GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יהלי בן עמי וייטנברג: צריך לייצר איזשהו שינוי מערכתי וכל אחד כאן – בין אם זה מרכז של האגודה שיכול להציף את המידע של פגיעות אלימות מתוך השטח, בין אם זה אנחנו שעובדים בתוך מערכת החינוך יחד עם שפ"י ומיד אני אתייחס לזה, ובין אם זה איגי שעובדים בדרך שלהם, כולנו ביחד נוכל להציע הצעה שתהיה פרודוקטיבית ומערכתית כי המצב כרגע לא מספק.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רוצה להתייחס פחות לעבודה בבתי הספר למרות שאנחנו מקיימים 550 בשנה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רוצה להתייחס להכשרה של אנשי חינוך.
<יהלי בן עמי וייטנברג: מדי שנה, כבר כמה שנים טובות, אנחנו בשיתוף פעולה מצוין עם שפ"י ואנחנו עושים ימי עיון ליועצות באופן קבוע מדי שנה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אבל אני חייבת לציין שזה לא מספיק.
<יהלי בן עמי וייטנברג: בני הנוער לא פוגשים אך ורק את היועצות.
<יהלי בן עמי וייטנברג: היועצות לא יכולות להתמודד היום עם מנהל או מורה או מחנך שהוא להט"בופוב ובוחר בדרך זו או אחרת לא להתייחס לאיזושהי פגיעה, בנוסף לטפל באותו ילד ולטפל בבני הנוער שתוקפים את אותו הילד.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אי אפשר לשים את כל המשקל הזה על היועצת.
<יהלי בן עמי וייטנברג: יש כאן קבוצה מאוד גדולה של מורים מקצועיים ומחנכים שמעולם, באף שלב בהכשרה שלהם, לא עברו ולו יחידת תוכן אחת או קורס אקדמי אחד שמדבר על התמודדות או סוגיות או בירור עמדות בנושא של הקהילה הלהט"בית.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אנשים כאלה, הם אלה שנמצאים יום יום עם התלמידים בבית הספר, ואני מדברת על מורים בעל-יסודי ובמערכת החינוך היסודית ואפילו בגנים.
<יהלי בן עמי וייטנברג: הכול מתחיל משם.
<יהלי בן עמי וייטנברג: כאן אנחנו צריכים עזרה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: כאן צריכים את ההתערבות של מערכת החינוך.
<יהלי בן עמי וייטנברג: צריך לדרוש שבשלב ההכשרה ייכנסו התכנים ושהשתלמויות יהיו מוכרות כגמול השתלמות ויהיו שם את התכנים האלה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: כרגע ההתערבות היחידה והדרך היחידה להעביר את המידע הזה למורים היא בתי ספר שלוקחים אותנו לפעילות ומסכימים שגם נבוא לפני כן לפעילות הכנה בחדר מורים כאשר בדרך כלל מקציבים לזה שעה וחצי במקום שלוש שעות.
<יהלי בן עמי וייטנברג: ברגעים האלה, בשעה וחצי, כמות הדילמות, מורים שבאמת רוצים לעזור, אבל הם שואלים מה הם יעשו אם פונים אליהם ומה הם יעשו אם מישהו אומר הומו, האם להגיב או לא להגיב.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אז זה ממש מתחבר למה שאמר אייל שהמון מורים בוחרים לא להגיב כי אין להם את הכלים והם לא קיבלו אותם באף שלב.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אם ילד מתחבר למורה שלו למתמטיקה ולא ליועצת, הוא יספר למורה למתמטיקה מה הוא חווה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אם אותו מורה לא עבר מעולם חשיפה, לא שמע על זה, לא קיבל כלים להתמודד עם זה, לא בירר את העמדות שלו לגבי זה, אותו ילד פשוט נשאר לבד במערכת.
<יהלי בן עמי וייטנברג: זאת הצעה שהיא מאוד קריטית וחשוב לי לשים אותה על השולחן.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רק אציין שבאמת השותפות עם שפ"י היא שותפות הדוקה ורבת שנים.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני חושבת שגם שפ"י כשותף משמעותי יחד עם השירות הפדגוגי או כל מי שיכול לקחת בזה חלק, ברגע שאנחנו נשב ביחד כארגוני קהילה בעלי ניסיון מקצועי וכמקור ידע כמו האגודה, יחד עם האנשים ממערכת החינוך, אנחנו נוכל לייצר כאן איזושהי הצעה מערכתית שכל מה שנשאר זה להטמיע אותה בתוך מערכת החינוך לאט ובהתמדה.
עמרם מצנע: ההגעה שלכם לבתי הספר, זה ממערכת שיווק שלכם או מפניות של בתי ספר אליכם?
<יהלי בן עמי וייטנברג: היום אנחנו נמצאים במקום שיש אלינו הרבה פניות, אבל הדרך כמובן התחילה בקושי רב.
<יהלי בן עמי וייטנברג: בנוסף, לצד הפניות, למשל החזון של חושן לשנתיים האחרונות הוא להיכנס לפריפריה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני יכולה להגיד לך שיש מקרים קשים מאוד שאני צריכה להגיע לפגישות עם ראש עיר או לפגישות עם מנהל מחלקת נוער ושם הוא זורק לי הערות: הבאת ילדים?
<יהלי בן עמי וייטנברג: העולם השתגע?
<יהלי בן עמי וייטנברג: טוב, ראש העיר הכריח להכניס אתכם, אז תעשו משהו, קיבלנו מכתבי התאבדות של נערים שאמרו להם הומו ולסבית, אז תעשו משהו.
<יהלי בן עמי וייטנברג: תגובות קשות בתוך המערכת.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני אומרת שכך מדבר מנהל אגף חינוך.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אספר לך סיפור.
<יהלי בן עמי וייטנברג: הזמינו אותנו לבית ספר אחרי שמעולם לא הכניסו אותנו לרשות הזאת, אחרי באמת הרבה מאוד תהליכים שעשינו יחס האגודה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני גם אומר את שם העיר, זאת אשדוד, עיר הולדתי שאני מאוד לא גאה בה כיום לאור המצב הזה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: כבר הזמינו לבית ספר וזה בית ספר ששפ"י היו צריכים להתערב כי מנהל בית הספר או מורה - - -
עמרם מצנע: ראש אגף החינוך שם זה אריה מימון.
<יהלי בן עמי וייטנברג: זה האיש שאמר לי: איזה יופי, את מבינה ילדים?
<יהלי בן עמי וייטנברג: כל הבדיחות על הלה"טבופוביה שיכלו להיאמר, נאמרו שם.
עמרם מצנע: הוא היה ראש מחלקת החינוך בירוחם.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אני חושבת שיש לך הרבה עבודה לעשות עם הבן אדם היקר הזה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: בסופו של דבר, בית ספר אחד הסכים להזמין אותנו למרות שראש העיר הסכים לתת מצ'ינג וכולי ואריה ניסה לברוח מזה.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אותה מנהלת עזבה את בית הספר והוחלפה על ידי מנהל אחר ומזכירתו התקשרה לומר שיש דברים יותר חשובים והנושא ירד מסדר היום.
<יהלי בן עמי וייטנברג: זה בית ספר שמורה פגע שיטתית בתלמידה טרנסג'נדרית והייתה התערבות של שפ"י והמורה הזה פוטר.
<יהלי בן עמי וייטנברג: אבל יש דברים יותר חשובים על סדר היום.
עמרם מצנע: עודד פריד.
עמרם מצנע: מנכ"ל האגודה.
<עודד פריד: שלום.
<עודד פריד: בוקר טוב.
<עודד פריד: תודה רבה על הדיון הזה.
<עודד פריד: האגודה - שהיא גוף הוותיק ביותר בקהילה ומייצג את הקהילה ושואף לקדם את שוויון הזכויות, את הרווחה והביטחון של חברי וחברות הקהילה – כמובן מברכת על הדיון הזה.
<עודד פריד: תודה אדוני היושב ראש על קיום הדיון וכל הכבוד ל-איגי שיזמו את הדיון הזה יחד אתכם.
<עודד פריד: בפתח הדברים אומר שאנחנו צריכים לזכור שכאשר אנחנו מדברים על דאגה לרווחתם וביטחונם של בנות הקהילה ובני הקהילה, אנחנו מדברים על שותפות מלאה ואחריות רבה של מערכת החינוך בכללותה, אבל סוגיית הנוער הלהט"בי היא לא רק על בני הנוער אלא היא מפתח לדאוג לכך שהחברה כולה תהיה בסופו של דבר מכילה ובטוחה, גם לבני הנוער שהיום הם נוער ומחר הם מבוגרים, וגם באמצעותם לחנך את ההורים.
<עודד פריד: זאת אומרת, זה מפתח להרבה מעבר לשאלה של איך אנחנו נוהגים כרגע עם נוער להט"בי שנמצא היום במערכת החינוך.
<עודד פריד: דיברו כאן חברי הכנסת, ואני לא ארחיב, על המגמה החיובית.
<עודד פריד: אני כן רוצה לציין את זה כי זה חשוב, זה נכון, זה טוב ואנחנו מברכים על כך.
<עודד פריד: גם התיקון לחוק זכויות התלמיד על איסור אפליה על רגע נטייה מינית וזהות מגדרית הוא מבורך בעינינו וגם משרד החינוך שהלך על נושא של האחר הוא אני שנועד להיאבק באלימות, הסתה וגזענות.
<עודד פריד: מבחינתנו שני הצעדים האלה כמובן מבורכים.
<עודד פריד: ההתייחסות היא באמת לשאלה עד כמה זה מחלחל לשטח ועד כמה אנחנו מצליחים לאכוף את החקיקה ועד כמה אנחנו מצליחים לבצע את השינוי שנדרש ברמה היום יומית.
<עודד פריד: בעניין הזה, צר לי אבל – אמרו כאן גם חבריי לארגונים הנוספים ואנשים שדיברו לפני ולכן אני לא אחזור על הדברים אלא רק אוסיף – יש נתונים מאוד מאוד מדאיגים על המצוקה של בני נוער מקהילת הלהט"ב.
<עודד פריד: אחוזי האובדנות מאוד מאוד גבוהים.
<עודד פריד: אנחנו מדברים על עשרים אחוזים בקרב קהילת הלהט"ב לעומת 3.5 אחוזים באוכלוסייה הכללית ויש לזה השלכות הרות גורל.
<עודד פריד: בהתמודדות עם העניין הזה חשוב להבין שנדרשת הכשרה למורים ולמורות, לאנשי מערכת החינוך, בכל מה שקשור לזיהוי וטיפול בסוגיית האובדנות בכלל ובפרט בקהילת הלהט"ב.
<עודד פריד: אנחנו לא יכולים לחכות שאותם בני נוער יבואו, יציגו ויפנו מתוכם אלא זאת צריכה להיות עשייה אקטיבית של אנשי החינוך שנמצאים אתם בקשר יום יומי כדי גם לזהות את הדברים הללו.
<עודד פריד: עוד בעניין הזה של הטיפול בנושא האובדנות.
<עודד פריד: אני חושב שמומלץ מאוד לספק לאותם תלמידים ותלמידות את המידע על מרכזי הסיוע והתמיכה הנפשית שכבר קיימים.
<עודד פריד: אנחנו נמצאים שם ויש כאן שורה של ארגונים שהציגו את פעילותם.
<עודד פריד: במסגרת האגודה יש לנו את מוקד "יש עם מי לדבר" שזה קו פתוח, מענה טלפוני ואינטרנטי ופורטל.
<עודד פריד: אנחנו יודעים לתת מענה עד רמה מסוימת.
<עודד פריד: הרבה מאוד פעמים אנחנו מפנים לאותם ארגונים אחרים בקהילה, בין אם זה איגי, בין אם זה חושן, קהילה שלצערנו לא נמצאים כאן ואני מסכים עם נורה שאמרה קודם לכן שהמשולש הזה של בית ספר, של הורים, מורים ותלמידים, ההורים לא נמצאים בדיון וחבל.
<עודד פריד: אנחנו יודעים להפנות גם לארגונים האלה ושיתוף הפעולה של כל הארגונים, זה מה שבסופו של דבר יכול לעזור להתמודד עם העניין הזה.
<עודד פריד: במסגרת האגודה יש לנו את מרכז ניר כץ שהזכירה יהלי והוא מהווה כתובת לדיווח על מקרה להט"בופוביה בכלל.
<עודד פריד: בדוח האחרון שלנו שהתפרסם באוגוסט 2014, אני יכול לדווח לכם שחמישה אחוזים מהמקרים הלהט"בופובים דווחו בסביבה בית ספרית.
<עודד פריד: חמישה אחוזים, זה נשמע מספר מאוד נמוך, אבל אני אוסיף ואומר שמדובר באחוז הגבוה ביותר לתקריות להט"בופוביות מכל מערכת ציבורית אחרת, לרבות משטרה וצה"ל.
<עודד פריד: זה אחוז מאוד גבוה.
<עודד פריד: גם ברמה המספרית האבסולוטית, מדובר במאות דיווחים וזה לא מספר זניח בכלל.
<עודד פריד: עוד בעניין הזה.
<עודד פריד: אני חושב שכדאי לנו לזכור שהרבה מאוד מההתקפות כלפי טרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות לא מדווחות בכלל ובהקשר הזה אני חוזר ואומר שנדרשת כאן פעילות אקטיבית, עשייה ויוזמה של מערכת החינוך כדי לאתר את הדברים האלה ולא רק לשבת, לחכות לקבל את הדיווחים ולקבל את הצורך ואז לתת מענה.
<עודד פריד: דיברו כאן מספיק על הכשרת הצוות החינוכי ואני לא אחזור על זה.
<עודד פריד: אני חושב שזה קריטי.
<עודד פריד: מבחינתנו, בהקשר למה שאמרה חברת הכנסת קלדרון קודם לכן לגבי השאלה האם השינוי מתבצע בשטח או רק ברמת החקיקה, אנחנו סבורים שיש כאן שילוב של שני הדברים.
<עודד פריד: האגודה נמצאת בשטח, עובדת, פעילה כבר ארבעים שנים.
<עודד פריד: השנה אנחנו מציינים ארבעים שנים לקיומה של האגודה.
<עודד פריד: כבר ארבעים שנים שאנחנו נמצאים בשטח ואנחנו מקדמים את השינוי הזה.
<עודד פריד: אנחנו שמחים לראות שיש צעדים שנעשים גם כאן בכנסת וגם בממשלה והמוסדות מתקדמים יחד אתנו, אבל אני לא חושב שאנחנו יכולים להפריד לחלוטין בין הדברים.
<עודד פריד: בסופו של דבר השינוי יגיע גם מתוך השטח, מתוך העשייה, מתוך הארגונים שיושבים כאן מסביב לשולחן, מתוך האגודה שעובדת כבר ארבעים שנים ומקדמת את הדברים האלה, אבל גם מהחקיקה ומהדמויות הציבוריות שיושבות בכנסת, בממשלה, במוקדי קבלת ההחלטות.
<עודד פריד: השילוב של שני הדברים ביחד, הוא זה שיעשה את השינוי.
<עודד פריד: אני אסכם ואומר שגם בנייר עמדה שהגשנו לחברי הכנסת ולוועדה יש מספר המלצות מאוד קונקרטיות, בראש ובראשונה באמת עניין של שיפור המודעות לאותם מוקדים שכבר קיימים כיום.
<עודד פריד: כלומר, יש מוקדי סיוע שקיימים היום גם במשרד החינוך אבל בני הנוער לא יודעים לפנות אליהם.
<עודד פריד: נושא של הכשרות בהתמודדות עם אובדנות והעמקה והרחבה של כל מה שקשור לתכניות הלימוד כדי באמת להפוך את הנושא הזה להרבה יותר נגיש בפני כולם ולבטל את השונות בהקשר הזה.
<עודד פריד: ברשותך, נשמח מאוד להמשיך לעבוד בשיתוף פעולה עם הוועדה ובוודאי עם כל הארגונים שנמצאים כאן מהקהילה כדי שהדיון הזה לא יסתיים כאן ועכשיו אלא יימשך וגם יביא תוצאות רצויות.
<עודד פריד: תודה.
עמרם מצנע: אמילי.
<אמילי גרינצוויג: אני מייצגת את בית דרור שהוא הוסטל של עמותת אותות והוא מהווה חלק מהמענים שנותנת רשות חסות הנוער והוא מהווה קורת גג זמנית לנוער להט"בי שמכל מיני סיבות מצא את עצמו מחוץ לבית.
<אמילי גרינצוויג: מקרה אחד שהוא קצת יותר מוכר הוא המקרה שיש איזושהי הומופוביה מבית והבית לא מקבל את הנטייה המינית או את הזהות המגדרית של אותו ילד או אותה ילדה וכתוצאה ממערכת היחסים שם, הילד או הילדה נפלטים אל מחוץ לבית.
<אמילי גרינצוויג: במקרה כזה אנחנו עושים הרבה עבודה מול המשפחה בניסיון לגרום להם לאיזשהו איחוד כך שהם יוכלו לחזור הביתה ולטפל וללבן את הסוגיה הזאת בצורה קצת יותר מקבלת.
עמרם מצנע: כמה ילדים שוהים שם?
<אמילי גרינצוויג: היה מקום ל-12 ילדים ועברנו לבית חדש בו יש מקום ל-16 ילדים.
<אמילי גרינצוויג: אלה לא מספרים גדולים.
עמרם מצנע: בדרך כלל הבית מלא?
<אמילי גרינצוויג: יש תקופות שהוא מלא יותר ויש תקופות שהמספר פחות.
<אמילי גרינצוויג: הבית הזה מהווה איזשהו מענה ארצי.
<אמילי גרינצוויג: כלומר, זה הבית היחיד בארץ.
<אמילי גרינצוויג: הוא מרכז סביבו בעיקר את אזור המרכז כי הבית נמצא בתל אביב.
<אמילי גרינצוויג: המודעות אליו היא לא כל כך גדולה ברחבי הארץ וגם זה משהו שמאוד חשוב לנו להעלות.
<אמילי גרינצוויג: המקרה השני, מעבר לנוער שנתקל באיזושהי הומופוביה מבית, הוא סיטואציה בה אנשים נפלטים בגלל התייחסות בבית הספר.
<אמילי גרינצוויג: ההתייחסות הזאת שהיא ההומופוביה הבית ספרית, יש לה שני מובנים.
<אמילי גרינצוויג: האחד, מקרי האלימות עליו דיברו כאן קודם לכן ונתנו דוגמאות.
<אמילי גרינצוויג: זה מתחיל באלימות מילולית, והומו היא אחת הקללות הנפוצות ביותר בבתי הספר, וזה נגמר בתקיפות של אלימות פיזית ואלימות מינית, עד למקרה אונס, שמתרחשים ברחבי בית הספר.
<אמילי גרינצוויג: בתי הספר לא יודעים להתמודד עם אלימות בכלל ולא עם האלימות הזאת בפרט.
<אמילי גרינצוויג: דווקא כוועדת חינוך זה משהו עבורה.
<אמילי גרינצוויג: זה לא עניין של חקיקה אלא זה עניין של אכיפה וזה עניין של פיקוח והיכולת לתת לבית הספר איזה שהם כלים להתמודד עם האלימות הזאת וגם ללמד אותו להתמודד אתה.
<אמילי גרינצוויג: זה מתכתב עם הבעיה השנייה של מערכת החינוך והיא חוסר היכולת של מערכת החינוך בכלל להכיל את התופעה הזאת בתוכה.
<אמילי גרינצוויג: הם לא יודעים איך להתמודד עם בני נוער טרנסג'נדרים.
<אמילי גרינצוויג: נתנו כאן מספר דוגמאות ואנחנו יכולים להרחיב בהן.
<אמילי גרינצוויג: אני גם יכולה להגיד שמערכת החינוך היא המסגרת השנייה שיש לכל בן אדם.
<אמילי גרינצוויג: לבן אדם יש את הבית שלו שהוא המסגרת הראשונה שלו, ואם הוא לא מתקבל שם, יש לו את בית הספר שלו, ואם הוא לא מתקבל שם ונפלט הלאה, זה נגמר או בזה שהוא נמצא כרגע בבית, כמו הסיפור עליו סיפרה נורה קודם, וזה יכול להיגמר במקרים שמגיעים עלינו כאשר אנשים מדרדרים לזנות ולבעיות בריאותיות חמורות וכמובן לשיעורי ההתאבדות עליהם דיברו קודם לכן.
<אמילי גרינצוויג: מהבחינה הזאת אנחנו נתקלים במערכת החינוך בחוסר המודעות שלה וגם לפעמים לא רק שהיא לא הגורם המתווך בין המשפחה לבין הילד או בין הארגונים לילד אלא היא יכולה להיות גורם שמאוד מקשה.
<אמילי גרינצוויג: לא דיברנו באופן ספציפי אבל גם במערכת החינוך החרדית, שם יש לנו מצוקה קשה מאוד להיכנס אליה, אבל גם במערכת החינוך הממלכתי, אי אפשר להיכנס לשם ואי אפשר לדבר.
<אמילי גרינצוויג: בעצם הבאפר האחרון הזה של ילד לפני שהוא נפלט נעלם לגמרי.
עמרם מצנע: ענת רצון.
<ענת רצון: אי אפשר שלא יהיה כאב בטן מכל מה שנאמר כאן.
<ענת רצון: אני באופן אישי ממש מרגישה את המועקה הזאת ככל שרבו הדוברים.
<ענת רצון: אני מייצגת כאן את משרד החינוך ואת שפ"י שהוזכר כאן על ידי הרבה דוברים.
<ענת רצון: שפ"י הוא השירות הפסיכולוגי הייעוצי שאחראי על ההכשרה של היועצים והפסיכולוגים במערכת החינוך.
<ענת רצון: אני מנהלת השנה את היחידה למיניות ומניעת פגיעה מינית בילדים ובני נוער.
<ענת רצון: היחידה שלנו מונה כשישים אנשים - חמישים יועצים ועשרה פסיכולוגים - שאחראים להיות בקשר באירועי חירום ובמניעה ובחינוך למיניות בריאה של כל היועצים והפסיכולוגים במערכת החינוך.
<ענת רצון: בית ספר הוא ראי של החברה.
<ענת רצון: אנחנו בראש וראשונה מתמודדים עם מבוגרים ואני מדברת על צוותים והורים שחלקם עם עמדות מאוד מטרידות.
<ענת רצון: אנחנו בעצמנו מורעלים לנושא.
<ענת רצון: ניסיתי תוך כדי השעה הזאת לראות אם אני יכולה למצוא מילה אחרת שתבטא את התחושה הפנימית שלנו, אבל אנחנו ממש מורעלים ולא מצאתי מילה שהיא מספיק מדגישה.
<ענת רצון: תפקידנו להרעיל גם את המערכת לחשיבות של העניין.
עמרם מצנע: להרעיל במובן החיובי.
<ענת רצון: כמובן.
<ענת רצון: אני אתייחס לדבריה של נורה לגבי הנתק בין המורים ועולמם לבין התלמידים.
<ענת רצון: הנתק הזה בין תחושה של המורים של היכן העולם שלהם והיכן העולם של התלמידים, הוא מביא לתחושה מאוד מסרסת לצוותים שהם לא יכולים לדבר מיניות עם תלמידים.
<ענת רצון: אני לא מדבר על דיבור על זהות מינית ונטייה מינית.
<ענת רצון: אנחנו עסוקים בכלל על דיבור על מיניות, על יחסי מין, על חיזור, על אהבה, על פרידה, על איידס, על פורנוגרפיה, התבגרות בעידן פורנוגרפי.
<ענת רצון: המבוגרים בבתי הספר - מהמפגשים שלנו - מרגישים לא כשירים כי אין להם אינסטגרם, אין להם ווטסאפ והם לא יכולים לדבר.
<ענת רצון: אנחנו עסוקים בחיזוק התחושה הזאת עליה מדברת נורה, שיש פער לחזק את תחושת המסוגלות הזאת.
<ענת רצון: אנחנו תמנון שצריך זרועות.
<ענת רצון: יועץ במערכת או פסיכולוג במערכת לא יכולים לעשות חינוך למיניות בריאה בעצמם לבד בתיכון שש-שנתי עם 1,500 תלמידים.
<ענת רצון: התפקיד שלנו הוא באמת להכשיר את הצוות לדיבור הזה.
<ענת רצון: אני לא מתכוונת לנחם אתכם ולומר שדיבור על יחסי מין מתי ועל הטרדות מיניות, הוא דיבור יותר שכיח.
<ענת רצון: אנחנו עסוקים בזה.
<ענת רצון: הפער הזה עליו דיברה נדמה לי חברת הכנסת רות קלדרון עת דיברה על התרגום של החוק וכי החוק הוא לא פתרון.
<ענת רצון: אני אומרת שגם בנושא של החוק להטרדה מינית או עכשיו החוק החדש למניעת הפצה, אנחנו עסוקים להעביר אותו לשטח כך שהחוק הוא מסר.
<ענת רצון: זאת אומרת, לא החוק לבד יעשה עבודה אלא העבודה היא עבודה חינוכית שלנו, עבודה של פרימה עדינה של חוטים בעמדות בלתי נסבלות.
<ענת רצון: עת דיבר חבר הכנסת ניצן הורוביץ על תל אביב ואחריו דיברה חברת הכנסת מיכל בירן על שמורת טבע, אני אומרת שגם שם אני לא רגועה.
<ענת רצון: דוגמה לסבר את האוזן.
<ענת רצון: בבית ספר במרכז תל אביב יכולה לפנות אלי יועצת ולומר לי שילדים שאלו מחנך בכיתה ו' אם הוא הומו.
<ענת רצון: חשבו כך.
<ענת רצון: הוא אמר שאכן כך הוא.
<ענת רצון: קול צעקה מההורים ואני מדברת על בית ספר במרכז תל אביב.
<ענת רצון: קול צעקה מההורים שרוצים לעשות אסיפת הורים.
<ענת רצון: אמרתי לה שאם תהיה אסיפת הורים על חייו הפרטיים של מורה, צריך לעשות על כל מחנכי ומורי בית הספר לגבי החיים הפרטיים שלהם ומה הרגלי היציאות שלהם וכולי.
<ענת רצון: זה סיבר לה אתה אוזן והיא אמרה תודה, נכון.
<ענת רצון: אני אומרת שאנחנו לא שקטים גם בשמורות טבע אלה.
<ענת רצון: כרגע יש מאתיים אלף שקלים באישור של ועדות הרכישות, מיזם משותף של חושן ושל המשרד, כדי באמת לתקצב הכשרות מיוחדות גם בפריפריות הגיאוגרפיות וגם בפריפריות החברתיות, אף שכמו שאמרתי לכם אנחנו לא שקטים בשום מקום.
<ענת רצון: אני רוצה להגיד שהמדריכים של היחידה שלנו שהם יועצים ופסיכולוגים הם מכל המגזרים.
<ענת רצון: תבינו שיושבים אצלנו מהמגזר החרדי, אנשים עם פאות, מהמגזר הערבי, מהמגזר הממלכתי-דתי והם שומעים.
<ענת רצון: מתוך ארבעה ימי יחידה יש לנו ארציים כל שנה, אנחנו מקדישים יום לנושא נטייה מינית וזהות מינית.
<ענת רצון: כמו שאמרתי קודם, יש שפע של נושאים שגם הם לא מדוברים מספיק.
<ענת רצון: בינואר יהיה לנו יום מיוחד.
<ענת רצון: מבחינתנו אלה השגרירים שלנו שיכולים לבוא לבתי הספר ולהרעיל את היועצים ואת הצוותים לעסוק בזה.
<ענת רצון: כמובן להזמין את חושן להיות שותפים לנו.
<ענת רצון: אני רוצה להתייחס לדבריו של אייל.
<ענת רצון: עבודת היועצת היא עבודה שקטה ומאחורי הקלעים.
<ענת רצון: דיברו כאן על נערה שיושבת בבית שלושה חודשים או חצי שנה, אבל זה לא משנה כמה זמן היא בבית כי דקה היא לא צריכה לשבת בבית ואנחנו צריכים לדעת על זה.
<ענת רצון: לכן הקשר בינינו הוא חשוב.
<ענת רצון: אסור לתת לדבר הזה להתרחש.
<ענת רצון: אני יכולה לדבר ממקור אישי כי אני במקצועי יועצת.
<ענת רצון: יכלה לנשור ילדה טרנסג'נדרית מתחת לידיים אבל אני יודעת שהיא טופלה היטב.
<ענת רצון: נכון שהתוצאה היא בסוף כזאת שהיא נשרה, היא לא הייתה פנויה ללמידה, היא הייתה עסוקה מאוד בתהליך המגדרי שהיא עוברת.
<ענת רצון: לכן, אם אני צריכה להסביר את מבחן התוצאה, נכון, נכשלתי במבחן התוצאה, היא לא החזיקה מעמד בבית הספר אבל אני יודעת שעשיתי עבודת קודש עם ההורים שלה, האבא נידה והאימא בכלל לא ידעה איפה היא נמצאת, וקישרתי אותה עם המרכז הגאה בגן מאיר ואני יודעת שהיא הלכה לשם באופן קבוע.
<ענת רצון: אני יודעת שהיא אמנם נשרה מהמערכת בטרם עת, דבר שחורה לי, אבל אני יודעת שהילדה הזאת עוברת תהליכים משמעותיים של חיזוק.
<ענת רצון: לכן אני חושבת שלפעמים לא תמיד ערים לעבודת היועצת שנעשית באמת בין ארבע קירות ומאחורי הקלעים.
<ענת רצון: עיקר מאוויינו הוא לצמצם את הפער - המטה, משרד החינוך והרעיונות שהולכים כאן - לאחרון התלמידים.
ניצן הורוביץ: למה אתם לא עושים את זה?
<ענת רצון: אנחנו עמלים.
<ענת רצון: אנחנו בהחלט עמלים.
<ענת רצון: יש לנו הכשרות.
ניצן הורוביץ: אני אישית נתקל במנהלים שהם מנהלים במערכת החינוך הממלכתית שמקבלים משכורת מכם והם מדברים אלי בצורה שהיא פשוט בושה וחרפה.
ניצן הורוביץ: אני לא מדבר על סתם אנשים ברחוב אלא על מנהלים ומנהלות.
ניצן הורוביץ: יש איזו סנקציה בעניין.
ניצן הורוביץ: אתם בכלל פועלים?
ניצן הורוביץ: הרי כל ההכשרות האלה, הן בכלל אופציונאליות והן לא בגדר חובה לא למורים ובטח לא לתלמידים.
ניצן הורוביץ: רוב בתי הספר סגורים ואתם לא מגיעים לרוב רובה של מערכת החינוך.
ניצן הורוביץ: אני פשוט לא מבין למה.
ניצן הורוביץ: צריך שאנשים יתאבדו?
ניצן הורוביץ: שתהיה אלימות?
ניצן הורוביץ: להזמין משטרה?
ניצן הורוביץ: איך לגרום לכם להבין את גודל העניין?
ניצן הורוביץ: זה לא אישי, אני בטוח שאת מעוניינת, אבל המערכת שלכם היא אטומה בצורה בלתי נסבלת.
<ענת רצון: כישורי חיים זאת תכנית חובה במערכת.
<ענת רצון: יש חוזר מנכ"ל וחובה להעביר כישורי חיים במערכת כאשר בחלק מתכנית כישורי חיים שנבנתה עם חושן, יש שיעורים בנושא הזה.
<ענת רצון: כדי שזה יגיע לאחרון התלמידים, המורים ומנהלים הומופוביים כאלה ייתנו לזה יד.
<ענת רצון: זאת אומרת, למנהל יש היום בניהול עצמי איזו אוטונומיה להתנהל ואנחנו מנסים לצמצם את הדבר הזה.
<ענת רצון: ההכשרות הן לא עניין של חובה.
<ענת רצון: השנה יש לנו מאתיים שעות הכשרה והנושא נכנס.
<ענת רצון: הוא בחסותנו והוא נכנס.
<ענת רצון: היועצות, כל יועצת שעברה הכשרה, היא הולכת בכוחות שיש לה ובמעמד הבית ספרי שלה ועושה הכול כדי לשכנע מנהל הומופוב.
<ענת רצון: הרב בני פרל מישיבת בר-אילן ברוטשילד בתל אביב יצא עם מאמר - - -
ניצן הורוביץ: את נתת דוגמה על בית הספר במרכז תל אביב שכאשר גילו שהמורה הומו, ההורים צעקו וכולי.
ניצן הורוביץ: מה המענה החינוכי שאתם כמערכת נותנים לעניין?
ניצן הורוביץ: האם באתם לשם ועשיתם איזו פגישה?
ניצן הורוביץ: ניסיתם להסביר?
ניצן הורוביץ: כינסתם את ההורים?
ניצן הורוביץ: הוצאתם איזו חוברת?
ניצן הורוביץ: משהו עשיתם?
<ענת רצון: אבל זה לא נכון.
ניצן הורוביץ: מה לא נכון?
<ענת רצון: מה שתיארתי עכשיו זה את ההתערבות שלנו.
<ענת רצון: כינסנו את ההורים?
<ענת רצון: חשבנו שזה לא נכון לכנס את ההורים כי זאת חדירה לפרטיות שלו שהיא לא נכונה ולא ראויה כי אחרת אני אכנס הורים גם כשיגידו על מורה אחר.
<ענת רצון: אני חושבת שאנחנו מאותו צד.
<ענת רצון: התסכול שלך הוא גם התסכול שלנו.
<ענת רצון: הצמצום הזה של הפער או הפער שמתקיים בין קבוצת אנשים מעוניינת שאלה אנשי המקצוע, היועצים והפסיכולוגים לבין אחרון התלמידים, הוא פער מטריד מאוד.
<ענת רצון: הוא מטריד אותך כמו שהוא מטריד אותנו.
<ענת רצון: התחלתי להגיד שאם הרב בני פרל מישיבת בר אילן אומר מהי הומופוביה?
<ענת רצון: זה כמו שתהיו שבתופובים, באותה מידה.
<ענת רצון: כשאחד קם עם דבר כזה, הניצנים האלה, מבחינתנו אלה הצלחות גדולות והצלחות כבירות.
<ענת רצון: אגב, אנחנו יותר אקסטרים מחושן.
<ענת רצון: אנחנו אומרים לבתי הספר שהם צריכים להביא כל שנה את חושן וכי אין על זה התיישנות.
<ענת רצון: אפילו חושן לא מבקש את זה כל שנה.
<ענת רצון: אנחנו אומרים להזמין את חושן כל שנה וגם אנחנו אומרים שחושן לא מספיק אלא צריך אנשים מעוניינים בתוך בית הספר כדי שימשיכו את הפעילות הזאת מעבר לסיפור האישי.
<עדי ברקו: חממות בתל אביב נוצרות כאשר משרד החינוך משליך את כל הפעילות לחושן ולמרכז הגאה.
<עדי ברקו: כשאומרים למישהו ללכת למטבחון, ללכת לפעילות ב-איגי, ללכת לתל אביב, בתל אביב מקבלים הומואים, כך נוצרת חממה.
<עדי ברקו: כשאתם אומרים לבתי הספר שהם צריכים להביא כל שנה את חושן, אתם פשוט משליכים את הכול על ארגוני הקהילה ולא הופכים את זה לדבר לגיטימי במערכת עצמה.
<עדי ברקו: עוד משהו שמאוד רציתי לומר.
<עדי ברקו: בנושא החממה, צריך להבין שבתל אביב, בפריפריה, בחינוך המיוחד ובמקומות דתיים, בכל המקומות יש לה"טבופוביה.
<עדי ברקו: זה לא ספציפי למגזר אחד בו יש יותר ובמגזר אחר פחות.
<ענת רצון: כמו שאמרתי, אני מסכימה אתך לחלוטין.
<ענת רצון: זה שלנו ואני לא מנסה להגיד שזה של חושן.
<ענת רצון: זה שלנו וזה שלנו בשיתוף כי תמיד טוב שיש אנשי מקצוע שיודעים לעשות את זה טוב ולחבור אלינו ולהרעיל יחד אתנו את הצוות.
<ענת רצון: אני מסכימה אתך לגמרי.
עמרם מצנע: יש לנו עוד עשר דקות לדיון חופשי.
<ענת רצון: אני רוצה לתת שתי דוגמאות.
עמרם מצנע: לא נספיק.
עמרם מצנע: יש כאן אנשים שבאו ורוצים להגיד מילה.
<שרה קלה מאיר: אני מהבית הפתוח לגאווה וסובלנות בירושלים.
<שרה קלה מאיר: אני שמחה להגיד ירושלים כי כאשר דיברנו כאן על להט"ב, כל הזמן יש איזשהו הקשר לתל אביב ועל המרכז ומקסימום שמעתי כאן ראשון לציון.
<שרה קלה מאיר: לצערי, כאשר אנחנו מדברים על להט"ב, ירושלים היא לגמרי פריפריה.
<שרה קלה מאיר: אנחנו הגוף היחידי שנמצא בירושלים.
<שרה קלה מאיר: אם דיברו על חינוך, על טלפונים של חירום, המטבחון שעושים בו פעילויות לנוער, אנחנו עושים את הכול אצלו ורוב העבודה שלנו היא בהתנדבות.
<שרה קלה מאיר: יש אצלנו היום 85 בני ובנות נוער.
<שרה קלה מאיר: נמצאים אתי כאן שניים מהם שהם חניכים ואני אשמח אם יקבלו את זכות הדיבור לפחות לדקה.
<שרה קלה מאיר: אנחנו גם עובדים עם בתי ספר.
<שרה קלה מאיר: שאלת קודם את חושן למה הם החליטו לעבוד עם צוותי החינוך, האם זאת פנייה מבתי הספר או שלהם.
<שרה קלה מאיר: אצלנו זאת הייתה פשוט פנייה של החניכים שבאו וזעקו שיש בבתי הספר שלהם אלימות.
<שרה קלה מאיר: צריך לזכור שירושלים מתמודדת גם עם איזשהו רצון לחיות בעיר הזאת באופן חילוני ואם יש קושי במרכז, על אחת כמה וכמה יש בירושלים.
<שרה קלה מאיר: להיות הומו זה קשה, להיות הומו בעיר דתית זה עוד יותר קשה, ולהיות הומו שעדיין רוצה לחיות אורח חיים דתי, זה עוד יותר ועוד יותר קשה.
<שרה קלה מאיר: במקרה שלנו, הגיעה אלי חניכה – וזה סיפור אמיתי לגמרי שסיפרתי בעוד פורום – שבמלים פשוטות פוצצה במכות בבית הספר כי גילו שהיא לסבית והיא באה וביקשה שנבוא לבית הספר שלה.
<שרה קלה מאיר: כשהגענו לבית הספר – דיברו כאן על תכנים יפים שהוכנסו לתוך בית הספר, וזה מקסים ומבורך – ואני ישבתי עם צוותי חינוך, ראיתי שלא רק שהם לא יודעים להכיל את התכנים האלה אלא בכלל לא יכולתי לחשוב איך הם יכולים להעביר את התכנים האלה.
<עידו מאיר: אני בן 19.
<עידו מאיר: אני חניך בבית הפתוח.
<עידו מאיר: אני רק אומר שבירושלים ספציפית יש רק אגודה אחת שהיא הבית הפתוח.
<עידו מאיר: אנחנו באמת סובלים ממחסור מאוד מאוד קשה.
<עידו מאיר: אנחנו האגודה היחידה בעיר של למעלה מ-800 אלף אנשים, העיר הגדולה בישראל שהיא גם עיר הבירה.
<עידו מאיר: אני אישית חוויתי בבית הספר שלי, אליו חושן לא הגיע, המון הומופוביה.
<עידו מאיר: בכללית יש הרבה להט"בופוביה מאנשי צוות, מתלמידים וגם מהיועצות.
<עידו מאיר: זה לא הגיוני שהמצב הזה יימשך כך.
<עידו מאיר: זה שיש את חושן, זה נחמד אבל זה וולנטרי ובתי ספר שהם חצי פרטיים או פרטיים בוחרים אם להביא אותו או לא.
<עידו מאיר: לדעתי שעות כאלה חייבות להיות חובה בכל מערכת חינוך שמכבדת את עצמה ודוגלת בפלורליזם.
<עידו מאיר: בשנה שעברה הסיסמה של מערכת החינוך הייתה האחר הוא אני אבל אני בכלל לא הרגשתי את זה.
עמרם מצנע: מה אתה עושה היום?
<עידו מאיר: אני בפני גיוס לצבא.
<עידו מאיר: אני מתגייס בינואר.