GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילן וירצברגר: השתלמויות, כל הנושא של עדכוני ידע במתודות מתקדמות.
<אילן וירצברגר: מי שראה בזמן האחרון את כל הוויכוחים על פסיכולוגים, על גישות שונות, אנחנו אחרי העניין הזה, לומדים את כל הגישות המתקדמות, evidence based practice ובאמת הפסיכולוגים שלנו הם מומחים בכל העניין של חירום.
עמרם מצנע: אתה אומר השתלמויות, זה לפסיכולוגים או השתלמויות לסגלי ההוראה השונים, או שזה גם וגם?
<אילן וירצברגר: אז יש שני דברים, קודם כל הכשרה שלנו, של הפסיכולוגים והיועצים בכל שיטות ההתערבות המתקדמות ובאמת יש כל הזמן עדכונים ובאים גם ללמוד מאיתנו, אבל גם אנחנו לומדים ממומחים שמגיעים מכל העולם וביום של אחרי וגם תוך כדי עבודה עם הצוותים ביחד עם הייעוץ החינוכי, כי ברור שצוותי החינוך הם נקודה קריטית לעבודה.
<אילן וירצברגר: חיים, כשהיינו פה בביקור, סיפרת פה על אוטובוס של הגנים, של סייעות הגנים, הסעה שנתקעה בדרך בין שני מחסומים כשברקע עפים עליהם טילים.
<אילן וירצברגר: ברור שכדי שהם יוכלו לעבוד עם הילדים צריך לעזור להם.
עמרם מצנע: כן, אבל איך הייתם מאורגנים?
עמרם מצנע: הרי יולי אוגוסט זה חופש.
עמרם מצנע: המורים - - -
אלון שוסטר: אנחנו לא בחופש.
עמרם מצנע: מה זה לא בחופש?
עמרם מצנע: המורים בחופש.
<אילן וירצברגר: השירות הפסיכולוגי לא פועל לפי הלו"ז של משרד החינוך, השירות הפסיכולוגי עובד כל השנה.
עמרם מצנע: אני מדבר על המורים.
עמרם מצנע: הרי מי שבא במגע עם הילדים - - -
<אריה חודרה: כינסנו גם צוותים לפני תחילת הלימודים, עוד הרבה לפני, בשקט, בלי הסתדרות המורים, כדי שלא ייעצרו.
עמרם מצנע: אבל מה עושים?
עמרם מצנע: המורים, אחד נסע לחו"ל, אחד נסע למשפחה שלו ל - - -
<אריה חודרה: אתה מדבר מבחינת ההחזקה של הילדים או מבחינת ה - - -
עמרם מצנע: מבחינת הפעלת המערכת.
<אריה חודרה: מבחינת הפעלת המערכת, מערכת החינוך הבלתי פורמלי שבקיבוצים היא מאורגנת מבעוד מועד, היא החזיקה בעצם את כל הילדים, גם בגיל הרך וגם בחינוך מ-א' עד ה'.
עמרם מצנע: המערכת הלא פורמלית, לא המערכת הבית ספרית.
אלון שוסטר: הגנים שלנו פעלו.
אלון שוסטר: נתקלנו בקושי גדול מאוד, הגננות לא באו מתוקף זכויות העובד ואני רוצה להגיד דבר נוסף, אנחנו היינו במשטר מל"ח ולא הפעלנו, אני חושב, את מה שהיה צריך להפעיל כדי שהגננות תהיינה פה.
<אריה חודרה: אפרופו לקחים לחירום.
אלון שוסטר: אפרופו פערים ומתחים וכו' וכו'.
<אריה חודרה: ופה גם לקחים בחירום, זה שמערכת החינוך לא עבדה, זה יכול לשמש אותנו גם כיתרון ולא רק חיסרון, כי לכאורה אם משרד החינוך היה פותח את שעריו ומציע למורים וגננות שנמצאות כרגע בחופשה בבית לבוא ולהתנדב ולתמוך עם איזה שהוא תגמול כלשהו, מערכת הגיל הרך שלנו עבדה ב-50% תפוקה, צוותים לא עבדו, נשחקו, לא היו קיימים, אם משרד החינוך היה יוזם את הזימון של מורים וגננות וכו' לתוך מערך החינוך ותומך בבלתי פורמלי יכולנו לתפקד הרבה יותר טוב.
<אריה חודרה: זה משהו שלהערכתי צריך לקחת אותו קדימה, בעתיד לבוא, למבצע הבא שיקרה מתי שהוא.
<ענת רגב: חשוב להגיד פה שהילדים מועסקים גם בחופשים.
עמרם מצנע: זה אני יודע, אבל זה לא מערכת החינוך.
<ענת רגב: יש מורות שהתנדבו ויש כאלה ש- - -
עמרם מצנע: בית הספר של הקיץ פעל אצלכם?
<ענת רגב: לא.
עמרם מצנע: או שזה גם היה בשלושה השבועות הקודמים?
<ענת רגב: לא, כי יש בתי ילדים בקיבוצים ויש להם פעילויות שם והם לא רוצים לנסוע, ושם זה פועל עד ארבע, אז זה לא פעל, לא נרשמו.
<ענת רגב: מעבר לזה מורות כן באו בחודש האחרון המון - - -
עמרם מצנע: בסדר, זה על בסיס התנדבות.
עמרם מצנע: כל השלד הזה של מערכת החינוך לא קיים.
<רותי אהרוני: לא, מה שקורה בשעת חירום, יש קשר מיידי בין מנהלי בתי הספר, הפיקוח וכל המערך התפעולי - - -
<אריה חודרה: כן, אבל זה לא להחזיק את הילדים.
<רותי אהרוני: רק שנייה.
<רותי אהרוני: מה שבאמת המורים והמנהלים נדרשים זה ליצור קשר אינטנסיבי עם הילדים באמת במטרה ראשונית לזהות אם ישנם ילדים במצוקה, לאן להפנות אותם ומה לעשות איתם.
<רותי אהרוני: מבחינת בית ספר של הקיץ הוא פעל עד הרגעים הקריטיים ומה שעשו לדוגמה באשכול, ניצני אשכול שביקרת בו, הם פעלו בתוך הקיבוצים.
<רותי אהרוני: יובלי הבשור פעל הלכה למעשה, הילדים הגיעו בתפוסה של 70% לפעילות של בית הספר של הקיץ.
<רותי אהרוני: תחת פצמ"רים וכל מה שאתה רוצים.
<רותי אהרוני: גם באשקלון, דרך אגב, הייתה פעילות במקלטים, יחד עם החינוך הבלתי פורמלי.
רות קלדרון: זאת אומרת שמורות וגננות כן עבדו במתכונת קצת אחרת.
<רותי אהרוני: בבית הספר של הקיץ, בעיקרון מי שהפעיל אותו זה היו מורים.
עמרם מצנע: בית הספר של הקיץ, זה היה שלושה השבועות הראשונים, הוא הסתיים בעצם עם תחילת המבצע.
<רותי אהרוני: כן, אבל כשבאים מורים וילדים ואומרים 'לא הייתה לנו בעצם חופשה', זה כי היה איזה שהוא קשר.
<רותי אהרוני: כלומר מערכת החינוך פעלה בדרך אחרת בהתאם לסיטואציה.
רות קלדרון: אני יודעת שיש מנגנון שאם חלילה יצטרכו אז בית הספר באמת יכול להיות - - -
<רותי אהרוני: החינוך הבלתי פורמלי העסיק את הילדים.
רות קלדרון: לא, שולם למורים.
עמרם מצנע: בסדר, אבל זה מחייב את ההסכמה של המורה להשתתף בזה.
<אריה חודרה: זו גם סוגיה שצריך לדון בה, כי בית הספר של הקיץ מתאים לאקולוגיה של מושבים וערים בעיקר, לקיבוצים זה לא מתאים.
<אריה חודרה: צריך לעשות התאמה.
עמרם מצנע: אני מציעה לכם לעשות התאמה, כי פשוט מישהו יממן לכם.
<אריה חודרה: לא, ברור לי לחלוטין שנעשה התאמה.
<אריה חודרה: רק אם זה היה מגיע מבעוד מועד היינו יכולים לעשות התאמה, רק שזה הגיע בשלב כל כך מאוחר שלא יכולנו לעשות התאמה.
עמרם מצנע: אבל השאלה באמת, זה יתרון שבית ספר לא פעל או חיסרון?
<אריה חודרה: מצד אחד זה יתרון, מצד אחד זה חיסרון.
<אריה חודרה: מהצד הזה שהייתה לנו אפשרות לגייס, שהאוכלוסייה שלנו התרחקה וחיפשנו מקומות להתרחק אליהם, מוסדות חינוך גדולים יכלו לקלוט את התושבים שלנו, ניר העמק ועוד כל מיני כפרי נוער למיניהם שהיו פנויים לקלוט אותם.
<אריה חודרה: מצד שני עוד יתרון לעניין הזה, שבעצם תושבים נמצאים בחופש ופזורים, קל יותר להעביר את הזמן ולא לדאוג לכל מיני פתרונות שלמערכת החינוך הבלתי פורמלי זה היה הרבה יותר פשוט.
<אריה חודרה: בגדול, כשאני חושב על זה, זה הרבה יותר יתרון.
<ענת רגב: יתרון נוסף זה שמורות רבות התפנו וזה ואם היינו צריכים לפתוח אז הייתה לנו בעיה, כי יש לנו מורות שהן קצת יותר מרוחקות ואם שם היו פותחים כשיש מצב כזה ואין לילדים מיגון אז הן צריכות להישאר עם הילדים בבית.
<ענת רגב: אז לפתוח זה היה יוצר לנו בעיה של מחסור של כמעט 20 מורות.
<רותי אהרוני: אני רוצה לומר עוד משהו.
<רותי אהרוני: מינהל חברה ונוער,שהוא הזרוע של משרד החינוך, בעצם היה בקשר מאוד אינטנסיבי עם הרשויות המקומיות בתכנון של הוצאת ילדים מחוץ ליישובים, לכיוון צפון או מרכז, לפעילות מחוץ ליישובים האלה, הפעלות מיוחדות מאוד, במקלטים מחוץ ליישובים, כך שהיה איזה שהוא קשר מאוד פעיל במטרה לתת מענה.
אלון שוסטר: ההנחה שלי זה שאם היו לימודים המערכה הייתה נראית קצת אחרת.
אלון שוסטר: אני מתקשה לראות שהיינו מפעילים את בתי הספר, כנראה שהיו מגיעים למסקנה שלא.
יעקב אשר: אף אחד לא היה לוקח אחריות.
אלון שוסטר: זהו, ואז אורך המבצע, יש לי הרגשה שהוא היה מתקצר.
<לבנת עציץ: זה שהמבצע קרה והתרחש בחופש הגדול, לפחות מבחינת מערכות הגיל הרך, יצר מורכבות מאוד מאוד גדולה.
<לבנת עציץ: אני יכולה להגיד שמבחינתי או מבחינת השטח שני משרדים שאנחנו עובדים איתם, המשרד לכלכלה ומשרד החינוך, היו נעדרים.
עמרם מצנע: לא קיימים.
עמרם מצנע: מילה נרדפת.
<לבנת עציץ: ובערך מתי שהתחלנו להתארגן לפתיחת השנה אז הם הגיעו והם הגיעו עם חוסר יכולת מבחינתנו להתאים את עצמם למציאות, לראות את המציאות, להתחבר למציאות.
<לבנת עציץ: הצוותים שלנו עבדו פה, חודשיים עבדו פה צוותים, בלי הגננות ובלי נקרא לזה הדמויות המנהיגות מבחינת הגן והם עבדו בתוך המורכבות שהם השאירו את הילדים שלהם בבית, והן מגיעות בדרך כלל משדרות או מתוך היישובים עצמם והייתה פה מורכבות מאוד קשה של שחיקה קשה, של עומס מאוד גדול, של פחד, של חרדה והם הגיעו.
<לבנת עציץ: כל הזמן משווים את זה לאנשים, אנחנו באמת ניסינו למצוא את הדרך להגיע למשרד החינוך, לאותן גננות, עם המורכבות שאנחנו מבינים שגם הן מגיעות איתה, חלקן תושבות היישובים פה והן התפנו איתם, אבל להגיע אליהן, שהן יבואו וייכנסו לתוך המערכות ויסייעו, אני חושבת שעצם זה שזה קרה בחופש, יש לזה השפעה מערכת על ההתנהלות ביום יום.
<לבנת עציץ: אני חושבת שנוצר פה פער מאוד גדול.
<לבנת עציץ: הגננות בסך הכול נכנסו ביום הראשון לגן, אחרי הכנה, הכנה טובה שעשו להם, יחד עם השפ"ח ויחד עם משרד החינוך, אבל הם פגשו צוותים שעבדו חודשיים במציאות מאוד מאוד מורכבת, גם ברמה האישית וגם ברמת הגן והמעונות, וצריך לראות איך אנחנו מתארגנים עם הפער הזה, איך אנחנו מצמצמים אותו בעתיד, איך אנחנו נערכים אחרת.
<לבנת עציץ: אם דיברת על מה אפשר לעשות אחרת, זה מבחינתי למידה שצריך לעשות אותה, עם משרד הכלכלה ועם משרד החינוך.
<אריה חודרה: הלאקונה הגדולה באמת זה נושא של מערך כוח אדם, לתגבר את המערכות האלה, כי אני חושב שגם בזמן לימודים וגם בזמן החופש הגדול זו סוגיה משמעותית.
עמרם מצנע: הלוא את גיל 3 זה מעונות ומעונות כן עבדו.
עמרם מצנע: זאת אומרת בשנה רגילה הם כן עובדים ביולי ובחלק מאוגוסט.
<לבנת עציץ: עד ה-15 באוגוסט כן.
<אריה חודרה: גם הגנים אצלנו.
עמרם מצנע: הגנים פורמלית לא.
<אריה חודרה: לא פורמלית, בלי גננת, אבל הצוות נשאר לעבוד.
עמרם מצנע: לא, אני רוצה לדבר על פורמליות.
עמרם מצנע: מבחינה פורמלית מעונות היום שהם באחריות משרד הכלכלה אמורים לעבוד עד ה-15 באוגוסט.
עמרם מצנע: הגנים לא, בגנים ב-1 ביולי הגננות יוצאות לחופש, הסייעות יוצאות לחופש.
עמרם מצנע: הסייעות זה סיפור קצת שונה, בפועל כן.
<לבנת עציץ: לא אצלנו.
עמרם מצנע: זה סיפור קצת שונה.
עמרם מצנע: עכשיו, בגנים גננות או מורים זו התנדבות, אם הוא רוצה לבוא הוא בא, אתה לא יכול לחייב אותו, לעומת הסייעות שכן יכולות לפעול.
עמרם מצנע: זו שאלה מאוד מעניינת, מה הלקחים קדימה לתקופות של חופש ולתקופות של בית ספר.
<רותי אהרוני: נכון.
<רותי אהרוני: גם לקחת בחשבון שחלק מהגננות מתגוררות גם במקומות בעוטף עזה, שגם להן יש משפחות והילדים וכו'.
<רותי אהרוני: קשה באמת לנתק לפעמים.
<לבנת עציץ: אבל גם העובדות, זה לא רק הגננות.
<לבנת עציץ: זה כל הזמן מה ששוחק.
<רותי אהרוני: אבל אני חושבת שאחד הלקחים שבהחלט עושים בכל מיני רשויות ואני קצת שותפה שם, זה באמת מה הלקחים.
<רותי אהרוני: יכול להיות שצריך לבנות תכניות נוספות, תכניות מגרה, שבשעת חירום מהסוג הזה, את מי מגייסים.
<רותי אהרוני: עושים את זה גם בהקשר לנוער פעיל, דרך אגב.
עמרם מצנע: יש פה כמה שכבות.
עמרם מצנע: שכבה אחת, הלוא כל יישוב, בעיקר קיבוצים, לומד את הלקחים שלו ברמה שלו.
עמרם מצנע: אחר כך יש לך מועצה אזורית, אחר כך יש את השכבה של משרד החינוך שצריך להחליט מה עושים במקרה כזה, כי יש כל מיני - - - אפשר להגיע עד כיוון של ריתוק משקי.
<אריה חודרה: עובדתית בצוק איתן, אחרי שגירדנו את כל האמהות המתנדבות ואת ההורים המתנדבים ואת כוחות העזר הפנויים היה לנו 50% תפוקה של כוח אדם בתוך המערכת וזה הגבול ש - - -
עמרם מצנע: טוב, גם היה בטח 50% ילדים.
<אריה חודרה: כן, אבל זה לא בהכרח אחד אחד מבחינת הצוות.
<אריה חודרה: הגן צריך להתנהל, זה פחות משנה אם יש לי 3 או 10 ילדים כרגע מבחינת הצוות.
רות קלדרון: אני רוצה לשאול שאלה את הפסיכולוגיות, אתם לא מרגישים שצריך לתת חופש לאנשים, כדי לגמור את השנה הזאת?
רות קלדרון: כלומר הם יסתדרו וימשיכו וימשיכו וימשיכו?
<חיים פליישמן: גם לפסיכולוגים היינו שמחים.
רות קלדרון: לא, תיקחו את עצמכם, לפנים משורת הדין, שלא עזה תחליט, אלא אתם תחליטו שאנשים - - - כי אחרת, כמו שאמרתם, זה לא גמרנו עם המלחמה ואנשים נשחקים.
רות קלדרון: אני למדתי מכם ש - - -
עמרם מצנע: החופש הכי גדול, רות, לדעתי זה ל - - -
<רותי אהרוני: רות, נגיע לכיתות ותשאלי את הילדים, אני עוד לא שמעתי כזאת שמחה.
<רותי אהרוני: שמחת בית השואבה.
<רותי אהרוני: הגעתי ביום הראשון לתוך הכיתות, את שומעת את הילדים, 'נו, ילדים, איך היה?
<רותי אהרוני: רוצים עוד חופשה?' 'לא, איזה כיף היה לחזור'.
<רותי אהרוני: אמרתי, אני שומעת נכון?
<רותי אהרוני: הילדים פשוט מרוצים - - -
<אריה חודרה: שגרה היא חשובה.
<אילן וירצברגר: אני חושב שזה לא ליניארי, זאת אומרת יש בזה תהליכים.
<אילן וירצברגר: אני חושב שבשבוע שלפני, כשדיברו עם המורים בסדנאות שעשו, המורים היו בתחושת מצוקה מאוד קשה ולא רצו לחזור.
<אילן וירצברגר: מצד שני, כשהגעת ביום הראשון והשני ללימודים החוויה הייתה של שמחה גדולה שראית גם אצל המורים.
<אילן וירצברגר: אני חושב שהדברים האלה - - -
רות קלדרון: אתם עובדים על הספירים ובסוף אתה נופל.
רות קלדרון: יש פה המון אנשי מקצוע שהם מאוד עייפים.
רות קלדרון: הייתי שולחת את כולם לטורקיה, למרות שטורקיה עכשיו - - - לאילת.
<אריה חודרה: חלק מהבקשה שלנו ממשרד החינוך זה כן לעשות גשר בין כיפור לסוכות וליצור איזה שהיא חופשה קצרה/ארוכה כדי שינוחו ויחזרו חזרה.
רות קלדרון: גם להביע הערכה מצד המדינה ולהגיד 'תנוחו קצת'.
<אריה חודרה: אז כשאתם חוזרים לבית המחוקקים תעזרו לנו.
<אילן וירצברגר: רק משפט אחד לסיום.
<אילן וירצברגר: אנחנו בעצם עכשיו עסוקים בכל הנושא של איתור ילדים ובניית מענים כשחלק מהרעיון של בניית המענים גם לאנשי הצוות זה שזה ברור שלא מדובר ב-one shot, אלא מדובר על תהליך שיקרה לאורך השנה, כי תחושות שעכשיו מרגישים, אני מניח שהחגים יעוררו עוד דבר, החזרה אחרי החגים תהיה מורכבת, אז אנחנו בהחלט נערכים בחשיבה ארוכה, באמת משרד החינוך גייס והקצה הרבה מאוד משאבים לצורך מתן מענים, גם מכלול אוכלוסייה נתן תקציב ליישובים של 0 עד 7 ואנחנו עכשיו בתהליכי האיתור, גם של ילדים וגם של אנשי צוות לעזור להם.
אלון שוסטר: חיים, בבקשה.
<חיים פליישמן: נראה לי שהפרופסיה מבחינה פסיכולוגית חינוכית נדרשת מעצם המציאות שבה היא פועלת.
<חיים פליישמן: זאת אומרת מסגרות חינוך, להחזיק איזה שהיא תודעה מערכתית ושיהיה בזה גמישות תפקודית.
<חיים פליישמן: אז בהתאם לגמישות התפקודית הנדרשת אני חושב שאנחנו נצמצם בתיאור מודל ההפעלה של שפ"ח בחירום, אני אתן את הדגשים המרכזיים ואני רוצה לתת מספיק זמן לתוך החצי שעה שיש לפסיכולוגים שנשאו בעיקר הנטל ועבדו ימים כלילות ביישובים.
<חיים פליישמן: הם נתנו מענים למסגרות החינוכיות ולגורמים מרכזיים בקהילה, קצת לתת דוגמאות מהעבודה שלהם בשטח.
<חיים פליישמן: אני חושב שקיבלתם סקירה די רחבה ורב ממדית לגבי הקונטקסט שבו האוכלוסייה חיה בשער הנגב, הקונטקסט שבו גם השפ"ח פועל.
<חיים פליישמן: אולי כמה מילים על השפ"ח לפני שאני מתאר את הנחות הבסיס לעבודה.
<חיים פליישמן: אז השפ"ח מורכב מ-6 פסיכולוגים שעובדים במערכות, הפסיכולוגים נותנים מענה בשגרה ובחירום לכל מסגרות הגיל הרך, מגיל לידה ועד גיל 6 ביישובים עצמם, כלומר הם פועלים בתוך היישובים.
<חיים פליישמן: בחירום אנחנו מכנסים את כל ה - - - בשגרה הכנסנו בשנה וקצת האחרונים עבודה שוטפת, לא רק בחירום, אל מול מסגרות החינוך החברתי, שהיא בבסיסה קהילתית.
<חיים פליישמן: זאת אומרת איזה שהיא יציאה מתוך הקונספציה של עבודה של פסיכולוג חינוכי בתוך מערכת חינוכית פורמלית ולהרחיב אותה לעבודה שהיא עם אספקט קהילתי מודגש.
<חיים פליישמן: כמובן שנותנים מענה בשוטף גם למסגרות החינוך הפורמליות, בתי ספר היסודי והתיכון כאן.
<חיים פליישמן: שוב, ניתנה פריסה די רחבה לגבי הקונטקסט, אז אני ארצה להדגיש שתי נקודות מרכזיות מיני רבות מהנחות הבסיס לעבודה שלנו פה בחירום.
<חיים פליישמן: הנחה בסיסית אחת מתבססת על העובדה שבעצם האוכלוסייה פה בשער הנגב, כמו שאלון הדגיש את זה, חיה פה תחת מתקפה, אפשר לקרוא לזה, למעלה מ-13 שנה, ולפחות לחלק מהאוכלוסייה לחיות תחת מתקפה 13 שנה זה אומר לחיות במצב חירום או במצב משברי מתמשך.
<חיים פליישמן: בתוך מצב משברי מתמשך אין בעצם יום שאחרי או תקופה שאחרי, יש בעיקר היום שלפני, היום שלפני המבצע הבא.
<חיים פליישמן: כשמדברים על טפטופים מדברים לפעמים על תקופות שהיו פה, גם בתקופה שלפני עופרת יצוקה, תקופה שהיו 40 או 50 קסאמים ביום.
<חיים פליישמן: שזה היה טפטופים.
<חיים פליישמן: זו המציאות בה האוכלוסייה חיה.
<חיים פליישמן: אם מדברים על פוסט טראומה במונחים המקצועיים אני חושב שכאן מדברים גם על מונחים של און גואינג טראומה.
<חיים פליישמן: הנחה נוספת חשובה זה הנחה שהיא קשורה ל - - - שבועיים לאחר שוך הקרבות אנשים יוצאים מהממ"דים, מהחדרים המוגנים, ביישובים העורפיים מהמקלטים, רבים מאוד מהאוכלוסייה, במיוחד מהאוכלוסייה צמודת הגדר או סמוכת הגדר, שחיה חיי פליטות במשך למעלה מחודשיים, חוזרת ליישובים.
<חיים פליישמן: אני חושב שזו נקודה קריטית בהבנה שהאוכלוסייה הזו נדרשת לאיזה שהיא עצירה והתבוננות על תקופה שהם עברו, תקופה לא פשוטה, התבוננות על מה שהם עברו ואיזה שהיא הסתכלות לאיזה מציאות הם חוזרים וגם באיזה מציאות הם בוחרים להמשיך ולחיות ולפעול בשגרה ולגדל את הילדים שלהם.
<חיים פליישמן: זו מציאות שבה הביטחון הקונקרטי לא בידיהם מאז ומתמיד, אבל לא בטוח, לפחות תודעתית לא בטוח שהוא השתנה כל כך.
<חיים פליישמן: מבחינת המעטפת הפסיכולוגית, תחושת המוגנות ותחושת הביטחון, גם היא נסדקה.
<חיים פליישמן: בתוך הסדקים האלה כן מתנהל, לפחות אצל חלק מהאוכלוסייה, בטח סמוכי הגדר, איזה שהוא דיאלוג פנימי, דיאלוג קבוצתי יישובי קהילתי, אני חושב שגם מועצתי, על משמעות החיים פה.
<חיים פליישמן: על משמעות החיים, על האידיאולוגיה של החיים פה ועל תנאי הקיום הבסיסיים של לחיות באזור כזה של חירום.
<חיים פליישמן: אלה דגשים לגבי הקונטקסט שבו השפ"ח פועל.
<חיים פליישמן: קווים מנחים לעבודת השפ"ח בחירום מתמשך, במלחמה ובטח בתקופה שאחרי.
<חיים פליישמן: אני אתן מעט, כדי לתת זמן לאחרים לדבר.
<חיים פליישמן: נקודה מרכזית אחת שהייתי רוצה להדגיש אותה זה בעצם תודעה מערכתית.
<חיים פליישמן: תודעה מערכתית, הכוונה היא שפסיכולוג חינוכי נדרש לגמישות תפקודית, זאת אומרת להיות ערני לצרכים המשתנים של המערכות ולסטינג שבו הוא פועל.
<חיים פליישמן: זה אומר שאם בזמן מלחמה, בזמן חירום מתמשך, המסגרת פועלת בעיקר ביישובים ונדרשת הגעה ליישובים ועבודה בסטינג אחר, אז זה אומר שהפסיכולוגים נעים מהמסגרות החינוכיות הפורמליות ומהחדרים בשירות הפסיכולוגי ליישובים ונותנים מענים שם.
<חיים פליישמן: - - - הם הפיכת מרכז הדחק הנייח שהיה עד התקופה של עופרת יצוקה, מרכז הדחק שטיפל בנפגעי חרדה ישב בשירות הפסיכולוגי וברווחה ונפגעי חרדה היו צריכים להגיע אל מרכז החוסן כדי לטפל בטיפול, אז עכשיו מרכז הדחק הוא נייד.
<חיים פליישמן: זה אומר שפסיכולוג חינוכי ועובד סוציאלי, במקרה שיש נפגעי חרדה, נעים מהמקום שבו הם שוהים אל היישוב ונותנים מענה בשטח ונותנים טיפול ראשוני בנפגעי חרדה ואחר כך מחברים אותם לשירותים טיפוליים להמשך.
<חיים פליישמן: זו דוגמה לגמישות תפקודית.
<חיים פליישמן: נקודה נוספת שאני רוצה להדגיש אותה זה עמדה פרו אקטיבית.
<חיים פליישמן: זאת אומרת על מנת לתת מענים מקצועיים בזמן אמת, מתוך ניסיון להבין את השלכות המציאות על האוכלוסייה הפסיכולוגים החינוכיים פועלים בארבעה מישורים מרכזיים.
<חיים פליישמן: אחד זה איתור יזום של ילדים ואנשי צוות שזקוקים להתערבות, דרך שיח עם אנשי החינוך.
<חיים פליישמן: דבר נוסף זה הכשרה והדרכה לאנשי הצוות החינוכי, במבצע זה תוך כדי הלחימה, הגעה ליישובים ועבודה עם המסגרות החינוכיות ביישובים על מנת להכשיר אותם לעבודה עם הילדים.
<חיים פליישמן: דבר נוסף, מאוד משמעותי, מעבר להדרכה אז גם תמיכה, תמיכה לאנשי הצוות שנדרשים להכיל את הילדים, הם צריכים להיות מוכלים בעצמם.
<חיים פליישמן: דוגמה למשל זה עבודה עם צוות הגננות שנדרש להגיע ליישוב ולא יכול היה להיכנס והיה חשוף לקסאמים ואחר כך הם היו צריכים להגיע ולהמשיך יום עבודה רגיל.
<חיים פליישמן: היה צריך לעשות איזה שהיא התערבות והתערבות די ממושכת ומורכבת.
<חיים פליישמן: ודבר אחרון, הנושא של טיפול בילדים, טיפול משפחתי והדרכת הורים, שגם אנחנו נותנים בשוטף ובטח בחירום.
<חיים פליישמן: דבר אחרון זה פיתוח נוסף לתודעה קהילתית והתערבות קהילתית שהמשכנו לפתח במהלך הנושא הזה זה עבודה עם צוותי צח"י.
<חיים פליישמן: צוותי החירום היישוביים, מעבר לעבודה אל מול צוות החירום המועצתי ועבודה עם אוכלוסייה שזה חינוך ורווחה, גם עבודה ישירה אל מול צוותי החירום היישוביים, שהפן הייחודי שאנחנו מכניסים, מעבר לפן המאוד משמעותי של עובדים סוציאליים, שבעיקר מכשירים ומדריכים את הצוותים האלה, זה איזה שהוא דגש לתודעה לגבי הצרכים של הילדים והצוותים החינוכיים, הדגשת האספקט ההורי ואולי גם האספקט ההורי של צח"י עצמו אל מול האוכלוסייה שאותו הוא משרת בזמן חירום.
<חיים פליישמן: זה ככה בקצרה על מודל ההפעלה בחירום.
<חיים פליישמן: אני אשמח לשאלות, אבל אני אשמח אם יתאפשר קודם כל לפסיכולוגים שעבדו במהלך כל המבצע לתת ככה סיפורים מתוך העבודה, גם בזמן הלחימה וגם קצת עם איזה שהיא התבוננות ליום שאחרי, לתקופה שאחרי.
עמרם מצנע: מי יכול לתת איזה שהוא תיאור יותר פלסטי של יום עבודה בלחימה.
<אילנה אליאסי: אני אדבר על - - -
עמרם מצנע: את בגנים, נכון?
<אילנה אליאסי: לא רק.
<אילנה אליאסי: אני הפסיכולוגית של כפר עזה בין היתר ואני אדבר קצת על העבודה בכפר עזה.
<אילנה אליאסי: אתה אמרת מציאות פלסטית ואני חושבת שזה מושג מאוד מתאים כי אני חושבת שאם לא חווים את זה באופן תלת ממדי באון ליין נורא קשה, יש חוויות שאם אתה לא חווה אותן, כל רמת הרגישות והאמפתיה שיש לאדם לא מספקת כדי להבין את זה ואני יכולה להעיד את זה עליי, שאני עובדת פה כ-20 שנה ובעשור הראשון הייתי מגיעה לפה מתל אביב וזה היה רילוקיישן day by day ובעשור הנוכחי אני גרה פה.
<אילנה אליאסי: אני יכולה להגיד למשל איך זה בכפר עזה, שזה אחד היישובים היותר - - -
עמרם מצנע: על הגדר.
<אילנה אליאסי: ואחמד מאוד אוהב את - - - יש לו קשר אישי לנחל עוז וכפר עזה ואני יכולה להגיד לך איך הדברים האלה מתחילים, הדינמיקות עובדות ככה שלפני כל מלחמה פורמלית יש איזה שבוע, עשרה ימים של משחק מקדים, הם מתחילים את האימונים ליישובים הסמוכים לפצמ"רים.
<אילנה אליאסי: אולי לפני זה אני אתן איזה שהיא הקדמה שאני חושבת שצריך להבין שיש פה לטוב ולרע באזור הזה אקולוגיה אנדמית כזאת, של חוויה של חיים בתוך מצב חירום ומהפרספקטיבה שלנו אני אגיד שיש פה עוד איזה שהוא ייחוד בזה שבעצם גם אנחנו כגורם מסייעים אנחנו חווים את אותו חירום.
<אילנה אליאסי: אני בטוחה שזה צובע אחרת לגמרי את המרקם של התפקוד - - -
עמרם מצנע: וזה יתרון.
<אילנה אליאסי: וחיסרון, כי כשאני נוסעת לכפר עזה, אני הייתי גם פעמיים פסיכולוגית של נחל עוז ואומרים לי 'תבואי עכשיו, תבואי עכשיו' ואני עוזבת את הילדים שלי ויש בדרך צבע אדום, כל איש חירום, או איש שעובד פה בתחומים קהילתיים או רווחתיים, הוא יגיד לך שתמיד יש את הדילמה איפה אני שם את הקשב שלי.
עמרם מצנע: אבל מצד שני מבחינת המטופל, כשאת באה לכפר עזה הם יודעים שלא באת מתל אביב, אלא באת מפה.
<אילנה אליאסי: כן, אני חושבת שמהפרספקטיבה שלהם זה עושה את התקשורת מולי או את הצריכה של השירותים שאני מנגישה להם הרבה יותר נוחה, אבל מהפרספקטיבה שלנו, זה עושה את זה מצד אחד יותר עשיר, אבל מצד שני יותר מדי מעובה או סמיך.
<אילנה אליאסי: אני לא יודעת איך להגיד את זה.
רות קלדרון: אתה גם לא פנוי, אתה בעצמך במצוקה.
רות קלדרון: זה כמו מרכז נפגעות אונס, שגם המטפלת נמצאת בחוויית אונס.
רות קלדרון: זה מאוד מאוד קשה.
רות קלדרון: המטפל בהתערבות צריך להיות שקט ולהיות לגמרי עם המטופל וכאן זה אנשים שהילדים שלהם בבית.
עמרם מצנע: בסדר, אבל מבחינת המטופל הוא מרגיש יותר קשר עם מישהו שחווה את אותן חוויות.
עמרם מצנע: כשהורה מספר לך על הבעיות עם הילד - - -
יעקב אשר: זה ברור, כשאתה מרגיע מישהו והוא יודע שאתה גם - - -
<אילנה אליאסי: זה שהוא יודע שבתוך עמו הוא יושב והוא לא צריך - - - אפילו הטרמינולוגיה.
רות קלדרון: אפילו לקטר, אפשר לקטר לך כי גם את סובלת.
<אילנה אליאסי: אפשר לקטר לי כי הם יודעים שזה נופל על אוזניים לא ערלות.
עמרם מצנע: אוזניים מבינות.
<אילנה אליאסי: וזו חוויה שכן יש פה.
<אילנה אליאסי: אני חושבת שבכלל העבודה שלנו כפסיכולוגים, הייתי אומרת, אם זה לא היה מחריד את האוזן, שעם השנים המציאות פה הולכת ומשתבחת במובן של יותר רזולוציות שהן ברמה של פיין, אבל מצד שני אני מרגישה שאני נדרשת לעבודה שהיא לא רק פסיכולוגית.
<אילנה אליאסי: מגיעות אליי סוגיות סוציולוגיות, סוגיות פילוסופיות.
<אילנה אליאסי: כשאמא מתקשרת אליי שאני אתן לה פתק אם היא אמא טובה או רעה שהיא גרה פה, או נטשה או לא נטשה את האזור, לא לזה הוכשרתי, ואני נאלצת להיות במקומות כאלה.
רות קלדרון: כאשר זה מדובר גם עלייך.
<אילנה אליאסי: ואני חייבת להגיד שתוך כדי זה, רגע אחרי זה, מהדהד, אני מנסה לציינן את עצמי כאמא.
<אילנה אליאסי: אני חושבת שמי שלא חי את זה וזה באמת בסופו של דבר חי בדברים הכי קטנים, זאת אומרת אם אני כן או לא הולכת לבריכה ואם אני הולכת לבריכה, אם הילד שלי רוצה עם האופניים ואני מסכימה או לא מסכימה, כי פה יש פחות ממ"דים ושם יש יותר ממ"דים, ואם אני מרשה לו להיכנס לעמוקים כי הממ"ד הוא - - - ואלה סוגיות שאני בעצמי עסוקה בהן והן מובאות לפתחי כפסיכולוגית.
<אילנה אליאסי: אני חושבת שמה שקרה במלחמה הזאת, קודם כל זאת הייתה מלחמה ארוכה, החלון של הסדרת נשימה בינה לבין עמוד ענן היה קצר יותר ולא היו את המחילות ולא נהרג אף דניאל טריגרמן עד היום.
<ענת רגב: נהרג דניאל אחר.
<אילנה אליאסי: נהרג דניאל ויפליך בטיל נ"ט שיירט את האוטובוס לנחל עוז.
<אילנה אליאסי: בעיניי זה כן קו פרשת מים ולתוך הפער הזה גם נוצק העניין של הכעס וחוסר האמון מול ה - - -
עמרם מצנע: דיברנו מקודם על מודעות בעניין המנהרות, זה גם נכון לגבי נפגעים.
עמרם מצנע: הלוא סך הכול לאורך המלחמה הזו יש כל הזמן מצבים של כמעט נהרג, אבל זה חודר לתודעה ואתה באמת נמצא בנקודת מפנה כשזה קורה בפועל.
<אילן וירצברגר: מה שאלון אמר על ההכחשה שאנחנו כל הזמן חיים בה, זה מאוד מאפיין.
<אילן וירצברגר: ברגע שיש פריצה של זה שהיא מאוד מאיימת, לכן אני חושב שאם הלימודים היו פועלים והיה חס וחלילה פגיעה יותר קשה זה היה משנה את כל התמונה לחלוטין.
<אילן וירצברגר: זאת אומרת אנחנו חסינים עד שמשהו פורץ את ההגנה.
עמרם מצנע: למרות שבפועל בהיגיון זה יכול לקרות כל יום.
<אריה חודרה: אבל גם התודעה שבבית אתה מוגן יותר נפרצה פה בעניין הזה כי הפגיעה בדניאל הייתה בתוך הבית, הוא לא הספיק בתוך הבית להגיע לממ"ד.
<אריה חודרה: זה לא שהוא היה בחוץ, שזה תפס נפח אחר מבחינת ה - - -
<אילן וירצברגר: פסיכולוגית אנחנו מספרים לעצמנו הרבה סיפורים.
עמרם מצנע: זה כל כך הסתברותי מה שקרה שם.
<אריה חודרה: אבל זה עובד.
עמרם מצנע: תני לנו איזה תיאור של יום.
עמרם מצנע: אז אני אומרת, זה מתחיל ככה, קודם כל היו פה שני רבדים לעבודה, אני חושבת, יש את העבודה שאת עובדת מול כפר עזה בתוך כפר עזה ויש את העבודה שאת עובדת מול כפר עזה מחוץ לכפר עזה.
עמרם מצנע: אנחנו למדנו פה להכיר כל מיני פינות חמד במדינת ישראל לאזוריה השונים, כי אנשים פה גרו בכל מיני מקומות ואנשים התקשרו אלינו מכל מיני מקומות, חלקם באופן מרוכז, שגם הריכוז, לצערי, וזה גם משהו שאולי צריך לנסות להסיק, שהוא יהיה קבוע ולא להתנייד ממחנה פינוי אחד למחנה פינוי אחר, שזה התיש אנשים.
עמרם מצנע: אני חושבת שלי היה הרבה יותר מיוחד, בגלל שרוב כפר עזה לא הייתה פה, אמרתי, בגלל שכבר היו פצמ"רים שבוע לפני אנשים כבר היו מוכנים, יש כמו תיק לידה כזה ליד הדלת, שדרך אגב אצל חלק מהמשפחות עדיין לא פורק ומחכה ל-24 בספטמבר.
עמרם מצנע: למה ראש השנה?
יעקב אשר: אף אחד לא יודע את זה.
עמרם מצנע: פה יודעים.
יעקב אשר: אלה שצריכים לדבר לא יודעים את זה.
<אריה חודרה: אני חושב שזה שפה יודעים גם שם בחמאס יודעים.
<אריה חודרה: אז לא משנה מי אמר מה ראשון, משנה מה שרץ בשטח.
<אילנה אליאסי: ואני אומרת, אנשים גם הרבה פעמים באמת מצד אחד החרדה היא גדולה, מצד שני הרצון המאוד בריא להיצמד לשגרה הוא גם מאוד גדול ואנשים מאוד בדואליות הזו ומבקשים איזה שהוא סיוע, 'תגידי לי, לחזור, לא לחזור?' מצד אחד אני נורא רוצה להגיד להם - - - עוד פעם, אני חייבת להגיד שהאני הפרטית תמיד קיימת בתוך השיחות האלה.
<אילנה אליאסי: אני הייתי פה כל המלחמה, אנחנו לא עזבנו את האזור - - -
עמרם מצנע: הייתה לך התלבטות אם לעזוב או לא?
<אילנה אליאסי: הפעם לא.
<אילנה אליאסי: קודם כל זו אשליה אופטית, אבל הממ"דים שלא היו בעופרת יצוקה, הם נותנים, זה חארטה, אבל זה נותן איזה תחושה.