GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלון שוסטר: מסוף יוני, משלהי החטיפה של שלושת הנערים, ואנחנו, הייתי אומר, חשנו שהמצב הוא לא מיוחד, לקח 10 ימים עד שהוא הוגדר כמצב מיוחד.
אלון שוסטר: נדבק להגדרה.
אלון שוסטר: אבל יותר מעניין ויותר חמור בהקשר הזה של יצירת פער תודעתי, במשך כל תקופת המבצע, 50 ימים סדר גודל, על פי הגדרות הגורם המוסמך, קרי פיקוד העורף, אצלנו אגב פיקוד דרום הוא הממונה עלינו, מייעוץ מקצועי של פיקוד העורף, מערכות החיים ומערכות החינוך בפרט, גני ילדים וחינוך חברתי ביישובים הקדמיים ביותר, נחל עוז, כפר עזה, היו יכולים להתקיים.
אלון שוסטר: תחת הנחיות ההתגוננות.
אלון שוסטר: בני האדם שהיו מושא להנחיות הללו ביום הראשון לא היו.
אלון שוסטר: זאת אומרת הם אמרו 'לא מעניין אותי מה אומר הריבון למי שנמצא, הם פשוט לא היו'.
אלון שוסטר: הפער הזה הוא פער - - - גם לא מדברים עליו, זה לא מטריד את האנשים, אני מאוד מודע לו.
אלון שוסטר: הוא מטריד אותי כי הוא מבטא סוג של ציפייה מאוד משמעותית, אחרת לא היו עומדים על כך, אולי אפילו היו מיישרים קו עם ההתנהגות של האוכלוסייה, לבין יכולת האוכלוסייה בכלל לשאת את הסיטואציה.
אלון שוסטר: אגב, זאת פעם שלישית או רביעית מאז עופרת יצוקה, לפני עופרת יצוקה, לקראת עופרת יצוקה אנחנו הכנו את עצמנו בשער הנגב לזוגיות משגעת עם בני שמעון.
אלון שוסטר: כלומר כל יישוב שלנו עם מועצה אזורית רחוקה מעזה, קרובה לגדה, אבל רחוקה מעזה, והתכוונו להפעיל את זה בהזדמנות החגיגית הראשונה שתיקרה לפנינו והנה הגיעה עופרת יצוקה, אבל יצא ככה שגם הם היו מאוימים אז העסק הזה התפרק.
אלון שוסטר: ואז הייתה הפעם הראשונה שבאופן מסודר למי שרצה, מי שרצה להתפנות לחברים או משפחה עשה את זה, ואגב זה הרוב, כשליש העדיפו להישאר ביחד בקהילות ולשפר לאחור למקומות שאו הקיבוצים לבד או שאנחנו סייענו, התנועה הקיבוצית, מועצות אזוריות וגופים אחרים כמו ויצ"ו, הדסה וכו'.
אלון שוסטר: אז הפער הזה - - -
רות קלדרון: אני רוצה לשאול אותך, האם האתוס של מלחמת השחרור, שאנחנו נשארים כאן, התעדכן והשתנה בינתיים?
רות קלדרון: ואז אנשים אומרים שזה בסדר גמור.
רות קלדרון: או שאתה מחזיק באתוס הזה ואנשים נמצאים אצל המשפחה שלהם.
אלון שוסטר: לא, אני אומר, אני זה המועצה, אנחנו מנסים לשכנע - - -
רות קלדרון: אתם המובילים מבחינה - - -
אלון שוסטר: אני אגיד בדיוק.
אלון שוסטר: קודם כל האתוס של מלחמת השחרור היה מבצע תינוק כדי לאפשר לאבא להילחם.
אלון שוסטר: כלומר שולחים את הילדים ואת הנשים הלא לוחמות כדי לאפשר את הלחימה.
אלון שוסטר: זה מה שהיה.
רות קלדרון: אבל האבות נשארים.
אלון שוסטר: האבות נשארים, זה נכון.
רות קלדרון: לא הלכו לחברים, היו מחכים - - -
אלון שוסטר: קודם כל ביישובים שלנו נחלבו הפרות, עובדו השדות, המפעלים - - - הילדים ואיתם המעטפת בחלק, תלוי, לא בכולם, בכפר עזה ונחל עוז כמעט ב-100%, במפלסים, - - - וארז במשהו בין 80% ל-30% - - -
רות קלדרון: אתה עונה לי לפי האתוס הקודם.
רות קלדרון: אני חושבת שהאתוס השתנה.
רות קלדרון: לא צריך להיות שם - - -
אלון שוסטר: לא, אני אומר, מה שעשינו כבר חמש שנים.
אלון שוסטר: לפני חמש שנים החלטנו שמה שנכון לעשות, לא החלטנו שמפנים יישובים וגם לא החלטנו שאנחנו מתנגדים, אמרנו שמי שמרגיש, וזה עניין שאדם צריך לשמוע את עצמו ולחשוב איפה הוא רוצה להיות בכל רגע נתון והרגע הזה מתעדכן כל הזמן, הרי כל סיפורי החָזַרְנוּ או לא חזרנו, בסוף זאת אחריות אישית, אף אחד הוא לא מריונטה של אף אחד.
אלון שוסטר: כמו שהלכנו בלי לשאול אף אחד, אף אחד לא חוזר בגל אף אחד והכעסים כלפי בני גנץ עם הכלניות, בעיניי הם קצף.
אלון שוסטר: אנחנו חושבים שנכון שמי שלא רוצה להיות שם, תפקידנו, קודם כל של היישובים ושל הרשות ואני חושב שגם של המדינה, היא התחילה לראשונה לדבר על זה ביולי 2014, לראשונה, להיות מוכנה לדבר על זה, כי זה אל"ף, לא מכובד, ובי"ת, מאיפה יש כסף, וגימ"ל, יש פערים בין צורות שונות של התיישבות וכו', ובאוגוסט זה בא לידי ביטוי.
אלון שוסטר: אני חושב שעל בעיות אמיתיות צריך לדבר, אין שום טאבו, אין שום דבר, וזה נכון שאני לא בעד אמירה חד משמעית, כמו ששמעתי גם, 'עכשיו צריך לפנות', יש מלחמה, מפנים את הכול, לא עובדים, לא ברפת, עם כל הכבוד לצער בעלי חיים, מלחמה, נגיד עד כדי כך, ואני לא חושב שאנחנו צריכים לדבר במונחים של נפולת של נמושות, או איך אמר צ'יץ'?
אלון שוסטר: עריקים, לא רבין, אלא צ'יץ'.
אלון שוסטר: לא, אני חושב שצריך למצוא את דרך הביניים.
אלון שוסטר: אני חושב שמבחינתנו צריך מאוד להיזהר מלהיות פיקוד העורף 2.
אלון שוסטר: כשנמצאים כאן במקום הזה אנחנו משתדלים מאוד לדבוק בהנחיות עצמן ולעיתים מאוד נדירות אנחנו מוסיפים 'להיכנס למרחבים מוגנים', זה קרה בשעתיים האחרונות של ה - - - באיזה שהוא מקום אנחנו קצת טיפל'ה החמרנו כי הכרנו במציאות ההיא של סוף המלחמה.
אלון שוסטר: מעט מאוד פעמים אנחנו מחמירים בנושא של קיום לימודים או אי קיום לימודים.
אלון שוסטר: אני חושב שצריך להפקיע מראשי העיר את הזכות או את האפשרות להשבית לימודים מפני שהם חושבים שזה מסוכן.
אלון שוסטר: קודם כל הם פוגעים בחופש הבחירה של הורים שחושבים שזה מה שהם רוצים לעשות והם גם פוגעים בחובתם לשרת את האזרחים על ידי זה שהמערכת פתוחה.
אלון שוסטר: הורים רשאים, וזו ההבחנה, תלמידים רשאים לא להגיע, אנחנו לא שולפים בציפורניים של הקב"ס את הילד שלא מגיע בזמן חירום.
אלון שוסטר: זה המודוס ויונדי, זה, אם תרצי, האתוס המעודכן שאנחנו צריכים.
אלון שוסטר: המדינה, דרכנו, צריכה לעמיד את השירותים, על פי הנחיית פיקוד העורף.
עמרם מצנע: אני חושב שאתה צודק מאוד.
עמרם מצנע: ראשי רשויות שלוקחים לעצמם את הסמכות להחליט אם לומדים או לא לומדים בניגוד להמלצות פיקוד העורף עושים גם את הטעות הזו שאתה מדבר עליה, אבל גם הם לוקחים על עצמם אחריות שאם יקרה משהו בסיטואציות אחרות אז יבואו אליהם בטענות.
אלון שוסטר: אם הם נביאים והם מחשבי קיצים - - -
עמרם מצנע: בוודאי, בשביל זה יש את פיקוד העורף, הם צריכים לתת הנחיות.
אלון שוסטר: אגב, לחדד את הנקודה שאמרת עכשיו, מצנע, זו נקודה קריטית.
אלון שוסטר: קו פרשת המים שלנו בהתייחסות הזו הייתה לפני שמונה שנים.
אלון שוסטר: למה אני זוכר?
אלון שוסטר: כי זה היה במונדיאל הקודם קודם.
אלון שוסטר: באמצע משחק הודיעו לי שההורים משביתים את הלימודים ביסודי, אני כבר לא זוכר אם היה צבע אדום או לא אבל היו נפילות בסביבה והם הגיעו למסקנה שלא נכון ללמוד למחרת.
אלון שוסטר: למחרת התפוצצה רקטה בדשא של כיתה א' ונפצע אנושות והתאושש אחד מהעובדים שלנו ומפה מה שאנחנו הסקנו, כי היה באותו יום ויכוח אם כן או לא והוא היה קצת כוחני כזה, ואנחנו הסקנו מזה שבמציאות שאין לנו מושג הרי מה יהיה למחרת, מאיפה אנחנו יודעים?
אלון שוסטר: מה שצריך לעשות זה לשבת ביחד ולהגיע להסכמה משותפת מה נעשה.
אלון שוסטר: כלומר לפזר את האחריות ולייצר החלטה משותפת ואין לנו מושג מה יקרה, אנחנו נהיה ביחד בטוב וברע.
<ענת רגב: אני רוצה להגיד שני דברים.
<ענת רגב: קודם כל לגבי חוסר האמון, התייחסת לגבי המערכה הזאת אבל יש פה משהו מצטבר שהחל מההתנתקות שממש הכריזו שברגע שעכשיו שהתנתקנו, ברגע שתהיה רקטה אחת או פצמ"ר אחד אנחנו ניכנס בהם.
<ענת רגב: מופז היה שר הביטחון, אריאל שרון היה ראש הממשלה והתחילו מה שקוראים היום טפטופים.
<ענת רגב: דרך אגב, כשזה לכיוון תל אביב קוראים לזה מטח, אבל פה זה טפטופים.
<ענת רגב: עד צומת אשקלון זה טפטופים, משם וצפונה זה מטח.
<ענת רגב: ואז התחילו והתחילו, אף אחד לא ידע מה שאנחנו עוברים, ידעו שיש בשדרות, לא ידעו מה שאנחנו פה עברנו.
<ענת רגב: הרגשנו ממש בדידות לאומית והיו פה פגיעות בתוך היסודי, פעם בשבת, פעם בחופשה ופעם כשההורים השביתו אחרי שנה שלמה שהם רצו להשבית ועצרנו אותם וזה היה לקראת סוף השנה ואני לא עצרתי אותם כי אמרתי שאם זה לא יקרה עכשיו בסוף השנה, אז פשוט לא יהיה מיגון ואם לא היה איזה אבא שהוא עורך דין ועתר לבג"צ אז גם לא היה מיגון בעוטף עזה.
<ענת רגב: אז זה התחיל מזה.
<ענת רגב: אחר כך אחרי עופרת יצוקה.
<ענת רגב: בעופרת יצוקה התחלנו להרגיש, הנה, מתחילים להבין מה שאנחנו עוברים.
<ענת רגב: עד אז אף אחד לא ידע, אוטובוסים פה נסעו תחת אש, המורות עבדו תחת אש והיו תקופות שפיצלנו את המורות ליישובים והן לימדו רב גילאי.
<ענת רגב: זה היה קשה מנשוא, כי זה לא הילדים של הכיתה שלהם, הן היו צריכות לשמור גם על קשר עם ילדי הכיתה שלהן ועם ההורים אחרי הצהריים וכו' וכו', ועברו תקופות קשות.
<ענת רגב: ואחרי עופרת יצוקה שוב נאמרו הדברים האלה, שאם חס וחלילה יהיה איזה טיל אחד ניכנס בהם.
<ענת רגב: ושוב עברו כמה שנים ושוב אחרי עמוד ענן אותו סיפור.
<ענת רגב: זאת אומרת יש פה משהו של חוסר אמון מצטבר.
<ענת רגב: וגם מה שקרה במהלך המלחמה, 'תחזרו הביתה' וכו'.
<ענת רגב: מאוד רוצים להאמין כל פעם, אבל כבר אי אפשר.
אלון שוסטר: מי אמר שלירי קסאמים קוראים טפטופים ולגשם הראשון קוראים יורה?
<ענת רגב: כן, זה שלומצי אמר.
אלון שוסטר: אולי רגע נחזור למערכת החינוך של שער הנגב, כדי שנדע כמה דברים ונעבור לנושא של השפ"ח שלשמו התכנסנו.
עמרם מצנע: לפני אני רוצה - - -
<ענת רגב: רגע, אני כן רוצה להגיד דבר אחד חשוב.
<ענת רגב: בין לא ללמד לבין ללמד יש גם אופציות נוספות, למשל אם ההורים לא שולחים ובאמת יש תקופות שמסוכן, כמו שחשבנו עומד להיות בתחילה - - - כל יום תכננו תכניות אחרות, דרך אגב, לא בקטע של לא לפתוח אלא איך לפתוח וחשבנו באמת על איזה שהוא מודל יישובי ו - - -
עמרם מצנע: כן, נקודת החולשה זה בעצם ההגעה מהבית לבית הספר.
<ענת רגב: כן, כי בית הספר ממוגן, הילדים מרגישים פה מאוד בטוח.
עמרם מצנע: אני רציתי לשאול קצת לגבי העתיד.
עמרם מצנע: בסדר, נגמר, יש את התחושות שיש, מה עושים כרגע עם מציאות גם כן מעורפלת בפנינו כדי להחזיר נורמליות, אם אפשר לקרוא לזה נורמליות, סבירה.
אלון שוסטר: מה שאנחנו יודעים לעשות בחיים הרגילים שלנו, לחיות את החיים כאילו שאין סכנות בכביש, כאילו שאין בעיות בבית, כאילו שאין כל רגע הרופא יכול לספר לך שאתה בבעיה רצינית, כאילו שאתה לא יודע שמתי שהוא אתה תמות.
אלון שוסטר: להתגבר על חוסר הידיעה הזו ולעשות את הדברים היחידים שאתה יכול להשפיע עליהם וזה המון.
אלון שוסטר: להיות מקצוען כל אחד במקצוע שלו, להשתדל כל אחד לעשות את המקצוע שלו ולא מקצוע של מישהו אחר.
עמרם מצנע: מה ברמת המועצה תעשו אחרת ממה שעשיתם, אם מחר זה מתחיל מחדש?
<ענת רגב: יש לנו היערכות.
<ענת רגב: בעניין הזה אנחנו חשבנו על איזה שהיא היערכות של למידה ביישובים וחשבנו שכדאי שנתחיל להיערך עם טבלטים, כי המורות שלנו, נגיד יש לי מחנכת של כיתה ב' ברוחמה.
<ענת רגב: היא לא יודעת ללמד כיתה ו', היא לא יודעת ללמד כיתה ד', היא מורה לכיתות א'-ב', אבל היא כן יכולה, אם יש להם בטבלטים חומרי למידה ויש היום המון חומרי למידה, מה שלא היה לפני שמונה שנים כשעשינו את המודל היישובי בחירום, ואז היא יכולה לעזור בקבוצות, הם יכולים לעבוד על חומרי הלמידה.
<ענת רגב: אפילו שבמקלט שם אין Wi-Fi, אבל אפשר להטעין על טבלטים את חומרי הלמידה ואפשר לעשות את זה.
אלון שוסטר: רגע, לא בטוח שאתה שאלת לגבי מה בית ספר עושה.
<ענת רגב: לא, שאלתי המועצה כמועצה.
אלון שוסטר: אני כן חושב שבנושאים הקונקרטיים יש מענה להתפתח ויש אפשרות מאז שלפני שמונה שנים סגרנו את בית הספר.
אלון שוסטר: זה היה אירוע שבו נסגר בית הספר, אגב, והלכנו ללמד ביישובים והיו מקרים שבהם הלכנו בכלל מחוץ לאזור, בית הספר יצא מחוץ לאזור, בנינו קמפוס.
אלון שוסטר: אז אפשר למצוא פתרונות שונים, אבל בגדול, בראייה הכוללת, אני לא רואה שינויים דרמטיים.
אלון שוסטר: אני כן רואה שיכול לקרות מצב, ואתה לא רואה שינויים דרמטיים אצלנו או איזה שהן החלטות אסטרטגיות שונות, אנחנו מאמצים את ההתמודדות שלנו כהתמודדות ראויה שמתאימה לסוג האיום הזה, אנחנו לא מדברים על תקיפות טנקים מעבר לגבול או סיכוי של - - - יש מצב שבו לעיתים צריך לפנות את האוכלוסייה האזרחית, ופה אם יש משהו שצריך להשתנות זה התפיסה של מערכת הביטחון, או רח"ל, רשות החירום הלאומית, איך היא נערכת לעניין הזה.
אלון שוסטר: אבל אני לא מזהה ולא זיהינו, עוד לא גמרנו את התחקירים, אנחנו בתחילתם של התחקירים, אבל יגידו לי אנשיי, חבריי, אם יש משהו שהוא דרמה אחרת.
אלון שוסטר: הדרמה יכולה להיות בהתנהגות האוכלוסייה.
אלון שוסטר: בכלל הקיץ הזה לא היה קיץ של לוגיסטיקה ופעולות טכניות אלא של התנהגות האוכלוסייה ויכול להיות, יש אפשרות כזאת, שיכולת הנשיאה או רצון הנשיאה של המציאות הזאת תשתנה עד כדי כך שיש דיבורים על כך שבפגז הראשון, במונחים שלי הגנגסטר, האידיוט הראשון שיחליט לאתגר אותנו, הוא יצית את כל המערכת האזרחית שלנו בחירום.
אלון שוסטר: יכול להיות, יכול להיות שלא.
עמרם מצנע: אחת הנקודות החלשות ב-50 יום האלה הייתה מנהיגות.
עמרם מצנע: כלומר מנהיגים לא דיברו ולא אמרו בקול אחד - - - ועשה את מה שהוא חשב לנכון לעשות.
עמרם מצנע: עכשיו השאלה מה אנחנו מצפים ומה אנחנו חושבים שצריך לעשות לאור לקחי העבר.
עמרם מצנע: כשהמנהיגים דיברו ואמרו משהו, אז אחרי זה באו אליהם בטענות.
אלון שוסטר: אני אגיד לכם מה, אני חושב שהדבר המרכזי, כשאומרים 'עובדים עלינו', המנהיגים, אני, כשאני רואה את ביבי ובוגי מתנהלים כאילו הם אשכול ושרת, אני לעצמי, הצעתי לסובביי פרשנות מאוד מפוקחת למציאות, כנראה שהתביעה הזאת שלנו, שבאה לידי ביטוי בעצרת שקיימנו בכיכר רבין, שנשאה את הכותרת 'אי אפשר', 'עד מתי?' וכו', זה כמו ששאל אותנו אולמרט עד מתי נמגן את עצמנו לדעת והתשובה שלנו הייתה 'כל עוד ימשיכו לירות עלינו ממוקד, רק אצלנו, כואב מספיק, נצטרך להמשיך להתמגן', עד שנגיע לאיזה שהוא מודוס ויוונדי עם המציאות הזו.
אלון שוסטר: צריך לדעת שכנראה, זאת התשובה האמיתית, שיש סיטואציות גיאו פוליטיות שהן גדולות עלינו ולא כל מי שמשלם מיסים מקבל בתמורה הפי אנד הוליוודי בחיים שלו.
אלון שוסטר: כנראה שזאת המציאות פה.
אלון שוסטר: יש דברים יותר מורכבים אינטלקטואלית, אבל מכיוון שיש פה איזה שהוא סוג של הפרדה בין מי שאחראי על הביטחון לבין מי שחי בשטח אז די קל לנו, וחלק מהמנהיגים המקומיים גם מייצרים את הפוליטיקה הזאת של אנחנו מולם, הם בירושלים או בתל אביב לא עושים מספיק והם היו יכולים באבחה אחת לפתור את הבעיה.
אלון שוסטר: אני נוטה להאמין, זאת הערכה שלנו וכך אנחנו מתנהלים, כאילו הדבר הזה הוא לא נכון והוא לא יקרה.
אלון שוסטר: בשנה האחרונה ביקשתי וזה קצת התחיל להתקדם, לחשוב מה המשמעות של עוד 14 שנים כאלה.
אלון שוסטר: כלומר אם אכן זאת המציאות, ואין לי שום סיבה להניח שזאת לא המציאות, אני מדבר לפני הקיץ, לפני הדרמה של הקיץ הזה, היה שבר בקיץ הזה, אבל נניח שזה היה ממשיך בלי דרמה, אנחנו צריכים להניח שהדבר הזה ימשיך, עד שלא יהיה שינוי גיאו פוליטי אסטרטגי אדיר, אצל השכנים שלנו קודם כל, ובמובן מסוים גם אצלנו בהקשרים אחרים.
אלון שוסטר: אז יש פה צורך שלנו, שהוא כמעט מהתחום שלכם, בוודאי בתחום הביטוח הפוליטי, של מה הריאל פוליטיק, מה היכולת האמיתית שלנו לשנות את המציאות.
אלון שוסטר: לא כל דבר בחיים האישיים הארגוניים המשפחתיים, גם לא המדיניים, אנחנו יכולים לשנות רק כי קשה לנו.
יעקב אשר: זה ברמת הציפיות.
יעקב אשר: כי הטרמינולוגיה של המנהיגות בירושלים היא טרמינולוגיה אחרת מהמנהיגות המקומית.
יעקב אשר: הרבה אנשים בשנים הללו, קח את ראש עיריית באר שבע, שהפך להיות מנהיג מקומי וקיבל את המקפצה שלו ואת ההסתכלות כמנהיג באותה החלטה שלו שלא ללמוד באותם ימים, כשדווקא בפיקוד העורף היו כן בעד וכו' וכו'.
יעקב אשר: הבעיה בטרמינולוגיה של המנהיגים שלנו בירושלים, שהטרמינולוגיה אי 'ניכנס בהם', איך אמרתם?
יעקב אשר: 'ניכנס בהם, נגמור את זה, נעשה את זה'.
יעקב אשר: אתה צריך להגיד, איך אמרת?
יעקב אשר: לא הכול דבש בחיים.
יעקב אשר: זה כמו שתגיד חברת תעופה שהיא לא רוצה להראות את הסרטון של מה יקרה אם המטוס יתרסק, 'כי אני לא רוצה לגרום לזה ל-, לתת להם אשליה שהכול בסדר'.
יעקב אשר: אנשים יודעים לקחת את הסיכונים, יודעים לעשות את הבלנס בדברים האלה אם הם יודעים.
יעקב אשר: הבעיה הכי גרועה כשנותנים למישהו אשליה שהכול בסדר ופתאום ביום אחד יוצאים לך 10 אנשים מתוך מנהרה, כשאף אחד לא הכין אותך לזה ואתה רואה את זה במדיה, אפילו האנשים שלך פה ראו את זה בטלוויזיה ולא שמעו את זה במשהו בלתי אמצעי מוכן ומוסדר קודם, זו אחת הבעיות.
יעקב אשר: רק הבעיה שמנהיגים אוהבים לדבר בלשון כזאת שהכול בסדר, או הכול לא בסדר.
עמרם מצנע: נעבור לחינוך.
<דורון היימן: אני רק רוצה להגיד מילה של פרספקטיבה.
<דורון היימן: צריך להבין, אתה שאלת מקודם את אלון מה צריך לקרות כדי שנחזור לנורמליות, אין נורמליות בעוטף עזה, זו הנורמליות.
<דורון היימן: אם משפחות שלנו שמגיעות מהצפון כבר 14 שנה עושות מעקפים שלא לעבור כאן בציר, אין נורמליות.
<דורון היימן: גם אם תחילת השנה נפתחה אין נורמליות.
<דורון היימן: נדבר על זה בהמשך, אבל צריך פשוט ל - - -
עמרם מצנע: לא, יש נורמליות, היא רק משתנה.
<דורון היימן: לא, הנורמליות היא לא נורמלית.
<דורון היימן: הנורמליות שלי היא לא הנורמליות של ירושלם, היא לא הנורמליות של תל אביב והיא לא הנורמליות של - - - צריך להבין את זה, כי אנחנו נמצאים כאן בדיון כשאנחנו מדברים בשפה אחרת.
רות קלדרון: אני חושבת שהבחירה בשם עוטף עזה, כאשר הנושא הוא עזה והמושא הוא עוטף הוא שם מאוד בעייתי.
רות קלדרון: כי עזה כרגע זה לא עזה המקראית, אלא עזה - - -
<אילנה אליאסי: בואי תנסי את השם חוטף עזה.
רות קלדרון: זה הולך ביחד.
רות קלדרון: אבל זה באמת - - - אם שמו אתכם בתפקיד של עוטף עזה, זה באמת תפקיד לא נורמלי לתמיד, עד שלא נפתור פוליטית את עניין עזה ויש כאן חיים חיוביים שהם לא חיים שעוטפים את עזה.
רות קלדרון: עזה חיה ליד, המרכז הוא כאן.
רות קלדרון: הרבה פעמים חשבתי על זה, איזה מין שם זה לאזור.
רות קלדרון: זה שעל הר געש, כאילו הכפר של חוה אלברשטיין שחי על הר געש.
<דורון היימן: שדות נגב.
<דורון היימן: אבל לפני כמה שנים זה היה עזתה.
<דורון היימן: נראה לי שעד כה אפשר להביא את הפרוטוקול לוועדת הביטחון של הכנסת.
אלון שוסטר: אגב עוטף עזה, יש שם לאבא, יש שם שנתנו לי הוריי, שם של החבר'ה.
אלון שוסטר: עוטף עזה זה לנושא המצב הביטחוני וההטבות.
רות קלדרון: אבל בארץ שלנו, כפי שנאמר, הביטחוניים הם המייצרים את השיח.
אלון שוסטר: הוועדה המקומית שלנו זה נגב מערבי, בעמותת התיירות, שזה בדיוק אותו אזור, זה שקמה הבשור.
רות קלדרון: אבל בחדשות אתם עוטף עזה.
אלון שוסטר: כן, כי זה בהיבט הזה.
רות קלדרון: אלה מי שמדבר, הביטחוניסטים.
<אריה חודרה: שער הנגב.
<אריה חודרה: לפני שנצלול לתוך הפעילות של השירות הפסיכולוגי החינוכי כמה מילים על מערכת החינוך של שער הנגב.
<אריה חודרה: בשער הנגב קודם כל מערכת החינוך עובדת בצורה שהיא ייחודית לשבע רשויות בארץ, שבה החינוך והמתנ"ס עובדים תחת קורת גג אחת.
<אריה חודרה: תמיר ורפי אברג'יל מאוגדים ביחד בירוחם, יש לנו בית ספר תיכון שקולט - - -
עמרם מצנע: אתה מדבר אליי בשפה שהם לא מבינים אותה.
עמרם מצנע: תמיר זה ראש מחלקת החינוך בירוחם, רפי הוא מהמתנ"ס.
<אריה חודרה: בית הספר התיכון שלנו מונה 1,200 תלמידים, הוא קולט בערך 50% משער הנגב, 50% ילדי שדות נגב ולכיש בעיקר, יש גם קצת שדרות.
עמרם מצנע: למה הם באים לפה?
<אריה חודרה: ללכיש אין תיכון והם שולחים לקרית גת, באר טוביה ולשער הנגב.
<אריה חודרה: ושדות נגב, החילוניים שבהם.
עמרם מצנע: לפי בחירה של ההורים?
<אריה חודרה: לכיש מערבי אלינו והמזרחי מחולק בין טוביה לקרית גת.
<אריה חודרה: כשבשדות נגב החילוניים שביניהם, גם ביסודי וגם בתיכון מגיעים אלינו.
<אריה חודרה: משדרות, אלה שמצליחים לפרוץ את הגדר ולהיכנס פנימה.
<אריה חודרה: היסודי שלנו מונה 730 ו-?
<ענת רגב: 748.
<דורון היימן: ועדיין ממשיכים להגיע.
<אריה חודרה: כן.
<אריה חודרה: כעיקרון 85% מהתלמידים שם זה שער הנגב, השאר זה שדות נגב החילוניים ועוד חינוך מיוחד שיש בבית הספר וכאלה שמגיעים לא מאזור הרישום שלנו שנכנסים פנימה.
<אריה חודרה: 18 גנים של משרד החינוך, 3 עד 6, 22 מעונות יום, לידה עד 3, סוגיה שאולי נאמר עליה כמה מילים, אחרי זה הנושא של הפרדה בין תמ"ת למשרד החינוך, שנרצה לגעת בה כמה דקות.
<אריה חודרה: המערכת של החינוך הבלתי פורמלי שזורה בתוך מערכת החינוך הפורמלית.
<אריה חודרה: אנחנו לא עושים הפרדה בין פורמלי לבלתי פורמלי.
<אריה חודרה: אצלנו זו מערכת אחודה, בתוך זה יש את השפ"ח ואת כל מחלקות החינוך.
יעקב אשר: ופיזית הכול נמצא במתחם הזה?
<אריה חודרה: פיזית פה.
<אריה חודרה: אנחנו עובדים בצורה כזו ש - - -
יעקב אשר: כולל גני הילדים?
<אריה חודרה: לא, גני הילדים בקיבוצים, פה נמצאות כמעט כל המערכות הבלתי פורמליות והפורמליות.
<אריה חודרה: כלומר בית הספר היסודי והתיכון נמצאים במתחם הזה.
יעקב אשר: מיסודי ומעלה?
<אריה חודרה: כן, יש פה את מחלקת הספורט, האולפן למוזיקה, האולפן למחול, כל הפעילות הבלתי פורמלית נמצאת פה ומכיוון שאנחנו מועצה אזורית כל הסיפור של ההסעות והמרכוז עוזר לנו לנהל את המערכת בצורה גם יעילה יותר וגם איכותית יותר בעניין של יתרון הגודל.
<אריה חודרה: נתחיל בשפ"ח בכמה נקודות.
<אריה חודרה: אילן, חיים והפסיכולוגים ירחיבו, אני רוצה להעלות כמה נקודות כלליות שקשורות במערכת החינוך בחירום ובכלל.
<אריה חודרה: לאחר מכן נעשה סיור בבית ספר יסודי ותיכון, נראה קצת ונפגוש חלק מהצוותים ומהילדים, נחזור לפה, נקנח בחומוס מקומי ואחרי זה נחל עוז.
<אריה חודרה: דורון ילווה אתכם לנחל עוז.
<אריה חודרה: אילן.
<אילן וירצברגר: אז כמו שאמרתי, אני פסיכולוג מחוזי של משרד החינוך, כשבעצם בתפקיד שלי אני אחראי על השירותים הפסיכולוגיים במחוז.
<אילן וירצברגר: אני אציג על הפעילות של השירותים הפסיכולוגיים במהלך צוק איתן וגם באופן יותר ספציפי אני אביא גם דוגמאות תוך כדי התהליך כדי באמת להדגים כמה שהמערכה האחרונה הייתה הרבה יותר מורכבת מהאירועים הקודמים, שאולי יהיה בזה גם תשובות לגבי חלק מהדברים שהעליתם כאן בהתחלה.
<אילן וירצברגר: אין ספק שהרכיב הפסיכולוגי הוא מרכזי במערכה כמו שהייתה ולכן אנחנו רואים את התפקיד שלנו כמקום מאוד מרכזי במתן מענים במציאות.
<אילן וירצברגר: אז קודם כל ברמה המחוזית יש לנו כ-40 שפ"חים, זאת אומרת 40 רשויות מקומיות כשיש סך הכול 370 פסיכולוגים עם שונות גדולה בין גדלים של השירותים הפסיכולוגיים.
<אילן וירצברגר: אני מניח שכולם מכירים את המודל של השירותים הפסיכולוגיים, זה שירות שמתוקצב על ידי משרד החינוך, רובו, והפסיכולוגים הם עובדי הרשויות המקומיות.
יעקב אשר: אתה מצליח להשיג פסיכולוגים בשכר מול התקציב שמשרד החינוך נותן?
<אילן וירצברגר: כן, אין לנו בעיה.
<אילן וירצברגר: אנחנו היום מאיישים את כל התקנים שניתנים, אנחנו נמצאים בגידול של תקנים.
<אילן וירצברגר: גם בשדרות, דרך אגב, היה לנו משבר ואנחנו בתהליכי בנייה, יש גידול של הפסיכולוגים.
<אילן וירצברגר: אפשר לראות את המורכבות של הערים הגדולות, עוטף עזה, מגזר בדואי, ערבה ואילת, מה שיש כאן רק במחוז.
<אילן וירצברגר: בעצם כל המורכבות של מדינת ישראל.
<אילן וירצברגר: מה שזה אומר, המורכבות הזאת, שבגלל השונות בגודל השפ"חים זה דורש גם עבודה מחוזית כדי לאפשר - - - הפסיכולוגיה החינוכית עוסקת במגוון של תחומים כדי לאפשר בכל מקום את מגוון השירותים שמערך מחוזי ייתן גיבוי למה שקורה בכל מקום.
<אילן וירצברגר: כמובן אחר כך יהיה פירוט של מה שקרה כאן ספציפית בשער הנגב.
<אילן וירצברגר: אני יכול להגיד שבמהלך צוק איתן היו מעל 2,500 פניות מתועדות לשפ"חים, זאת אומרת שהגיעו אנשים בחרדה.
<אילן וירצברגר: השפ"חים הם בעצם כוח הפסיכולוגים הקדמי הזמין ביותר למתן שירות פסיכולוגי בזמן חירום, כיוון שהפסיכולוגים נמצאים כחלק מהקהילה ברשויות המקומיות.
<אילן וירצברגר: הפניות, ומהדוגמאות אפשר יהיה לראות מה היה אופי העבודה הספציפי.
<אילן וירצברגר: היו באמת מגוון של התמודדויות בזמן חירום, חלק מהפניות קיבלו מענה טלפוני, חלק התערבויות טיפוליות של אנשים שהגיעו, חלק הצריכו הגעה פיזית לפונים, גם ביישובים מנותקים כאן שתיכף אני מניח שאפשר יהיה להיחשף לזה יותר, כשבאמת חלק מהתורה נבנתה במקומות כמו שער הנגב או אשכול, שבאמת יש כאן תפיסה ייחודית שהשפיעה עם הרבה ניסיון שנצבר כאן.
<אילן וירצברגר: הראייה שלנו, עוד פעם, שהפסיכולוגים בשירות הפסיכולוגי הם הכוח הפסיכולוגי הם כוח הפסיכולוגים הזמין והנגיש ביותר, הם משויכים ארגונית בזמן חירום למכלול חינוך ולמכלול אוכלוסייה, שזה בשיתוף פעולה ביחד עם הרווחה.
<אילן וירצברגר: הם חלק מהמערך הארצי והמחוזי של משרד החינוך, כשבתפקיד שלי או של כל המערך המחוזי היה להיות בקשר עם כל מנהלי השירותים כדוגמת חיים או כל מקום אחר ולראות ולבדוק מה מצבם של הפסיכולוגים, כי הם באמת נחשפו לסיטואציה מאוד קשה, למתן של ניהול מערך מתנדבים ארצי.
<אילן וירצברגר: היו הרבה פניות שניהלנו בצורה מסודרת.
<אילן וירצברגר: הפעם הזאת כמעט לא הצטרכנו להפעיל, כי באמת כל אחד מהמקומות הצליח לתת את המענים.
<אילן וירצברגר: היו מספר מקומות, לפי בקשה, שהפעלנו מתנדבים.
<אילן וירצברגר: הפעם היה גם קישור ותמיכה עם שירותים פסיכולוגיים במקומות אחרים בארץ ברגע שהיו מפונים ולאורך כל הדרך בעצם מערך של תיעוד ודיווח של הפניות כדי שאפשר יהיה לחזור אליהם אחרי המלחמה.
<אילן וירצברגר: אני אתן רק ככה דוגמה.
<אילן וירצברגר: הייתה לנו קבוצת וואטסאפ של המנהלים שחשפה תוך כדי המערכה הרבה מהחוויות שאנשים חוו.
<אילן וירצברגר: למשל משהו שחיים כתב ב-6.8, שני פסיכולוגים מהשפ"ח נסעו צפונה להתערבות קבוצתית עם 15 הורים גולים בהדסה נעורים.
<אילן וירצברגר: אפשר לראות פה גם את הניסוחים של מה שנחשפנו תוך כדי, במפגש עלו תחושות קשות של כעס, עלבון, בדידות, על הנטישה שחוו בממשלה ובמועצה, חרדה מהבאות, כאב ודכדוך מההכרה שחוזרים למציאות מוכרת ואף מורכבת מזו שעזבו.
<אילן וירצברגר: כמובן המשך עבודה עם הנהלות בתי הספר, מנהלי קהילה, רכזת חינוך, שתי פניות פרטניות.
<אילן וירצברגר: שוב, כחלק מהמיצוב של השירות הפסיכולוגי בתוך הקהילה זה אפשר את מתן המענים האלה.
<אילן וירצברגר: לא רואים את זה כאן כל כך טוב, אבל אפשר לראות שזה למשל דף שאשכול הוציאה, שמנהל השירות הפסיכולוגי היה עם פריסה של המפונים במקומות שונים בארץ.
<אילן וירצברגר: מנהל השירות הפסיכולוגי היה זה שריכז את הטיפול במתפנים גם כשהם היו שם, דרך קישור עם שירותים פסיכולוגיים באותם מקומות.
<אילן וירצברגר: תיאור, גם של מנהל השפ"ח באשכול, יזהר שער.
<אילן וירצברגר: יום סוער, עשרות נפילות, שריקות פצמ"רים מעל הראש, נזקים לרכוש, בהחלט מלחמת התשה.
<אילן וירצברגר: מה נעשה?
<אילן וירצברגר: התערבויות קבוצתיות עם 75 ילדים, 20 התערבויות פרטניות, התערבויות עם 15 אנשי חינוך, 8 נפגעי חרדה ביישובים, התערבות קבוצתית עם קבוצת נהגים.
<אילן וירצברגר: הרבה פעמים השירותים הפסיכולוגיים עוזרים גם בתחומים שהם לאו דווקא חינוך.
<אילן וירצברגר: מפגש עם חיילים נפגעי חרדה.
<אילן וירצברגר: הוא מספר שהגיע למשמר העמק, מרגיע ילדים סוערים מהקיבוץ שלו אחרי שנחשפו לאזעקות.
<אילן וירצברגר: ברקע ההיבטים האישיים, הייתה בר מצווה לכל ילדי הקבוצה שלו שהתבטלה בגלל המלחמה.
<אילן וירצברגר: בהחלט המנהלים עמדו בסיטואציה מאוד מורכבת בזמן המלחמה.
<אילן וירצברגר: מנהלת השפ"ח בנתיבות.
<אילן וירצברגר: גם כאן יום קשה.
<אילן וירצברגר: יצאנו מנתיבות רק באחת בלילה, לפנות בוקר, אחרי 19 התערבויות.
<אילן וירצברגר: הצטרפו גם לקצין העיר להודיע למשפחה על נופל, המשך הטיפול באחים.
<אילן וירצברגר: צוותים חינוכיים, מיפוי מעגלי פגיעות ומגיעה כאן בקשה, הצוות מאוד עייף ורוצים סיוע של אנשי מקצוע לאחרי זה.
<אילן וירצברגר: האם אפשר לקבל סיוע בעניין הזה גם משפ"י ובהחלט הגיעו פסיכולוגים מתנדבים ממקומות אחרים ועזרו בכל תהליך ההיערכות.
<אילן וירצברגר: מדובר בנתיבות שהפעם חטפה באופן מאוד קשה.
<אילן וירצברגר: סוגיה נוספת שהתעסקנו איתה זה הפסיכולוגים בחברה הבדואית.
<אילן וירצברגר: מה שכתבה מנהלת השפ"ח באל קסום, אחת המועצות האזוריות.
<אילן וירצברגר: גם הם קיבלו הרבה מאוד פניות, כששם המורכבות היא כמובן שונה.
<אילן וירצברגר: הרבה פניות של בלבול וחרדה לאור המראות הקשים של הרס בתים והרג ילדים, מה שהם רואים בעזה דרך הטלוויזיה.
<אילן וירצברגר: הורים מדווחים על סיוטי לילה, חוסר אמון.
<אילן וירצברגר: כל הנושא של החיכוך בין היהודים והערבים, משחקי ילדים הפכו להיות למלחמות ומאבקים.
<אילן וירצברגר: כחלק מהמערך שלנו אנחנו גם נותנים מענה לחברה הבדואית ובהחלט גם נתמוך בפסיכולוגים.
<אילן וירצברגר: כמובן אנחנו צוות אחד ומציאות של מלחמה יוצרת מורכבות שגם איתה צריך להתמודד.
<אילן וירצברגר: אנחנו נערכים גם לפני, גם אחרי וגם תוך כדי כחלק מהראייה.