GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<משה הרשקוביץ: אמרתי לאחי, אחרי שהוא ירד מהאוטו, 'תשמע, אין דברים כאלה', הוא אמר לי 'עכשיו תשמע סיפור.
<משה הרשקוביץ: אייצ'לו איתי כבר 14 שנה, כשהגענו הגענו ביחד לאגוז, וכשישבנו בשיחת הצוות הראשונה המ"פ מוציא דף ומחלק לכולם ואומר תרשמו את התקווה.
<משה הרשקוביץ: אין אחד שלא כתב את התקווה, אבל אם היית שומע מה זה התקווה של אייצ'לו היית מבין שיש במדינת ישראל ילדים שיש להם תקווה אחרת.
<משה הרשקוביץ: אף מילה לא מחוברת למילת התקווה על פי סדר', הוא אומר, 'עד כדי כך זו הייתה בדיחה שהמ"פ שאל אותו אולי גם הלחנת את זה בלחן חדש'.
<משה הרשקוביץ: זו הייתה בדיחת הגדוד, התקווה של אייצ'לו.
<משה הרשקוביץ: באחת השיחות הוא מספר לי אחר כך, כשאני נוסע איתו הביתה, 'המג"ד שואל אותו, תגיד לי אייצ'לו, אז איך הגעת לכאן?
<משה הרשקוביץ: אז הוא אמר, אני למדתי בתיכון באשדוד וכשכל הילדים הלכו לבקו"ם לרכז השכבה הייתה עקיצה, רכז שכבה בי"א, והוא אמר לי 'אייצ'לו, אתה כזה דפוק שאפילו לגולני לא תגיע', אז אני הלכתי לבקו"ם עם בקשה אחת, אני לטופ של גולני רוצה להגיע'.
<משה הרשקוביץ: הוא עזב את בית הספר כשהוא לא יודע את התקווה.
<משה הרשקוביץ: אני סיפרתי את זה כאן בכנס שלנו בפתיחת שנה, כשבעיניי זה אחד מהסיפורים שאין מחנך שלא צריך להחזיק את זה אצלו בלב הכי מוצמד, יש ילד שסיים י"ב, הוא במקרה התגלגל טוב בעולם בגלל איזה הערה איוולת של רכז שכבה שאמר לו 'אייצ'לו, אתה כזה דפוק, לגולני לא תגיע', ממש מזל שגולני ודפוק הולכים יפה ביחד שלפעמים אתה רואה איך זה יכול לאזן את עצמו לטווח הרחוק.
<משה הרשקוביץ: בעיניי זה הסיפור שלנו.
<משה הרשקוביץ: אנחנו אומרים את אותם המילים אבל הפוך לגמרי, בתקווה ובאמונה שבאמת כל ילד יוכל להגיע הכי רחוק שהוא יכול, אבל יש לנו מורכבות.
<משה הרשקוביץ: השיח שלנו בבית הספר הוא מורכב בעל כורחו, הוא נזהר בלשונו, הוא מורכב בחשיבה ואין ילד שלא רואה שחור-לבן בגיל העשרה, אבל אין ילד שלא משווע לאדם מבוגר שידבר מורכב לידו, אחרת אנחנו מועלים בתפקיד המורכב שלנו כמחנכים.
<משה הרשקוביץ: כשדיברנו פה עם המחנכים הדגש היה שאנחנו לא בשיח של צדק.
<משה הרשקוביץ: שיח של צדק זו גזרה אחרת לגמרי, אנחנו בשיח של רוך, של הכלה, של אמפתיה, של מקום, של כבוד, של שוויון, אבל עם גו זקוף של זהות יהודית, של מורשת ציונית, של ערכים, של גיוס משמעותי לצה"ל, של שירות אזרחי משמעותי שאנחנו מכוונים כל תלמיד ולא רוצים לפספס אפילו תלמיד אחד.
<משה הרשקוביץ: הבטיח לי שר-שלום ג'רבי, שהוא ראש מנהלת השירות הלאומי, הוא אמר לי 'משה, אני אגיע לבית ספר ואני אגיע עם הצוות הכי תותח שיכול לקחת את בני המגזר כדי להראות להם מה הם יכולים לעשות בשירות האזרחי המשמעותי שלהם'.
<משה הרשקוביץ: בעיניי זו המתנה שאני קיבלתי מאוחר בחיים, כי אני לא גדלתי בחברה המורכבת הזאת ולאט לאט החיים שלי גלגלו אותי ללמוד עוד שפה.
<משה הרשקוביץ: זה היה קצת באקדמיה, קצת במשפטים, קצת בהתמחות, קצת באזרחות, קצת בהתחככות במערכת החינוך שאתה מבין שאין לנו ארץ אחרת ואין לנו בררה אחרת והשפה הזאת היא מורכבת גם לאדם דתי שמנהל אורח חיים דתי מובהק והוא מסיים פה יום לימודים ומגיע ללמד דף יומי בקיבוץ בארות יצחק כבר שנה שמינית ברצף.
<משה הרשקוביץ: זה מורכב, כי הדו שיח הזה הוא דו שיח מורכב, אבל אין לנו מנוס מלחנך את הילדים לדו שיח מורכב.
<משה הרשקוביץ: הכיף שלהם שהם גדלו למציאות הזאת, מכיתה א' מוסדות החינוך הם כאלה.
<משה הרשקוביץ: כל בית ספר בעיר לוד הוא בעל כורחו מחנך למורכבות הזאת בגאווה ועם גו זקוף ציוני יהודי ממלכתי, אבל מורכב, במדינה שיש בה גם בני מיעוטים שחיים איתך שווה בשווה, בשכנות.
<משה הרשקוביץ: אני אשמח שתפתחו אתם את זה לשיח, בעיניי זה האני מאמין הבית ספרי, זה האני מאמין האישי שלי שמוקרן לחדר המורים, שחדר המורים שלנו מכיל בדיוק את מה שמכילים התלמידים שלנו.
<משה הרשקוביץ: יש לנו קבוצה גדולה מאוד, כ-80 תלמידים, שהם בני העדה האתיופית, יש לנו עולים חדשים בבית הספר, יש לנו יוצאי חבר העמים בבית הספר, יש לנו דתיים בבית הספר, מסורתיים, יש לנו חילוניים, יש לנו ותיקים בעיר, יש לנו חדשים.
<משה הרשקוביץ: אני חושב שאלה הפנים הכי מורכבות שאני מכיר בשדה החינוכי, אבל חדר המורים נראה אחד לאחד בדיוק כמו בית הספר, בדיוק.
<משה הרשקוביץ: בעיניי זה איזה שהוא תפקיד לשמר את האקלים הזה ואת האטמוספרה הזאת.
רונן הופמן: שאלה, המורכבות הזאת שאתה מדבר עליה, חוץ מזה שהיא קיימת, היא קיימת ואתה מודע לה וכנראה מודעים לה עוד אנשים, האם היא מטופלת או באה לידי ביטוי באופן מובנה במסגרת החינוכית?
רונן הופמן: באיזה אופן היא באה לידי ביטוי, המורכבות הזאת?
רונן הופמן: איך אתה הופך אותה לכלי שלא נשאר רק במצב הזה?
<משה הרשקוביץ: יש משהו שהרבה פעמים אני נזכר, עושים יום הזיכרון לרבין, אז ייחדו יום אחד לשנה שמכנסים את כל האנרגיות ליום הזה, יום המעשים הטובים.
<משה הרשקוביץ: לנו אין את הפריבילגיה הזאת, כל שעת חינוך היא חייבת לתת ביטוי למורכבות.
<משה הרשקוביץ: בכל כיתה יושב לך גם ילד אתיופי וגם ילד יוצא חבר העמים, גם ילד דתי, גם ילד חילוני, גם ילד מהמגזר של בני המיעוטים וגם נוצרי וגם מוסלמי, אין מחנך שיכול לעבור שעת חינוך בלי שכל זה הוא עושה לעצמו מסע בראש על מה הוא הולך לדבר עכשיו.
<משה הרשקוביץ: אין לגעת במנהיגות בלי להבין שהשדרה שאתה מדבר עליה זו המורכבות הזאת.
<משה הרשקוביץ: לכן אין לנו יום שמכונס לדבר הזה, יש לנו אקלים בית ספרי שהוא כל יום נוגע בזה.
רונן הופמן: אבל אני מחדד רגע את השאלה.
רונן הופמן: יש פה משהו הוא ייחודי, אני רוצה להבין.
רונן הופמן: ברור שיש אקלים וכן הלאה וכן הלאה, השאלה היא, האקלים הוא פלטפורמה להפוך את זה לכלי, לשפה, לקודים, של המורכבות הזאת, כי אתה אמרת קודם את זה, קצת בהשלכה, כמו לחנך נער להסתער כשבע
רונן הופמן: צם האינסטינקט הוא הפוך, אז אותו דבר יש כאן, אמרת קודם, יש את הנטייה הטבעית של נער לשמוע שחור-לבן, דיכוטומי, אבל יש כאן מורכבות, אז אני שואל האם זה בא לידי ביטוי רק באקלים, או בכלים חינוכיים מובנים שאתם מפתחים על מנת שאת המורכבות הזאת, כקוד לדו שיח, כתרבות, אפשר לקחת ולהנחיל אותה הלאה, לא רק כאן.
רונן הופמן: מתודולוגית.
<משה הרשקוביץ: כן, אני גם אגע בעוד משהו.
<משה הרשקוביץ: יש לנו פה התנדבות ובית הספר, שכבת י' עד השנה הייתה באופן קבוע הולכת למחויבות אישית, אבל עכשיו זה פרויקט של כל בית הספר וכשהמתנדבים מתחככים זה בזה והם הולכים לאמון גן של ילדים עם מוגבלויות או ללכת לסעוד קשישים בבית אבות, או ללכת להתנדב במד"א, הם בעל כורחם מתחככים זה בזה בשיחה והם מביאים את זה לכיתה אחר כך, הם מנסים לדבר שחור-לבן ומישהו נותן לשני בעיטה ברגל ואומר לו 'תשמע, אבל זה לא נעים, כי היא לא חושבת כמוך והיא נפגעת מזה'.
<משה הרשקוביץ: זה מכריח אותם להבין איך לגבש שפה אחרת, איך לגבש שפה שאין להם את הפריבילגיה שחור-לבן.
<משה הרשקוביץ: באוטו אצלנו בבית אז האבא הוא המעצבן ואבא הוא המשקף את המראה והאבא הוא זה ששם את הברקס ואומר 'עד כאן', האבא הוא החופר, אבל כאן בהפסקה זה לא האבא, בהפסקה זה העמיתים לכיתה.
<משה הרשקוביץ: אני אתן דוגמה מדהימה.
<משה הרשקוביץ: הוצאנו את שכבת י"א לשבוע גדנ"ע.
<משה הרשקוביץ: עלתה שאלה, ילדה אחת באה ואמרה 'אני לא יוצאת לגדנ"ע, ממילא אני לא הולכת לצבא' ומחמוד בא ואמר, 'נכון' ואמר לי, 'משה, אני מפקד כיתה', אמרתי לו 'מחמוד, אבל אתה יודע, אתה מפקד כיתה שאול על זמן, עוד מעט זה ייגמר ואתה לא תפקד כיתה', והוא אמר 'אני מפקד כיתה, איפה שייתנו לי לפקד שם תהיה הכיתה שלי'.
<משה הרשקוביץ: הוא פה, מחמוד נמצא פה מאחורה, אז אני לוקח אותו כדוגמה, אבל באמת המורכבות הזאת היא חלק מהאקלים היומיומי.
<משה הרשקוביץ: אני חושב שבכל רגע שתיכנס לשעת חינוך ותיכנס למשהו שהוא פעילות חברתית של בית הספר זה נוכח.
<משה הרשקוביץ: אני חושב, עם האמירה שמחמוד יודע שהוא בחר בית ספר ממלכתי יהודי במדינת ישראל הוא יודע שבגלל זה הוא גם ייבחן, אני מקווה, 2 יחידות בתנ"ך, כמו שהוא הבטיח לי.
<משה הרשקוביץ: אתה רואה, הכנסתי את זה פה.
<משה הרשקוביץ: זה משמעותי.
<משה הרשקוביץ: בעיניי זה משמעותי מאוד.
עמרם מצנע: יש תחרות בין בתי ספר תיכון בלוד, בין תלמידים?
<משה הרשקוביץ: יש תחרות.
<משה הרשקוביץ: יש לנו שני בתי ספר.
<משה הרשקוביץ: יש בית ספר שכונתי, שהוא נמצא בשכונה של גני אביב, זו שכונה שהיא מעט מרוחקת מהשדרה המרכזית של העיר.
<משה הרשקוביץ: מטבע הדברים ילדי גני אביב יותר נוטים ללכת לשם.
<משה הרשקוביץ: מטבע הדברים, הם גם למדו שם ביסודי וזה המעבר.
<משה הרשקוביץ: לנו בעצם יש מתחרה אחד מאוד משמעותי בעיר, זה בית ספר עתיד מדעים, אבל עתיד מדעים הוא בית ספר אליטיסטי, עתיד מדעים הוא בית ספר שעושה מיונים, עתיד מדעים הוא בית ספר שעדיין סבור, בעיניי בטעות גדולה, שמצוינות היא רק יכולת למידה, ואני ביום פתיחת השנה כאן אמרתי לכל ההורים שבעיניי, גם כהורה לשבעה ילדים, אבל גם כמחנך ל-620 תלמידים, מצוינות היא גם יכולות למידה, אבל היא גם הבנה מורכבת של הסביבה, הבנה מורכבת של פערים בחברה, לגדול לצד ילד שבא מבית שונה מהאקלים הסוציו אקונומי שאתה גדלת.
<משה הרשקוביץ: המורכבות הזו היא גם חלק ממצוינות בחיים.
<משה הרשקוביץ: מצוינות היא גם מסד ערכים שאתה נותן, כך שבעיניי התחרות היא לא פיירית, היא תחרות שלא משתבצת באמת על אותו מגרש של התחרות.
עמרם מצנע: איך אתם מתמודדים עם תופעת הגזענות, פשעי השנאה?
<משה הרשקוביץ: זה לא אני, זה התלמידים.
<משה הרשקוביץ: מישהו מהתלמידים שרוצה?
<אושרי-תלמיד: אני יכול להגיד לך שבית הספר הזה - - -
<משה הרשקוביץ: אושרי, בוא לפה, מקדימה.
<משה הרשקוביץ: אושרי היה עד שנה שעברה נשיא אינטראקט, שזה מועדון הנוער שלנו בבית הספר.
<משה הרשקוביץ: הוא עדיין?
<משה הרשקוביץ: כי עוד לא היה מחליף, עוד לא העברת שרביט?
<אושרי-תלמיד: עוד לא העברתי שרביט.
<משה הרשקוביץ: תתמודד עם זה, אתה צריך להיפרד מהתפקיד.
<משה הרשקוביץ: זה רק לשנה.
<משה הרשקוביץ: עכשיו הוא עולה לי"ב.
<אושרי-תלמיד: אני כבר בי"ב.
<משה הרשקוביץ: נכון, התחלנו.
<משה הרשקוביץ: צודק.
עמרם מצנע: כן, אז מה אתה אומר?
<אושרי-תלמיד: לא משנה מה מתרחש בארץ, בכל ההפגנות של השמאל והימין וכל הפוליטיקה, שיש כאלה שהם בעד שלום ויש כאלה שנגד שלום, פה בעיר אני יכול להבטיח לך שזה לא משפיע.
עמרם מצנע: לא, בעד שלום כולם.
<אושרי-תלמיד: זה ברור, אבל בוא נגיד יש את הימין הקיצוני, שמביא את זה לערים האלה, לא מזמן הייתה פה הפגנה מאוד מאוד חזקה של השמאל, שזה קרה בעיר, שזה היה לדעתי סתם בכוונה להצית את העיר, כי העיר הזאת לדעתי היא על קו של שלום, כי זו עיר באמת מעורבת, יש פה 30% מהתושבים, מהאוכלוסייה, מוסלמים ונוצרים וכל אלה שהם ערבים.
<אושרי-תלמיד: אני רוצה לתת לך דוגמה אישית, מחמוד זה אחד החברים הכי טובים שיש לי פה, ואני יכול באמת להגיד לך את זה.
<אושרי-תלמיד: אנחנו ביחד באינטראקט, היינו עושים פעולות של המחויבות אישית ביחד, הכול אנחנו עושים ביחד.
<אושרי-תלמיד: אנחנו מסתובבים ביחד בעיר ואין לאף אחד עם זה בעיה, אין לנו את ההערות האלה של 'מה אתה מסתובב איתו?', העיר הזאת זו עיר מעורבת שרוצה באמת לחיות במעורבות של שלום, בלי מריבות.
עמרם מצנע: שמח לשמוע.
<בת אורן-הורה: אני רוצה להוסיף.
<בת אורן-הורה: אני אמא של תאומים, רותם ותומר מכיתה י"א, במגמת טכנולוגיה ומדעי המידע.
<בת אורן-הורה: הבת שלי הגדולה מתנדבת במד"א ובעת המבצע הגדול במלחמה עצרו להם את כל ההתנדבות, כל הקבוצה שלה הייתה במצב רוח מאוד נפול כי כל כולם בעצם נשאבים למטרה לגיוס, לעזור לזולת.
<בת אורן-הורה: יש להם לא מעט מהמגזר הערבי.
<בת אורן-הורה: היא באה אליי יום אחד, ביום ממש טוב של הלחימה ואומרת לי 'אמא, תקראי', אני לא זוכרת מי מהמגזר, 'תקראי מה הוא רשם', היא אומרת לי 'הוא רושם שם, ביי, תירו את החמאס, תהרגו אותנו, הרגתם אותנו'.
<בת אורן-הורה: כאילו ילד משלנו שגדל פה בעיר, הוא ערבי, הוא רוצה שיחסלו את החמאס, שהוא בעצם צריך להיות מן הסתם בצד שלו.
<בת אורן-הורה: אז מבחינתנו כולם פה שווים, הגישה של משה בעיניי - - - אני גדלתי עם ערבים שהיו יותר ממשפחה בשבילנו והאחווה והאחדות פה היא מעל ומעבר.
<משה הרשקוביץ: אני רוצה לגעת במשהו שאתם רואים במצגת מאחורה.
<משה הרשקוביץ: אנחנו נערכים ללמידה המשמעותית וכשעשינו חשיבה בינינו מה זה אומר למידה משמעותית אצלנו בבית הספר, מה זה אומר שתהיה למידה אחרת בהיסטוריה, אחרת בתנ"ך, אחרת באזרחות, אחרת בשעות החברה, אחרת בהתנדבות, והגענו למסקנה שיש משהו שהוא מאוד מאוד מיוחד שיכול לצמוח רק כאן.
<משה הרשקוביץ: לקחנו את ירושלים כגולת הכותרת שלנו, כי השכבות ההיסטוריות של ירושלים, הנושא של ירושלים בעיניי יכול להוות - - - קחו את העדה האתיופית שאנחנו כמערכת חינוך לא זכינו להצדיע ליום הסיגד שלהם, אנחנו גם לא זכינו, ואני אומר את זה גם בבית הספר כאן, יש לנו 80 תלמידים, זה אחוז ענק, לא זכינו שהם גם יבואו ללוות אותנו בכיתות באמת לספר מה זה החג הזה עבורם, מה זו העלייה הזאת לירושלים, שיבוא רב שלהם ושיספר לנו הקייס של העדה ושיספר לנו מה התפקיד שלו כקייס בעדה האתיופית.
<משה הרשקוביץ: בעיניי זו גולת כותרת של ירושלים.
<משה הרשקוביץ: להגיע שתלמידים שלנו ידריכו ב'יד ושם' את ההורים שלהם זו הלמידה המשמעותית בירושלים, להכין משחק טריוויה שהילדים שלנו יחנכו ילדים בכיתה ח' במשחק על ירושלים והם יכינו אותו, זו הלמידה המשמעותית שתהיה לנו על ירושלים.
<משה הרשקוביץ: השכבות ההיסטוריות של ירושלים, הן מדברות על הרב תרבותיות שיש כאן.
<משה הרשקוביץ: אין מי שלא נוגע באיזה שהיא רקמה אנושית בתוך ירושלים והוא יבחר את הנושא שלו ואנחנו ניתן לו את הכלים להוציא את זה על דרך של חינוך של משמעות.
<משה הרשקוביץ: זה יכול להיות תקליטור, סרטון, משחק, אפליקציה.
<משה הרשקוביץ: בעינינו זה איזה שהוא תהליך שאנחנו מאמינים שגם הדינמיקה בין הקבוצות והעבודה הקבוצתית יוכלו להפרות אחד את השני וכל אחד, אין מי שאין לו את הירושלים שלו.
<משה הרשקוביץ: לתת מקום לכל אחד להביא לידי ביטוי את הירושלים שלו.
<יוסי הרוש: תודה רבה למשה, מנהל בית הספר על האירוח.
<יוסי הרוש: ראש העיר יסכם את הסיור.
<יאיר רביבו: תודה רבה למשה.
<יאיר רביבו: בראש ובראשונה תודה לחברי ועדת החינוך, בראשם יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת עמרם מצנע, חברי הכנסת רות קלדרון ורונן הופמן.
<יאיר רביבו: היה לנו כבוד גדול לארח אתכם.
<יאיר רביבו: האמת שלא תכננו את הביקורים בצורה כזו, אבל תראו איפה היינו, היינו בתיכון ערבי ובתיכון יהודי, שניהם של אורט, שניהם תיכונים מתפתחים, היינו בבית ספר ממלכתי חילוני והיינו בבית ספר ישיבה תיכונית דתית לאומית.
<יאיר רביבו: פחות או יותר בכל סיור שבו נתכנן בעיר הזו זה הפסיפס שנגלה, נמצא יהודים וערבים, נמצא דתיים וחילוניים, נמצא ותיקים ונמצא את יוצאי חבר העמים ואת העולים מאתיופיה.
<יאיר רביבו: זה הפסיפס של העיר הזאת, זה פסיפס של תרבויות מדהים וזה מה שעושה את העיר הזאת מאוד מאתגרת.
<יאיר רביבו: אתה נוסע דקה שתיים ואתה מגיע לתמונה אחרת.
<יאיר רביבו: אני למדתי ברמלה-לוד, כמו שאמרתי, 39 מתוך ה-40 לא גרים בלוד, רק אני, אני העוף המוזר.
<יאיר רביבו: רובם גרים היום במודיעין.
<יאיר רביבו: כשאני הולך אליהם מדי פעם אני אומר להם 'זה לא עושה לי את זה', הכול יפה, ישר, ישר, בתי אבן, אין איזה מבנה עתיק מעניין, אין איזה שהוא מבנה ששיפצו אותו, הכול יותר מדי בסדר.
<יאיר רביבו: זה מה שעושה את האתגר שלנו גדול בעיר הזו, לקחת את הפסיפס האנושי הזה ולעשות אותו הרבה יותר טוב.
<יאיר רביבו: אתם יכולים לראות מי ההנהגה היום של העיר.
<יאיר רביבו: הצטרף אלינו עכשיו גם סגני אביב וסרמן.
<יאיר רביבו: אנחנו חבר'ה בגילאי 40, רובנו ככולנו גדלנו פה, למעט אביב שהוא יבוא מבחוץ, אבל אנחנו חברים שגדלנו פה, גדלנו בשכונות העיר והחלטנו לעשות את העיר הזאת מקום שיותר טוב לחיות בה, כולם ביחד.
<יאיר רביבו: אני חושב שמה ששמעת, גם לא הכנו את הנוער לדבר, שמעתם שיש לנו נוער שהוא נוער פתוח מאוד, שהוא נבון, שהוא משכיל, שהוא נוער, אני יכול להגיד, בטח לא ממקום של שחצנות, שהרבה יותר עם חוכמת חיים, מה שנקרא, מהנוער התל אביבי אולי, כי הוא סופג פה הרבה יותר, הוא מריח פה יותר ריחות והוא רואה פה הרבה יותר צבעים, שהנוער שם מגיע לצבא ורואה את זה פעם ראשונה.
<יאיר רביבו: בלוד את כל הערבוביה הזאת, את כל הסלט הזה המדהים פוגשים פה וחיים את זה יום יום.
<יאיר רביבו: צר לי שביום החגיגי הזה המגזר הערבי בלוד בחר להעיב מעט על החגיגה, לא שהרגשתי יותר מדי, אבל הייתי שמח יותר שביום הזה, דווקא מתוך העובדה שאנחנו הנהגה חדשה, שזו שנת הלימודים הראשונה שאנחנו חונכים מאז הבחירות, היה לי חשוב שיהיה פה מסר אחיד, שכולם יגידו 'אנחנו מודים למשרד החינוך ולמדינת ישראל ולעירייה שהעיר הזאת הולכת ומתקדמת'.
<יאיר רביבו: כשמישהו מנסה קצת להעיב על החגיגה אני חושב שזה קצת פוגם בו, לא בנו, כי אנחנו שלמים מאוד מאוד עם מה שאנחנו נותנים ועם מה שאנחנו עושים.
<יאיר רביבו: אני שמח שהצטרפו אלינו עכשיו למפגש מנהלים מהמגזר הערבי.
<יאיר רביבו: עזמי ערפאת הוא אחד מהמנהלים הטובים והמצטיינים שלנו, של תיכון ערבי גדול, כשסיפרתי את הסיפור שיוסי אחרי התפילה בשבת נעלם לי, אמרתי איפה הוא נעלם והוא אמר לי 'עזמי שם בארבע בבוקר, לראות שהקרוונים הגיעו, אז הלכתי לתת לו כתף'.
<יאיר רביבו: אז זה מה שיפה בעיר הזאת, שכולנו חיים פה ביחד ואין לי ספק שתשמעו על העיר הזאת בהמשך בהקשרים יותר טובים מאשר שמעתם עד היום.
<יאיר רביבו: שמעתם מאחד הנערים, וזה גם שינוי מגמה, כי פעם כששאלת במפגש כזה, בפאנלים, לפני שבע-שמונה שנים, 'מה אתה רוצה לעשות?' הוא אומר 'לעזוב את העיר לוד', 'מה התכניות שלך?' 'להתחתן ולעבור לשוהם'.
<יאיר רביבו: ככה הוא היה אומר.
<יאיר רביבו: היום אנחנו מגלים פה מגמה טובה מאוד ואנחנו מזהים אותה מאז הבחירות, שיש פה הנהגה נבחרת, שהם רואים שבסוף - - - ראו אותי היום בבוקר מכניס ילדה לכיתה א', שהילד שלי נכנס לישיבה התיכונית ואחותי הגדולה מורה פה בתיכון.
<יאיר רביבו: בסוף אנחנו חיים פה, חיים בקהילה והנוער קולט את זה, אז הוא אומר 'גם אני רוצה להיות ככה'.
<יאיר רביבו: אני שמח כשנוער אומר לי 'אני רוצה להיות ראש עיר', זה מה שיפה, שהנוער פה היום רוצה להישאר ללוד, הוא אומר שיש פער גדול מאוד בין התדמית של העיר בתקשורת לבין מה שבאמת העיר הזאת, העיר הזאת היא עיר חמה, היא עיר עם פסיפס אנושי מדהים ואני שמח שאתם, כשגרירים של כנסת ישראל, התרשמתם.
<יאיר רביבו: אנחנו נשמח שתבואו לפה לסיור נוסף שיוקדש, כמו שאמר יו"ר הוועדה, לחינוך הערבי, כי באמת שם מרתק לראות את ההתפתחות שאנחנו עוברים.
<יאיר רביבו: יש לנו עוד הרבה לאן להגיע, אבל בסך הכול המגמה היא ברורה.
<יאיר רביבו: אני רוצה להודות לכל השותפים לדרך באגף החינוך ואני מזמין את יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת עמרם מצנע, למילות סיכום.
<יאיר רביבו: ראיד הוא מנהל בית הספר נווה שלום, וואחת אלסלאם, והוא זכה בפרס החינוך הארצי לפני חודשיים.
עמרם מצנע: טוב, הביקור הזה הוא ביקור של נגיעות, הייתי אומר, כי אי אפשר להיכנס קצת יותר לעומק בכל אחד מהנושאים שככה צלחנו אותם במהירות במשך החצי יום הזה.
עמרם מצנע: אנחנו בחרנו בוועדה לבקר דווקא ביום פתיחת שנת הלימודים בעיר לוד, כי הוועדה שמה לעצמה כנושא מרכזי את ההתגברות על הפערים החברתיים שיש במדינת ישראל.
עמרם מצנע: העיר לוד היא חלק מהפערים החברתיים, למרות שהיא ממוקמת במרכז היא פריפריה לכל דבר ועניין.
עמרם מצנע: לכן בחרנו לבוא דווקא לכאן ואני מודה שההתרשמות היא באמת, יאיר, יוצאת מן הכלל.
עמרם מצנע: הבחירה שלך, שלכם, בחינוך כנושא מרכזי להתמודד עם הדימוי של העיר היא בחירה נכונה.
עמרם מצנע: אין כמו החינוך כדי לסגור פערים, כדי לסגור היכרויות ומפגשים וכדי להפוך את המקום למקום איכותי.
עמרם מצנע: אני אומר את זה עם הרבה מאוד ניסיון שרכשתי לאורך השנים.
עמרם מצנע: אין ספק שזו עיר מאותגרת מכל כיוון ומכל אפשרות.
עמרם מצנע: האתגר פה הוא עצום, בעיקר בגלל הפסיפס הזה של האוכלוסיות והוא אתגר עצום.
עמרם מצנע: הוא אתגר שמצד אחד אתם יושבים במרכז הארץ ועל כן הפוטנציאל הוא גם גבוה, ומצד שני לשבת במרכז הארץ זה גם להיות קצת רחוק מהלב של הממסד הציבורי, כי ההרגשה היא 'מה אתם רוצים?
עמרם מצנע: אתם במרכז, תסתדרו', מי שלא טוב לו נוסע לתל אביב, מי שלא טוב לו נוסע לשוהם או למודיעין.
<יאיר רביבו: אנחנו חמש דקות מניו יורק.
עמרם מצנע: אלה בהחלט יתרונות וחסרונות.
עמרם מצנע: בדרך כלל בכל דבר צריך לנצל את היתרונות וללמוד לחיות עם החסרונות.
עמרם מצנע: אני הבטחתי שנבוא באמת לביקור נוסף.
עמרם מצנע: גם אני מצטער על כך שהמגזר הערבי פה שבת, אני בכלל נגד שביתות, אני בכלל נגד שביתות שבהן בית ספר משבית את עצמו.
עמרם מצנע: שביתות זה כלי של עובדים, לא של ראשי ערים וגם לא של מנהלי בתי ספר ולא של הורים, שזה הפך להיות איזה שהוא טרנד לאורך השנים שהורים משביתים את בית הספר בגלל טענה כזו או אחרת.
עמרם מצנע: אני לא חושב שזה עושה רושם על מישהו, חבל, אבל היום הזה יעבור, תחזרו ללמוד ואנחנו בהחלט, יחד עם העירייה, נראה מה אנחנו בוועדה יכולים לעזור, כי זה באמת נושא שלקחנו אותו לתשומת לב, לא רק את סגירת הפערים בין מרכז לפריפריה, אלא גם סגירת פערים בין היישוב היהודי ליישוב הערבי בתוך מדינת ישראל.
עמרם מצנע: אני מאוד מתרשם, משה, גם מהדברים שלך, לא במקרה בסוף בחרת להיות מחנך, כי רק להקשיב לדברים שלך, זה בא מבפנים, וכשזה בא מבפנים זה משפיע על הרוחב.
עמרם מצנע: אין פה בכלל חוכמות בעניין הזה, כי בסוף חינוך זה יצירת אמון.
עמרם מצנע: אם אתה כנער מתבגר מאמין בי, במחנך, במנהל, אז בעצם אפילו השמים הם לא הגבול, וזה בהחלט מרגש להקשיב, לשמוע ולראות את החיבורים האלה ואין לי בכלל ספק שאתם תדעו לעבור בשדה המכשולים המאוד קשה הזה, הפוליטי, החברתי, הכלכלי, כדי לשים את לוד במקום המגיע לה.
עמרם מצנע: זה סיפור ידוע, אני לא יודע כמה מכם יודעים, בגלגול הקודם שלי כחבר כנסת הייתי בתת ועדה של ועדת הפנים לקידום ענייני לוד.
עמרם מצנע: הייתה פעם ועדה כזאת.
עמרם מצנע: ביקרתי פה לא מעט פעמים ואפילו עלו אליי לרגל חלק מהתושבים שאני אבוא לנהל את העיר ובאחת הפעמים מעל דוכן הכנסת, כשדנו בעניין של לוד, כי בלוד דנו הרבה מאוד, לא עשו הרבה אבל דנו בה הרבה מאוד, ישב פורז, שהיה אז שר הפנים, ואני מעל הדוכן אמרתי לו 'אברהם פורז, אם אתה רוצה אני מתפטר עכשיו והולך ללוד'.
עמרם מצנע: זה לא קרה, בגלל כל מיני סיבות, הגעתי לאן שהגעתי.
עמרם מצנע: אתם בדרך הנכונה, עוד פעם, מהיכרות שלי, אתה גם מכיר את ירוחם, יאיר, הדבר הכי חשוב זה ביטחון עצמי ומודעות עצמית, גאווה עצמית, קשר למקום, שייכות, שורשים, ומכאן הדרך סלולה.
עמרם מצנע: אז אני יכול להבטיח לכם שאנחנו בוועדה, אני וחבריי, אלה שנמצאים פה, רות ורונן, ואלה שלא באו, שהנושא של לוד לא יירד מהשולחן שלנו.
עמרם מצנע: לא שאנחנו מחליטים על תקציבים, אבל אנחנו בהחלט יכולים להיות כלי עזר.
<יאיר רביבו: אם נסכם את שתי המפלגות שלכם אז ללוד 'יש עתיד' והעיר נמצא ב'תנועה'.
<יאיר רביבו: לסיכום אני רוצה להעניק שי.
<יאיר רביבו: הפתעת אותנו כמה פעמים, אני מזמין את שלושת חברי הכנסת, העיר לוד ממותגת, כמו שאמרנו, הסלוגן שבחרנו למתג את העיר 'לוד פסיפס של תרבויות', גם בערבית וזה גם כתוב פה באמהרית וברוסית, וכתוב פה 'הדואג לימים זורע חיטים הדואג לשנים נוטע עצים הדואג לדורות מחנך אנשים', המשפט הזה של ינוש קורצ'ק, ופה רשום השטיח המרכזי מתוך רצפת הפסיפס הנדירה מהתקופה הרומית שנחשפה בלוד ב-96'.
<יאיר רביבו: במוצ"ש האחרון התחילו העבודות על הפסיפס ובתוך שנה וחצי יקום מוזיאון יפה ואתם תזכרו את הרגע הזה שאנחנו מזמינים אתכם.
עמרם מצנע: (מרכז הדרכה – בנק לאומי)
<בני גידלי: בעיקרו הבניין הזה הוא בניין ההדרכה ואבטחת מידע.
עמרם מצנע: הדרכה בכלל או רק בנושאי מחשוב?
<בני גידלי: כל עובדי בנק לאומי.
<יהודית גידלי: כמה עובדים יש בבנק?
<בני גידלי: בבנק יש 8,000 פלוס מינוס.
<בני גידלי: הבניין שעברנו בפתחו ולא נכנסנו, שם יושבים המתכנתים באגף הייצור וכל הטיפול השוטף.
<בני גידלי: קודם כל רק בשביל להוציא אתכם טיפה מהאווירה, לא יודע אם בבוקר שמעתם כל מיני טענות 'אין לי כסף, שתו לי, אכלו לי', לא יודע מה היה לכם בעיריית לוד - - -
עמרם מצנע: פה יש כסף.
<בני גידלי: לא יודע אם יש, אבל כנראה יש יותר.
<בני גידלי: אבל פשוט אני מנצל את הדקות האלה, כי אחר כך נהיה טיפה בלחץ של זמן.
<בני גידלי: אז כמו כל דבר בצה"ל, אתה יודע, נחלק לשלוש.
<בני גידלי: החלק הראשון, אני מקווה שהוא יהיה לשביעות קיבתכם, זה תיכף נראה, בחלק השני אתם ועדת חינוך, אבל מסתבר שגם לאומי מתעסק בחינוך, הדרכה, סדנה, what ever, לכלל העובדים, בערך מהיום הראשון וטיפ טיפה מעבר ליום הפרישה שלהם, כי יש לנו מה שנקרא סדנת הכנה לפרישה ואיך להתנהג ולחיות ביום שאחרי.
<בני גידלי: הדרכה לכלל העובדים אולי זה טיפין, אבל אנחנו עושים גם דבר שנקרא תרומה לקהילה, במיוחד לילדי לוד.
<בני גידלי: אחת לשבוע, כאשר יש שנת לימודים, יש אוטובוס שמסיע לפה כ-50 תלמידים שנבחרו על ידי בתי הספר, עירייה וכו', שהם ממעמד סוציו נמוך פלוס מינוס ופה הם מכינים שיעורי בית, בעזרתם והדרכתם של עובדי לאומי, כשכמובן זה נעשה על חשבון זמנם הפרטי.
<בני גידלי: כאן, בכיתות ההדרכה, שתיכף נעשה לכם סיור קצר, לפני שנגיע לפרק השני בשלישייה.
<בני גידלי: נכון שהכותרת זה עזרה בשיעורי בית, אבל מסתבר שזה לא רק.
<בני גידלי: כנראה שאנחנו, אולי בלית ברירה, כמו שאתם מכנים את זה, אנחנו גוף חוץ פרלמנטרי, זאת אומרת שהילד שמגיע להכין שיעורים, מתוך ה-50 דקות פלוס מינוס, רבע שעה שיעורי בית והיתר לא.
<בני גידלי: כנראה שפה הוא מוצא איזה שהיא אוזן קשבת, הוא יכול לפרוק את מה שכואב לו, מה לא מוצא חן בעיניו בבית, בסביבה שלו, בבתי הספר, לא יודע בדיוק מה ואנחנו לא בדיוק חונכנו כעובדים סוציאליים, אבל איכשהו אנחנו בקשר עם שירות לאומי, אלה שמביאים את הילדים לפה ואנחנו פחות או יותר, לא בצורה פורמלית, או מחייבת, מזרימים להם את המידע, מה שאנחנו שומעים פה מהילדים.
<בני גידלי: הילדים, כמובן אי אפשר בלי אוכל, כפי שאתם רואים, אז הם מקבלים פה גם סנדביץ', שתייה, ממתק, אבל זה הפחות משמעותי.
<בני גידלי: ראינו לא פעם שהילדים האלה, חלקם, כשהם מקבלים את הסנדביץ' הם דוחפים אותו לכיס, כי כנראה בבית אין להם.
<בני גידלי: זה בשבילם זה עוד איזה שהוא ערוץ להשלים אוכל בבית.
<בני גידלי: אז זה בקטע של חינוך מה שנקרא מחוץ לבניין הזה.
<בני גידלי: לגבי החינוך, או הסדנה, ההכנה, בתוך הבית, אני לא אקח את הבמה לגב' שירה סרוסי, שהיא גם תוביל אותנו והיא תסביר לכם טיפה על הבניין, היא בעלת האכסניה, לפני שהיא תגיע גם לפרק שיותר חשוב, שחבל מאוד שגב' קלדרון לא פה, היא הייתה זוכה אולי במשהו מעניין.
<בני גידלי: אבל בסדר, מי שישנו זכה.
רונן הופמן: החבר'ה שעובדים פה, רובם מאיזה מקום הם בארץ?
<בני גידלי: מקו אשקלון ועד חדרה פלוס.
<שירה סרוסי: אני אעשה לכם כאן סיור קטן, נכניס אתכם לכיתה ונעביר אתכם חווית למידה חדשנית ומתקדמת.
<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים הבניין הזה באמת נבנה בצורה כזאת זורמת, תראו את גרם המדרגות.
<שירה סרוסי: על כל דבר כאן יש מחשבה, לא תמיד היא נכונה וטובה, אבל יש.
<שירה סרוסי: הרעיון היה לנתק את התלמידים מהמשרדים שלנו, כי מניסיון קודם הם היו מגיעים ישר אלינו ומציקים לנו.
<שירה סרוסי: למעט הכיתה הזאת, שזאת כיתה שאנחנו מייעדים אותה לכל מיני דברים מיוחדים, למשל ישיבת הנהלה הייתה כאן, שמצריכים כיבוד, הקומה הזאת זו קומה פרונטלית.
<שירה סרוסי: פה הכניסו אתכם לראות מבנה קלאסי של כיתה אצלנו.
<שירה סרוסי: סך הכול יש לנו 20 כיתות, מולטימדיה, מסכים, כל הדברים הכי, היום זה כבר לא הכי חידושים, כשהבניין נבנה זה היה הכי חדשים, יש דברים יותר חדשים.
<שירה סרוסי: שומעים את הזמזום?
<שירה סרוסי: זה נדלק אוטומטית כשנכנסים, לחיסכון בחשמל.
<שירה סרוסי: זה נפתח לאולם יותר גדול, יש לנו כאן שולחנות שאנחנו יכולים לשנות כרצוננו ואנחנו במצוקת חדרים גדולה.
<שירה סרוסי: לא רק במערכת החינוך, גם אצלנו.
עמרם מצנע: הלוא באים מכל רחבי הארץ, אז זה ליום או שיש גם - - -
<שירה סרוסי: תלוי, אנחנו מטפלים גם בלינות, זה חלק מהתפעול של זה, באחריות שלי, גם בלינות.
<שירה סרוסי: יש לנו הסכם עם בית מלון ליאונרדו ברחובות, עם הרשת.
<שירה סרוסי: זה מחייב היסעים והסעדה, זה בלבול מוח לא קטן.
<שירה סרוסי: בעיקרון יש לנו מכונות כריכים לטובת התלמידים ו - - -
עמרם מצנע: עובד מחויב - - - מתקדם - - - או שזה משהו יותר - - -
<שירה סרוסי: זה תלוי.
<שירה סרוסי: יועצי השקעות למשל, הם לא יכולים להיכנס - - - אם יש להם רישיון ולא עברו - - - יש מקצועות אחרים שזה יותר רישוי.