיא עשויה לגרום לעוול לשוק המוזיקה.
<עידו חיטמן: אני לא אחזור על מה שנאמר כאן אני רק אבקש לחדד מספר נושאים בקצרה, הצעת החוק מתייחסת לזכויות אמנים במוזיקה ולחוזה היקף המתייחס למלוא ההיבטים של פעילות אמנותית מבלי לבצע כל הפרדה בין סוגי הפעילות השונים הקיימים בתחום המוזיקה דוגמת הוצאה לאור, הפקה, אמרגנות, בוקינג, מרצ'נדייז של פעילות, יחסי ציבור, ניהול עסקי, כל אלה זכויות של אמנים ואין כל הבחנה ביניהם בהצעת החוק.
<עידו חיטמן: אין גם כל הבחנה בין הסכמים שונים באותו תחום פעילות, למשל האם ההסכם הוא להפקה של אלבום אחד, האם רק בארץ, האם בחו"ל, האם מדובר בהפצה פיזית, האם הפצה כוללת ועוד אינספור הסתעפויות שניתן לחשוב עליהן.
<עידו חיטמן: לכל אלה מתייחסת הצעת החוק כמקשה אחת.
<עידו חיטמן: הצעת החוק מתייחסת לזכויות אמנים במוזיקה מבלי לבצע כל הפרדה בין סוגי אמנים אליהם היא רלוונטית, למשל זמרים, פזמונאים, מעבדים, מפיקים ועוד.
<עידו חיטמן: האם יש הבדל בין מפיק שהוא אדם פרטי לבין מפיק שהוא חברה?
<עידו חיטמן: הצעת החוק מתייחסת אליהם כאחד.
<עידו חיטמן: בפרט אין כל הבחנה בין מעמד של אמן בציבור ולא באמת ניתן להתייחס באופן שווה לאמן פלוני בן יומו כשווה לאלמוני בעל קילומטרז' של 30 שנה עם רפרטואר עצום, הוקרה ותודעה.
<עידו חיטמן: האם ניתן לומר כי הסיכון הכלכלי והעסקי של שניהם הוא זהה?
<עידו חיטמן: האם ניתן להתייחס אליהם בצורה שוויונית?
<עידו חיטמן: כך מבקשת הצעת החוק ובכל הכבוד אין זה רציני.
<עידו חיטמן: הצעת החוק מתעלמת לחלוטין גם מהיבטים בינלאומיים וגלובליים של שוק המוזיקה.
<עידו חיטמן: הקדמה המבורכת של אמנים ישראלים הפועלים בחו"ל ואמנים בחו"ל הפועלים בארץ רק תופסת תאוצה.
<עידו חיטמן: כיצד הצעת החוק משתלבת בזירה הבינלאומית?
<עידו חיטמן: האם אמן ישראלי ימצא עצמו כפוף במגבלותיה ומנגד יתקשר עם חברה בחו"ל לכל פעילותו האמנותית, ללא כל מגבלה ומכשלה ובכך יעקוף את מגבלות החוק הישראלי?
<עידו חיטמן: בהקשר הזה יש לתת את הדעת גם לאמנת ברן להגנה על יצירות ספרותיות ואמנותיות, עליה חתומה מדינת ישראל.
<עידו חיטמן: על פי האמנה הזו מחויבת המדינה בסעיף 5 למתן הגנה הדדית על זכויות ספרותיות ואמנותיות בה של אזרחים זרים כאילו הם אזרחי המדינה.
<עידו חיטמן: האם באמת ניתן לומר כי רצונו וייעודו של שוק המוזיקה הישראלית להגביל אמנים זרים מלהתקשר עם חברות כאן.
<עידו חיטמן: עם היבטים בינלאומיים הצעת החוק כלל אינה מתמודדת.
עמרם מצנע: אתה צריך לקצר.
<עידו חיטמן: אני מסיים.
<עידו חיטמן: עולה מן האמור כי בכל הכבוד הראוי לא ניתן לומר כי הצעת החוק שקלה את כל הדברים עליהם דובר היום שמצופה, נדרש ואף מתחייב לשקול בטרם פגיעה או סיכול של עקרונות יסוד של חופש החוזים וחופש ההתקשרות.
<עידו חיטמן: אני אסיים באותו איזון מתבקש בו פתחתי, כפי שאני שומר מכל משמר על היצירות שבבעלותי, מבקשים לעשות שימוש ביצירה של אבי ז"ל הפוגעת בזכותו המוסרית, שהיא זכות אישית ואיש אינו יכול לקחת אותה ממני, אני לא מבין כיצד מתיימרת הצעת החוק להפקיע מידיי דווקא בכובעי כבעלים של יצירות או הקלטות את יכולת המסחור של ההקלטות שלי ושל היצירות שלי ואת היכולת שלי לנהל משא ומתן על יצירות והקלטות שבבעלותי בשוק חופשי, במחיר ולתקופת זמן שאני חושב שכוחות החוק צריכים לקבוע אותה.
<עידו חיטמן: הצעת החוק אינה מתמודדת עם זה.
<עידו חיטמן: בנסיבות אלה אני חושב כי לכל הפחות יש לקחת בחשבון את כל הדברים שנשמעו היום במקביל לבדיקות מקצועיות עם כל הגורמים הרלוונטיים הפועלים בשוק המוזיקה.
<עידו חיטמן: תודה.
רות קלדרון: תודה רבה, אדוני יושב הראש, חבריי חברי הכנסת ותודה רבה לכל המוזמנים המכובדים.
רות קלדרון: אני באמת מדברת ממקום של הוקרת תודה שלנו, כנציגי ציבור, למי שעושה תרבות בישראל.
רות קלדרון: כשאני חושבת אני חושבת קודם כל מכאן.
רות קלדרון: ראשית אני רוצה להגיד לאיה כורם שבשבילי את מוכיחה שבן אדם אחד יכול להעלות נושא לסדר היום ולעשות שינוי וכל הכבוד על העניין הזה, שכולנו כאן ביחד בזכותך.
רות קלדרון: שנית, אני רוצה לומר, אני קצת ממשיכה את חבר הכנסת נהרי, אני חושבת שמדובר בעבדות של הרוח והמושגים באמת מהמקרא ואחר כך מהמשנה והתלמוד, שאסור ביהדות, הדבר ההפוך ביהדות זה עבדות, אסור לשעבד בן אדם ואם יש לו תקופה שהוא שעבד את עצמו, אחריה חייבים, כדאי להכניס את זה גם בנישואים, חייבים להחליט מחדש, כמו שהוא אמר.
<רוני בראון: אני בעד.
רות קלדרון: אם אתה רוצה אתה עושה עגיל, אתה אומר יש עוד 7 שנים.
עמרם מצנע: רעיון לא רע להצעת החוק.
רות קלדרון: אני לא יודעת אם זאת הוועדה.
<רוני בראון: יאללה, הצעת חוק בנושא הנישואים.
רות קלדרון: ההסכמה שניתנת כשאדם צעיר, ושוב זה נכון גם בנישואים, נעשית כשהבן אדם צעיר ויש איזה שהם יחסי כפיפות.
רות קלדרון: שתלך כבר המטפורה, זה לא מתאים להמשך.
רות קלדרון: אדם שגומר רימון ואדם כמוך וכמוכם, שאתם כבר מוסד בישראל, חלקכם ממש, אני שמחה לראות את הפנים שלכם כי אני מכירה את השם ו - - -
<קריאה: התחלנו מאפס, התחלנו בעשר אצבעות.
רות קלדרון: ואני מאוד מאוד מעריכה את זה.
רות קלדרון: אני אומרת את זה ככל הציבור שאני חושבת שמאוד מעריך את זה, גם שאתם עוד אומרים תקליטים.
<קריאה: החוק קבע תקליט.
רות קלדרון: אבל אתם ממשיכים ואומרים.
רות קלדרון: ברור שהייתם שם מימי התקליטים ועשיתם את התקליטים בישראל וכו', אבל ההסכמה של אדם צעיר שגומר בית ספר ואתם היא סוג של כפיפות ואחרי תקופה מסוימת צריך לברר את זה מחדש.
רות קלדרון: ישנם מנגנונים כמו יחסי נכסי צאן ברזל, אם אתה נכנס לשותפות עם נכסים מקודם כשתתפרק השותפות זה לא יהיה חצי חצי אלא קודם כל תקבל את מה שהשקעת, אבל עבדות של הרוח היא אסורה.
רות קלדרון: ישבנו כאן בשנה שעברה כשנה על חוק הספרים והסופרים ולמדתי שם שהתחום מאוד דומה, יושבים המו"לים הגדולים של ישראל, שבנו את הספרות העברית, ספריית פועלים, זמורה ביתן, אנשים שהם בעצמם נקלעו, אני מסכימה שזה לא עניין בכלל של טייקונים, אלה אנשים שהמוזיקה בליבם ובדמם ורוצים לעשות את זה, גם מצד המו"לים שאוהבים ספרות והנציגים האלה, אבל המערכת הכלכלית הגיעה למצב שבו הסופרים, גם שם, עמוס עוז, דוד גרוסמן, הסופרים הגדולים לא באו כי הם תלויים בהם כספית, אני מקווה, אם הם רואים אותו, שהם לא באו כי הייתה להם סיבה אחרת, אבל הוסבר לי שהם לא יכולים לבוא כי הם חיים על הכספים האלה ולכן אני משערת שגם המוזיקאים שחיים על הכסף הזה לא יבואו- - -
<רוני בראון: כי התנאים שלהם טובים.
רות קלדרון: אבל יש כאן איזה מידה של סולידריות שחייבת להיות, כי האמנים הצעירים יהיו יום אחד גם גדולים והם צריכים לראות, כי אנחנו פה בשביל המוזיקה, לא בשביל אמן מסוים פרטי.
רות קלדרון: מה שקרה בחוק הסופרים, גם שם אמרו לנו הרבה דברים הגיוניים שאתם אומרים, ובניגוד לאריאל אני כן חושבת שאחריותנו להתערב, גם שם לו היה רגולטור לא היינו מתערבים, אבל עכשיו אומרים שלא יהיו סופרים צעירים וזה נכון, ירד המספר, אבל השוק יתארגן מחדש וימצא את הדרכים שלו.
רות קלדרון: אי אפשר בגלל שזה בעייתי לא לשנות.
רות קלדרון: אני למדתי במקרים אחרים מאריאל כמה דברים שיכולים לשנות בלי להזיק לכם ובלי לכלוא את האמנים.
רות קלדרון: אחד זה הפלייליסט המפורסם שקובע מי מקבל תמלוגים ויש שם משהו לא בסדר, אנחנו כן צריכים להתערב, ביכולות ממשלתיות כמו שהיו פעם, ששירה ומוזיקה וספרים שנכנסים במימון ממשלתי לגנים, לבתי ספר, לטלוויזיה, למקומות שמותר לנו, שלא יכול להיות שפלייליסט אחד של גל"צ מחליט על גורל של מה נכנס לנו לאוזן.
רות קלדרון: הרי אנחנו מייצגים את הציבור שלאקולוגיה של האוזן שלו אין זכות השפעה.
רות קלדרון: שומעים הרבה זבל בלי שהחלטנו.
<רוני בראון: תלכו לתחנות הרדיו האזוריות, תהפכו אותם תחנות הרדיו של המדינה, אז אולי זה יפתור חצי מהבעיה.
רות קלדרון: עכשיו גם בטלוויזיה החדשה וגם ברדיו אחריותנו שנתמוך גם בשירה, או מוזיקה או ספרות או תרבות, שאתם כן רוצים לקדם, אבל הם לא כלכליות, כי אתם כלכליים, אתם חייבים להרוויח כסף, אחרת לא תוכלו לשרוד.
רות קלדרון: הדבר השני, גם כן למדתי מקובי אוז ומאריאל, שיהיה ערוץ שמנגן מוזיקה לא של עכשיו, כי מוזיקה גדולה, גם של חיטמן וגם של נעמי שמר וגם של אחרים וגם של אנשים שיושבים כאן מקודם וגם של כוורת, לא מושמעת ביום יום והילדים בכלל, כשאני אומרת להם חוה אלברשטיין, הם מסתכלים עליי.
רות קלדרון: זה לא יכול להיות תרבותית, לא רק בגלל הכסף של אנשים.
רות קלדרון: תרבותית לא יכול להיות שאנחנו יושבים כאן כחברי כנסת ולא יכולים להשפיע על זה שבאקולוגיה התרבותית של ישראל ישמעו גם דבר משנה שעברה או משנות ה-70, ה-60 וה-80 וה-90, שהילדים שלי כבר אומרים זה כל כך ניינטיז ואני לא מאמינה שכבר עברנו את זה בכלל.
עמרם מצנע: אני לא בטוח שהיית רוצה שחברי הכנסת ישפיעו על רשימת השירים המושמעים ברדיו.
רות קלדרון: שאנחנו נשפיע שתהיה תחנה שחופשית לא להיות רק כלכלית.
רות קלדרון: אני בהחלט חושבת את זה, שתהיה תחנה ויהיה רדיו ותהיה טלוויזיה ויהיו יכולות להכניס - - - כמו שפעם ביקשו מנתן אלתרמן ומלאה גולדברג לכתוב שירים לגני ילדים ומאז לא כתבו שירים לגני הילדים והאנשים האלה התפרנסו על דבר לילדים, או על בתי ספר או על אלפוני.
רות קלדרון: אני רוצה להגיד שתרבות היא לא רק מוצר צריכה והחובה שלנו, זה מה שאני אומרת, לעשות תרבות טובה במדינת ישראל ו - - -
עמרם מצנע: החובה שלנו זה לאפשר, לא לעשות.
רות קלדרון: לאפשר.