GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: לא, זה עובד.
<אילנה אליאסי: בואו לא ניכנס לעובי הקורה, תרתי משמע.
<אילנה אליאסי: אז זה כן, וגם בגבים הייתה מערכת חינוך שעבדה באופן רציף וזה רחוק מלהיות מובן מאליו.
<אילנה אליאסי: אני חושבת שמי שלא חי את זה לא מבין שזה מקום פסיכוטי, לא אנושי, לא אמורים לגדל ילדים ככה.
<אילנה אליאסי: מי שלא חי פה את הטקסטורה של לקיים פעולות הכי בנאליות כמו לתלות כביסה או להתקלח, או לתזמן את הקקי של הילדים שלי, סליחה על הירידה לצרכים הראשוניים, כשכל המגוון של הרעשים פה מונגש לנו, זה מטורף, זה הזוי, זה מורט עצבים, זה מרדד עמידות.
<אילנה אליאסי: וכן, גם אפשר להתייחס לזה גם מההיבט השני, שזה מאפשר איזה שהיא משמעות אקזיסטנציאליסטית עמוקה יותר.
עמרם מצנע: תגידי, את מזהה אצל המבוגרים איזה נטייה להתבייש בכך שהם עזבו את המקום וכתוצאה מכך להיות - - -
<אילנה אליאסי: לא.
<אילנה אליאסי: אתה יודע, זה קצת כמו הגרף שהיה על ההמשגה של אנשים שעוזבים את הארץ.
<אילנה אליאסי: קראו להם יורדים או מהגרים ואני חושבת שפעם זה היה יותר סגור והיית צריך יותר לתרץ מה לא אפשר לך לשרוד פה והיום כולם יצאו מהארון, כאילו אין בעיה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אפילו מושגית יש לזה שמות שונים, אם פעם קראו לזה הבורחים, אחר כך קראו לזה פליטים והיום קוראים לזה גולים.
<שמעונה גרודזין קיסרי: לשם הזה יש משמעות.
<אילנה אליאסי: אתה שאלת על מבוגרים, אני חושבת שהכפילות הזאת של בין להיות אדם פרטי שחווה את זה לבין להיות למשל בתפקיד הורי, זה מאוד משנה את הפוזיציה שלך מול החוויה הזאת.
<אילנה אליאסי: אנחנו מאוד השתדלנו גם לעבוד מול הורים כי יש פה קורלציה ישירה ברוב המשפחות בין איזה מודל של התמודדות מציע הורה בכלל בחיים לבין איזה מודל התמודדות מסגל לו הילד.
<אילנה אליאסי: אנחנו מאוד השתדלנו להתמקד בזה והיו פה קשיים מאוד משמעותיים להורים.
<אילנה אליאסי: אני יכולה לתת דוגמאות שהן כאילו נורא קטנות, אבל את יכולה להתקשר אליי אמא שאומרת לי שהבת שלה לקראת עלייה לכיתה א' והיא כאילו אשפזה את עצמה בממ"ד ביום הראשון של המלחמה, היא גרה יחסית בקיבוץ דווקא מה שאנחנו קוראים עורפי והיא מבקשת ממנה שתביא לה את הסיר של אחיה הקטן כי היא לא מוכנה לצאת לעשות פיפי קקי ואמא שלה מתקשרת אליי.
<אילנה אליאסי: גם הקטע הזה שאתה כאילו יורד מכל הידע ההורי שלך ו'תגידי לי את מה לעשות' ואז היא אומרת לי 'תשמעי, אני מבינה שאני לא צריכה להביא לה, אבל כשהבת שלי קראה לי אני נזכרתי', האמא ילידת קרית שמונה, 'פתאום נורא התחלתי להבין אותה', ואז מצד אחד היא אמפתית אליה, מצד שני הרציונל ההורי אומר לא, את לא נותנת לה את האופציה הזאת להתאשפז בממ"ד פור אבר.
<אילנה אליאסי: ואתה נאלץ לתת תשובות כאלה.
<אילנה אליאסי: או מתקשרת אליי ב-11 וחצי בלילה איזה אמא, אני מרימה את הטלפון, אני שומעת בכי וצרחות, הם התפנו מכפר עזה ועברו להורים שגרים באזור ואדי ערה והילדים שלה בסדר, הכול בסדר, ופתאום הייתה חתונה שם באחד מהכפרים, התחילו לירות, הבת שלה נכנסה להתקף חרדה, ילדה בת רבע לחמש כזה והיא מסתובבת איתה על הגב, כאילו הפעולה האימהית הכי ראשונית שאתה עושה, כמו לילד שלא מצליח להירדם, ואחרי שעתיים וחצי שהבת שלה לא נרגעה היא העזה להתקשר אליי ולהגיד לי, 'אני מסתובבת פה איתה על הגב, היריות ממשיכות' והילדה שהייתה נורא גיבורה בכפר עזה, כל הסכר הזה נפרץ בבת אחת.
רות קלדרון: בגלל המחשבה שאם רק נצא מכאן, דברים כאלה לא יכולים לקרות.
רות קלדרון: דרך אגב, אפשר - - - לגבי יום כיפור או סוכות, הוא אמר, 'ההורים שלי יהרגו אותי אבל אני בודק', ובאמת זו דילמה האם צריך לעדכן.
עמרם מצנע: הנטייה הייתה לפנות לשר האוצר לקצר את החופש.
<דורון היימן: אבל המורים לא עבדו, אני מזכיר לכם.
<אריה חודרה: שבמקביל יתגבר את החינוך הבלתי פורמלי ואז תהיה הלימה בין החופש לבין ההורים.
<אריה חודרה: תודה, אילנה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: יש לי המון מה להגיד, אז אני לא יודעת מה להגיד.
עמרם מצנע: תזכירי לי רק על מה את אחראית.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני מלווה את בית הספר היסודי פה, גם ליוויתי לאורך כל המלחמה, אני הפסיכולוגית של קיבוץ אור הנר, שהוא נחשב באמצע.
<שמעונה גרודזין קיסרי: יש פה שלוש רמות קיבוצים וזה באמצע.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני גם בשירות נושאת הכובע של הדרכת הורים אז אני קצת אנסה להתחבר אולי לחוויה ההורית.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני אגיד, מתוך דברים שעלו.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אחד, יש פה פוסט שרץ מאוד חזק בשער הנגב בפייסבוק, של טבלת ייאוש חזרה לממ"דים ב-24.9, עם סימונים, כל פעם מורידים עוד יום.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זאת אומרת החוויה או עולם המושגים שכולנו נורא רוצים להיכנס אליו ביום שאחרי זה לא החוויה המקומית, לפחות לא ממה שאני שומעת בבית הספר, החוויה היא אולי היום שעכשיו, זאת אומרת אנחנו, גם אני מרגישה שאני מתכווננת בקשר שלי עם מי שאני עובדת זה ליום שעכשיו ולא היום שאחרי, כי אנחנו עוד לא מיצינו את הדבר הזה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: או מישהי אחרת שהיא רצתה להגיד שגרת חירום ויצא לה החירום השגרתי, שזה נראה לי משהו שמאוד מאוד מייצג את החוויה המקומית פה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: יש פה חירום שגרתי, השגרה שלנו היא חירום וככה אנחנו בגדול חיים את חיינו וככה גם אנחנו עובדים.
<ענת רגב: ששניהם מושגים הזויים, דרך אגב.
<שמעונה גרודזין קיסרי: נכון, שניהם מושגים הזויים.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני יכולה להגיד שיש מגוון סוגיות שהורים פנו אליי לאורך התקופה הזאת.
<שמעונה גרודזין קיסרי: הדבר האחד האופייני זה איזה שהיא תחושה באמת שההורים במובן מסוים מחפשים בעצמם אמא ואבא שיגידו להם מי ומה לעשות, החל בקבלת החלטות מאוד מאוד ראשונית וכלה באמת בשאלות שהן יותר מהותיות, אבל היו המון המון - - - הפניות שיש עכשיו, שחוזרות על עצמן, זה המון ילדים שהתחילו עניינים עם קקי פיפי, זה מאוד חזק.
<שמעונה גרודזין קיסרי: ממש ממש, זה קטע חזק.
<שמעונה גרודזין קיסרי: מתוך החוויה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: וכל פעם אני שואלת, 'האם יש מצב שהיה צבע אדום באמצע שילד עשה קקי?
<שמעונה גרודזין קיסרי: ' ופעם אחר פעם זה חוזר, 'כן'.
<שמעונה גרודזין קיסרי: וזו סוגיה שנוכחת המון כרגע.
<שמעונה גרודזין קיסרי: גם הסוגיה של טלפונים של אמהות שמתקשרות אליי, 'הילד לא מוכן לצאת מ הממ"ד, מה אני עושה?
<שמעונה גרודזין קיסרי: מה אני אומרת לו?' זאת אומרת זה מגיע באמת לרזולוציות מאוד מאוד מאוד ראשוניות מתוך מקום של 'אני באמת לא יודעת מה אני עושה, תגידי לי את, תהיי את המבוגר בשבילי' ואני חושבת שזה משהו שחוזר הרבה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: נושא שהופיע הרבה לאורך התקופה הזאת, ומה שאנחנו עשינו זה אנחנו הסתובבנו בתוך הקיבוצים וליווינו צוותי חינוך.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זאת אומרת פשוט מפגשים שלמים, שעות שלמות של מפגש עם כל צוותי החינוך.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני חושבת שהמון ממקום של תסכול, של חוסר אונים, של כאב, של אובדן, באמת מתוך כל החוויות הקשות מה שעולה מאוד חזק זה תוקפנות מאוד גדולה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זה הולך בכל רובד שהוא, בין אם זה ילדים בכללי שהם יותר תוקפניים, בין אם זה הורים בכעסים על הצוותים, צוותים בכעסים על ההורים, הצוותים מדברים על זה שההורים 'זורקים את הילדים אצלנו והולכים', ההורים בחוויה שהצוותים לא 'ערים לצרכים שלנו ואנחנו לא יכולים יותר עם הילדים, שייקחו אותם כבר ולמה הם לא לוקחים אותם' ואפשר לראות את זה בשיח בין מורים להנהלה, למה הם לא דאגו לנו ליום כזה, או למה עשו לנו ככה ולא עשו לנו ככה, 'נתנו לנו הפגה, מי צריך את ההפגה', 'למה לא נתנו לנו הפגה'.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זאת אומרת העניין של תיעול או כיוון של כל החוויות הקשות לתוקפנות, אני מרגישה שזה משהו שגם באמת אי אפשר היה - - -
יעקב אשר: כשהורה נפגש עם הפסיכולוג אז אותו פסיכולוג, מאחר שהוא שליח של הממלכה הוא כבר הופך אצלו לכל התלונות, לא רק לתחום הספציפי שלו.
יעקב אשר: כאילו למה לא עשו ככה ולמה לא הודיעו ככה, כאילו הפסיכולוג הוא זה שיכול היה לעשות - - -
עמרם מצנע: זו תוקפנות או פשוט חוסר סבלנות?
יעקב אשר: זה מתחיל מחוסר סבלנות ונגמר ב - - -
<שמעונה גרודזין קיסרי: זה תלוי, אני חושבת שפה באה לידי ביטוי ההתנהלות הבין אישית.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זאת אומרת יש מי שבכללי הוא לא אדם תוקפני, אז זה יבוא לידי ביטוי בצורה יותר מתונה, ויש מי שזה יבוא אצלו ממש בצעקות.
<שמעונה גרודזין קיסרי: באחד הקיבוצים הם החליטו שיום אחד הם משחררים את המטפלות.
<שמעונה גרודזין קיסרי: כי לכל מטפלת יש יום חופש, אבל בגלל שכל כך מעט מטפלות היו, אז הייתה החלטה בהרבה מהקיבוצים שפותחים מראשון עד חמישי ויום שישי זה יום חופשי לכל המערכות.
<שמעונה גרודזין קיסרי: היה אבא שהודיע לרכזת שהוא עומד לתבוע את הקיבוץ על היום הזה, הוא רוצה את הכסף שלו בחזרה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני אומרת, בפרופורציה, אם אני לרגע מסתכלת באופן שיפוטי 'אדוני, זה מלחמה פה', אבל אני יכולה להבין ברמה המקצועית את החוויה שלו, כמה הוא זקוק, מאיזה מקום של הזדקקות הוא פעל ולמה זה מה שיצא ממנו.
רות קלדרון: גם הרבה פעמים כועסים במקום לבכות.
<שמעונה גרודזין קיסרי: נכון.
<שמעונה גרודזין קיסרי: התיעול לתוקפנות של המון המון רגשות קשים זה משהו שמאוד מאוד נוכח.
<רותי אהרוני: זה כמו לבלבל בין רעב לצמא.
יעקב אשר: יש איזה שהיא משנה סדורה של הכנה לסבב הבא אם יהיה, אני מקווה שלא, לגבי הכנה של ההורים לתהליך הזה?
יעקב אשר: כי הרי מה קורה, סיפרתם על ילדים שלא מוכנים לצאת מהממ"ד, אז זה באשמת ההורים עצמם, כי ההורים בהתחלה בפאניקה מאוד גדולה, הם מכניסים את הפאניקה לילד ואחר כך הם צריכים להוציא את זה חזרה.
יעקב אשר: השאלה אם לא חשוב היום, באופן קבוע ושיטתי לעשות הדרכות, לא רק תמיכה, הדרכות יזומות להורים בשעת חירום, מה עושים.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זה נעשה כבר, כמה שנים יש מצב ביטחוני?
<שמעונה גרודזין קיסרי: 13 שנה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: 13 שנה זה נעשה וכשאתה עומד מול הסיטואציה שבה אתה לא יכול, אילנה אמרה קודם, לתלות כביסה, אז עם כל הכבוד להסברים הנורא טובים שאפשר לתת להם, ואני גם באמת חושבת שהורים מבינים, הם באמת באמת מבינים איך הם צריכים להתנהג, אבל יש פער בין מה אני צריך לעשות לבין מה קורה לי כשאני באמת מרגיש - - - מבחינתנו אנחנו מסתכלים על זה מהצד אבל במציאות זה איום ממשי על החיים שלי, זה לא ליד, זה לא קרוב, זה איום ממשי, החיים שלי הם בסכנה ואני חושבת שגם אחד המשברים הגדולים בכל ה - - - דיברנו על מה שונה הפעם, לאורך שנים אנחנו דיברנו עם הורים, הורים דיברו עם הילדים שלהם, שאם אתה בממ"ד אתה מוגן, או אם אתה בבית שלך או במקום שהוא מבנה אתה הרבה יותר מוגן ואז בא אירוע דניאל טרגרמן, שהיה בבית שלו, היה במרחק שלוש פסיעות מהממ"ד, לא הספיק להגיע לממ"ד.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אז מה אומרים עכשיו?
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני שואלת, מה עכשיו אנחנו אומרים, איך אנחנו עכשיו נחיה עם זה?
רות קלדרון: אז ילד שלא רוצה לצאת מהממ"ד הוא מאוד הגיוני.
<שמעונה גרודזין קיסרי: לכן אני אומרת שצריך - - - זה לא נאמד באם נדריך אותם - - -
יעקב אשר: נושא המנהרות גם חדר לילדים או יותר ההורים?
<שמעונה גרודזין קיסרי: בהתחלה זה היה מאוד מאוד נוכח, בשבועות הראשונים.
<שמעונה גרודזין קיסרי: כרגע זה פחות נשמע.
<שמעונה גרודזין קיסרי: הדבר השני שככה חשוב לי כן להגיד אותו בהקשר של הורים, אם אמרנו שכיוון אחד זה שאלות מאוד מאוד ראשוניות, 'איך אני מתמודד, כי אני צריך אמא ואבא כרגע', אני ההורה צריך אמא ואבא, והסוגיה השנייה שמגיעה לפתחנו המון המון המון, וזה אני יכולה להגיד בכל מבצע ואני מרגישה שהמבצע הזה זה כבר - - - בדרך כלל זה קורה אחרי המבצע, השאלות הקיומיות של האם אני רוצה להישאר כאן, למה אני נשאר כאן, הן בדרך כלל מגיעות אחרי והפעם השאלות האלה הופיעו המון תוך כדי, איך אני יום אחד יושב מול הילד שלי ומסביר לו איך אני בחרתי לגור במקום שמסכן את החיים שלו.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זו שאלה שהיא משמעותית.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני חושבת שאם אנחנו חושבים על מה הכי רלוונטי, זה לא בהכרח עבודת הפסיכולוג, זו נתינת משמעות להישארות כאן.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זה כבר לא מטעמים אידיאולוגיים, יש פה משהו אחר, או אולי הם אידיאולוגיים אבל לא בהכרח ציוניים.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני חושבת שזו סוגיה שצריך לתת עליה מאוד מאוד את הדעת וזו דילמה הורית שמגיעה לפתחנו המון, מה אני אומר.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני יכולה להגיד, בן הזוג שלי באיזה שהוא שלב אמר 'תגידי, מה אנחנו נגיד לשקד יום אחד?
<שמעונה גרודזין קיסרי: מה אנחנו נגיד לו על זה שאנחנו כאן?
<שמעונה גרודזין קיסרי: על ההחלטה שלנו להיות כאן', ונגיד רגע על שני, שהיא אחותו בת ה-13, בשבוע שלפני, כשאנחנו כבר הבנו - - - זאת אומרת המדינה לא הבינה שיהיה מבצע, אבל הבת שלי בת ה-13 אמרה לי 'במבצע שמתחיל עוד כמה ימים הפעם אני נשארת פה עם החברים שלי, אני לא מוכנה לצאת'.
<שמעונה גרודזין קיסרי: כלומר ההבנה שלנו כקהילה או כאוכלוסייה מקומית, שהדברים הם קצת יותר חמורים ממה שנדמה, זה גם משהו שמפעיל פה את הקהילה.
רות קלדרון: אני מבקשת להגיד בקצרה.
רות קלדרון: אחת, שאני מרגישה, אני רוצה להגיד לכם, שמבחינתי זה מאוד ציונות ואתם באמת גיבורים.
רות קלדרון: יש גם הרגשה כזאת, לפחות מהמרכז לכאן, זה כן אידיאולוגי, בסופו של דבר, לחזור לחיות כאן.
רות קלדרון: דבר שני שאני רוצה לומר, זה כל הזמן מזכיר לי, שאת מדברת על אנשי מקצוע ואתם מכירים את זה, שמעתי הרצאה פעם בטורקיה, בכנס לימוד, של איזה מישהו שעובד עם חיילים בצבא על פוסט טראומה והוא אמר דבר שמאוד הדאיג אותי, שלא מתחסנים, אלא כל פעם שזה קורה שוב נחלשים קצת וכל פעם שזה קורה שוב נחלשים קצת.
רות קלדרון: כלומר מתוך פגישה עם טראומה לא מתחזקים וזה מאוד מדאיג אותי לגבי מה שאתם אומרים פה.
רות קלדרון: גם אתם כאנשי מקצוע והורים וגם הילדים.
רות קלדרון: יש כאן איזה הצטרפות שלא עושה אנשים, כמו שפעם האמנו, חסיני אש, אלא באמת, לא יודעת, איך אתם מתמודדים עם זה?
<שמעונה גרודזין קיסרי: זו אמירה שמעמידה אותי בדילמה מאוד גדולה מה לענות לך, אני אגיד לך למה זה מדאיג אותי.
<שמעונה גרודזין קיסרי: כי אם אני אגיד שאנחנו מתגברים ואנחנו מתמודדים, יש מי שיבוא ויגיד, אבל אנחנו לא מתגברים ולא מתמודדים ואל תשכחו שאנחנו נלחמים בזה על בסיס יומיומי.
<שמעונה גרודזין קיסרי: זו בעיה להגיד את זה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני כן אגיד, יש פה גם צמיחה מתוך הדבר הזה, הרבה צמיחה.
רות קלדרון: כן?
רות קלדרון: כן מרגישה שיש איזה התחשלות והתחזקות?
<שמעונה גרודזין קיסרי: הדבר היחיד שאני יכולה להגיד להורים כשהם שואלים את הדבר הזה, הדבר היחיד שאני יכולה לחשוב עליו כתשובה לשאלה הזאת, מה אני אסביר לילדים שלי, זה שאנחנו כמשפחה מצליחים להתגבר על כל מיני דברים קשים ואנחנו עמדנו בזה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אבל אני אומרת את זה ובמקביל אני אומרת שזה מאוד בעייתי.
רות קלדרון: זה עם ישראל, זה היא שעמדה, זה עברנו את פרעה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אני לא יודעת, אני לא בטוחה שאני באה משם.
רות קלדרון: לא, את אמרת באישי את הדבר שהוא - - -
<שמעונה גרודזין קיסרי: אלא בתוך החוויה המשפחתית שלי, אנחנו משפחה שמתגברת על כל מיני דברים והצלחנו להתגבר גם על זה.
<שמעונה גרודזין קיסרי: אבל אני לא בטוחה שהתשובה שאני, שמעונה, עונה, היא תשובה שאני עונה אותה או אענה עליה כאשת מקצוע ואני גם לא בטוחה שיתר התושבים, יהיה להם נוח עם התשובה הזו שלי, כי זה כאילו קצת מטשטש את זה שאנחנו חווים כאן דברים קשים ואיומים.
<שמעונה גרודזין קיסרי: ואני לא רוצה לטשטש את העניין הזה.
<דורון היימן: אני רק אגיד בדקה אחת.
<אריה חודרה: תהיה לכם עוד הזדמנות בנחל עוז.
<דורון היימן: אני אתן ספוילר של נחל עוז.
<דורון היימן: אני פשוט רוצה להתחבר למקום האישי הזה, כי שם אני אדבר על המקצועי.
<דורון היימן: ביקשת קודם תיאור פלסטי, אני אתן לך תיאור פלסטי של החיים שלי.
<דורון היימן: דניאל נהרג אחרי 40 ומשהו ימים של מבצע, משהו כזה, של עבודה 24/7, כולל לילות.
<דורון היימן: אנחנו לא מרגישים גיבורים ואני אביא את עצמי עכשיו כדוגמה כדי שתבינו את המורכבות, לא בשביל עכשיו להגיד משהו על עצמי.
<דורון היימן: אשתי הייתה בחודש תשיעי, ילדה את הבן הצעיר שלנו, לידה רביעית במהלך המבצע, תוך כדי אזעקות עד באר שבע.
<דורון היימן: אני במילואים פסיכולוג צבאי.
<דורון היימן: בעמוד ענן הוקפצתי להיות עם החטיבה שהיו לה נפגעים, תוך כדי גם היינו לפני הפגיעה בדניאל והיה לי איזה צהריים שקפצתי לצאלים להלוויה, אז ככה תשישות, לילות, הפגזות כל הלילה, אמרתי שאני לא יודע מה אני קופץ יותר, מהבכי של התינוק שצריך לקום אליו או מהבומים שמרעידים את החלונות.
<דורון היימן: וזו נקודת הפתיחה שאליה אני בא בהתערבות בזמן המקרה.
<דורון היימן: אני אתחיל לתאר לכם את ההתערבות הראשונית ואז אנחנו נמשיך את זה בנחל עוז.
<דורון היימן: לקראת אחת מהפסקות האש, יום שישי אני מדבר עם רכזת הרווחה של הקיבוץ, צריך להיפגש, לא להיפגש, מדברים על התחממות, שישי, שעה לפני שבת, בשש, מתקשרת אליי מצוות צח"י, 'דורון, תגיע עכשיו לקיבוץ', אני חושב שהיינו שם פחות משעה, חצי שעה משהו כזה אחרי הפגיעה של הפצמ"ר בדניאל.
<דורון היימן: אני הגעתי, כמה דקות אחריי הגיע העובד הסוציאלי של הקיבוץ, שעה אחר כך הגיע חיים והגיעה גם מנהלת הרווחה ומשם התחילה ההתערבות.
<דורון היימן: על ההתערבות עצמה אני אספר לכם בנחל עוז, אבל שתבינו את האינטנסיביות, אנחנו מדברים על שישי בערב, ההתערבות הראשונית עם המשפחה הסתיימה באזור אחת בלילה, אני חוזר הביתה לבית של משפחה, אנחנו כל כך עוברים את המעברים האלה, משפחה, הכול חשוך, שעון שבת באמת, הילדים ישנים, מצב הזוי לגמרי, אני מוצא את עצמי באחת בלילה עושה לעצמי קידוש ולוקח מהסיר של הדגים לטעום, להרגיש זה, קם בבוקר, מקבל את הטלפון בבוקר שהמשפחה עברה לשדה אברהם, נוסעים לשדה אברהם, ממשיכים התערבות שם, חוזרים חזרה, אני פוגש את הילדים בארוחת שבת בצהריים, קופצים עליי, כאילו אתה לא מבין בכלל מה אתה, מה הולך.
<דורון היימן: אני אתאר את זה יותר בנחל עוז.
<דורון היימן: וזו המציאות שלנו כפסיכולוגים חינוכיים שגרים כאן, שעוברים ביחד עם הילדים שלנו את כל מה שקורה, שעובדים בחלקיות משרה, אפרופו, דיברנו על זה, אנחנו בחצאי משרה, שעובדים עם משכורות מגוחכות, משכורות של המגזר הציבורי.
<דורון היימן: אנחנו לא גיבורים ואלה החיים שלנו ואנחנו נמשיך את זה בצורה יותר מורחבת בנחל עוז.
<אריה חודרה: כשדורון עזב את נחל עוז באותו יום שישי בלילה, אני הגעתי בסביבות שתיים עשרה וחצי-אחת לקיבוץ, הייתי עם המשפחה בצפון והגעתי.
<אריה חודרה: דבר ראשון שאמרו לי החבר'ה שפגשתי שם, זה שהשירות הפסיכולוגי עשה עבודה נפלאה, אז בקטע הזה זה פידבק שקיבלתי אחרי שאתה יצאת משם בלי הבנה עד כמה השארת את הדברים מסודרים שם.
<אריה חודרה: אז רק שתדעו שהתחושה של השטח שיש גוף מקצועי שבעצם מאגד את הדברים.
<אריה חודרה: אני רוצה להתייחס ברשות
<אריה חודרה: כם לכמה נקודות לפני שנצא לשטח בקצרה, במהירות ובתמציתיות.
<אריה חודרה: אני אפתח ואני אגיד שיש תחושה מאוד טובה שהמחוז במשרד החינוך תומך ומלווה אותנו באופן מאוד מאוד מסיבי ויחסית עם סל הרבה יותר משמעותי ממבצעים קודמים.
<אריה חודרה: יחד עם זאת אני רוצה לציין כמה לאקונות שאני חושב שכדאי שכן יונחו על שולחננו ונחשוב עליהם בהמשך.
<אריה חודרה: נקודה ראשונה זה באמת הנושא שבחופשים צריך לפתוח את הנושא של משרד החינוך רחב לעובדים שהם בחופש ולנסות לראות איך אפשר לתגבר את הצוותים בחינוך הבלתי פורמלי.
<אריה חודרה: זו נקודה שצריך לחשוב עליה ולנסות לראות איך מכניסים אותה לאיזה שהוא פק"ל שחושבים עליו מבעוד מועד כי הוא יכול היה להיות קריטי לתפקוד של הגנים שלנו.
יעקב אשר: לאו דווקא אותם, זה יכול צוות חלופי, אבל שיהיה ברור מראש שהם עובדים בקיץ.
<אריה חודרה: חשוב גם לזכור שלמשל הגננות של הגנים שהיו חופש, אם הן היו מגויסות זה היה הרבה יותר טוב כי הילדים מכירים אותם.
<אריה חודרה: זה מעגל ראשון.
<אריה חודרה: מעגל שני - - - צריך ליצור את התכנית הזאת, אני לא אתפור אותה עכשיו.
עמרם מצנע: מה שנראה הגיוני לעשות זה ליצור מערכת שבה אפשר לומר לגננות ולמורים, 'תעבדו ותקבלו עבור זה שכר'.
<אריה חודרה: נכון, כמו בבית ספר של הקיץ.
עמרם מצנע: פה הנקודה, כי אתה לא יכול לכפות על אף אחד אף פעם.
<קריאה: הם לא רוצים.
<אריה חודרה: במתכונת של בית הספר של הקיץ זה מה שהיה.
עמרם מצנע: זה הדבר הפרקטי שאנחנו יודעים שאפשר לעשות.
<רותי אהרוני: מה שהיה בעמוד ענן, הייתה רשימה של מורים במחוז מכל היישובים, מורים לשעת חירום, כלומר שהם מגויסים לתפקידים מסוימים בשעת חירום.
<רותי אהרוני: אני באמת צריכה לבדוק, ככה לראות מה קורה עם זה אבל למיטב ידיעתי מורים רבים גויסו, מורים רבים נסעו לבקר את הילדים שפונו למקומות אחרים.
<רותי אהרוני: צריך לבנות איזה שהיא אג'נדה מוסדרת מה באמת התפקיד של כל אחד, כמו בית ספר של הקיץ.
עמרם מצנע: אבל אם רוצים לסדר את זה מסודר, זה לאפשר למועצה, ליישוב, לממן למורים שמוכנים כן לבוא.
עמרם מצנע: כי אתה לא יכול לחייב אותם.
<קריאה: אולי עם צו 8.
עמרם מצנע: זה לא יעבוד, מורה שיש לו ילדים בבית, צו 8 - - - זה לא צו 8 כי הוא לא חייל.
עמרם מצנע: תראו, כדי לעשות ריתוק משקי אתה צריך מראש להוציא צו בזמן השגרתי שזה מפעל חיוני ועל כן אתה יכול לרתק אחת שתיים שלוש וזה לא יקרה.
עמרם מצנע: זה טוב למאפיות, זה טוב לתובלה, לכל מיני דברים שמשרתים.
עמרם מצנע: על כן האמצעי הזה, לרתק מורים בצו חירום, לדעתי זה לא יעבוד.
<אילן וירצברגר: זה גם לא הולך בחינוך, אי אפשר לעבוד ככה.
עמרם מצנע: אבל מה שכן, זה כמו שהיה בית ספר של הקיץ, שהייתה הפתעה גדולה מאוד על היקף המורים שהסכימו לעבוד, אבל בשכר.
<אריה חודרה: לא היינו רוצים שתבוא גננת או מורה כעוסה לעבוד עם ילדים.
<אריה חודרה: צריך לעשות את זה בטוב, אני חושב שיש דרכים לעשות את זה בטוב.
<אריה חודרה: דבר שני שאנחנו מקישים מזה, הנושא של מערך החינוך הבלתי פורמלי, שאיפה שהוא הגדרנו אותו כמערך בלתי פורמלי כי נוח לנו, כי תקציבית זה טוב לנו ולעוד הרבה דברים אחרים ששמים אותו שם, הוא הוא הגורם העיקרי והמרכזי שעובד בשעת חירום.
<אריה חודרה: דרך אגב, גם בשנת לימודים וגם בחופשים, בעיקר בחופשים, וצריך לראות איך אנחנו נותנים לו דגש בחירום וכבר מראש מתקצבים ומשפים אותו בצורה כזאת שהוא יוכל להיות מוכן לשעת חירום.
<אריה חודרה: דבר שלישי זה הנושא של תמיכות.
<אריה חודרה: בעצם קיבלנו סל מאוד יפה של תמיכות מטעם המשרד.
<אריה חודרה: חלק מהתמיכות זה תמיכות אקסטרה של הרשות, חלק מהתמיכות מלוות במאטצ'ינג.
<אריה חודרה: הסיפור של תמיכות לחירום, שהן אקסטרה שמלוות במאטצ'ינג זה קצת מצחיק מבחינתנו כי זה יוצר עול שהוא גם ככה מיותר על הרשות ואם אני צריך לשלם על עוד חצי תקן כזה או אחר כדי לקבל עוד כסף לרשות זו תמיכה שמקורה בקוץ שלא תמיד קל לשאת אותו עם עוד ההוצאות הנוספות שיש על הרשות גם ככה בחירום.
<אריה חודרה: סוגיה רביעית שאני רוצה לציין זה סוגיה שהיא כאובה, אני חושב שלאורך שנים, זה הנושא של תפקיד יועצת בתוך בית ספר יסודי.
<אריה חודרה: יועצת בבית ספר יסודי נכון להיום לפי כללי משרד החינוך היא בחירה.
<אריה חודרה: כלומר מנהלת יכולה לבחור שהיא לוקחת חלק משעות התקן שלה בתוך בית הספר, שעה לכל כיתה, והיא מסבה את זה לטובת יועצת.
<אריה חודרה: וגם חטיבות הביניים.
<אריה חודרה: אני חושב שהגיע הזמן לתקנן, במיוחד בעוטף עזה, לא לבחירה, תקן יועצת שיעבוד פה באופן קבוע.
<אריה חודרה: תוגברנו השנה, ואני חייב לציין את זה לטובת המחוז, שתוגברנו בעוד תקן של יועצת, לא בתקן אלא בשעות, זה אומר שבשנה הבאה אם הכול בסדר אנחנו חוזרים לשגרה ואם אין שעות אז אין לנו גם יועצת.
<אריה חודרה: זה משהו שאסור שיקרה בדבר הזה.
<ענת רגב: עוד לא קיבלנו אבל זה בדרך, אני יודעת.
<אריה חודרה: נקבל.
<אריה חודרה: אני סומך אני חושב שמקוצר הזמן אני אעצור פה בעניין הזה.
<אריה חודרה: אפשר בדרך.
<אריה חודרה: אנחנו נצא עכשיו לסיור.
<רותי אהרוני: אני רק רוצה, ברשותכם, לחזק בכל זאת מה שהמחוז עשה כאן לאחרונה, באמת מתוך הבנה שחל כאן משהו אחר לחלוטין ביחס למבצעים הקודמים שבאמת כולנו חברנו ועשינו.
<רותי אהרוני: הייתה איזה שהיא ראייה הרבה יותר מעמיקה לכיוון הטיפולי והרגשי ומה שאנשים חוו כאן, הן ברמה של ילדים, הן ברמה של מורים.
<רותי אהרוני: אני מגיעה לכל חדרי המורים, דרך אגב, ותמיד יש איזה שהיא סיטואציה של מורה שמתפרצת בבכי, ש - - - אנחנו מודעים למה שהם עוברים, הן ברמה של המורים והן ברמה של התלמידים והן ברמה של משפחות והורים שמקרינים גם על ההתנהגות של הילדים.
<רותי אהרוני: המערך הטיפולי והייעוצי בתוך משרד החינוך עובד סביב השעון כבר תקופה מאוד ארוכה.
<רותי אהרוני: אני מוכרחה לציין את הגב' אמירה חיים, מנהלת המחוז, שנעה כל שני וחמישי לכיוון ירושלים למפגש עם המשרד לפיתוח הנגב והגליל באמת כדי לגייס כמה שיותר משאבים במתן מענה למי שצריך.
<רותי אהרוני: לדוגמה כאן, ואני יודעת שאריה ידבר על זה אחר כך ובכל זאת כאן ניתן אישור לכיתה א' לא תקנית על מנת לפצל ולגרום לכך שיהיה מספר קטן יותר של ילדים בתוך הכיתה הקריטית הזאת.
<רותי אהרוני: היום עוסקים ודנים בגיוס סייעות לכיתות א' לתקופה, עד שיצטרכו באמת לטפל בזה.
<רותי אהרוני: כל כיתה תקנית מ-0 עד 40 תקבל בין 600 ל-1,000 שקל כדי ליצור תכניות הפוגתיות לילדים בתקופה של השבועיים האלה בעיקר, כל המנהלים קיבלו איזה שהיא הכשרה קלה כדי ליצור סיטואציה של מפל, העברת הידע גם למורים דרך היועצים ואיך אנחנו מזהים ילדים במצוקה ומורים במצוקה וזה פועל מאוד יפה, כי כמעט בסוף כל יום מורה או מחנכת צריכה לדווח מה קורה לילדים ואילו ילדים עוברים לטיפול שלכם.
<רותי אהרוני: ועוד כהנה וכהנה, אני לא אכביר.
<רותי אהרוני: בסך הכול אנחנו מאוד משתדלים להיות מחוברים לשטח ואני חושבת שאנחנו עושים זאת.
<רותי אהרוני: העבודה עם הרשויות, הרשויות פשוט שאפו ולהוריד את הכובע בפני הרשויות על מה שהן עשו בתקופה הזאת.
<רותי אהרוני: תודה.
<רותי אהרוני: (בכיתה ה')
<מורה: יש לנו אורחים מכובדים, שמעתם מי האורחים שלנו?
<תלמיד/ה: אנחנו רושמים חוויות מהחופש.
עמרם מצנע: רגע, לא עונים בהצבעה?
עמרם מצנע: מה את אומרת?
<תלמידה: אנחנו רושמים כל מה שקרה לנו בחופש, גם את הדברים הטובים וגם את הדברים הרעים.
עמרם מצנע: מישהי או מישהו מוכן להקריא לנו מה הוא כתב?
עמרם מצנע: (בחטיבת ביניים) (חברי הוועדה מנהלים שיחה עם תלמידי כיתה ט').
עמרם מצנע: (ישיבת סיכום)
<אריה חודרה: אני אפתח ואומר, אני רוצה להגיד את זה שוב פעם, שאנחנו באמת מקבלים תמיכה מאוד יפה מהמחוז, זה לא מובן מאליו.
<אריה חודרה: אני חושב שיש פה עבודה מאוד מאומצת של המחוז ואני רוצה להודות על זה, כי זה לא טריוויאלי ולא פשוט.
<אריה חודרה: יחד עם זאת אני רוצה להגיד שצריך להסתכל על החינוך בשער הנגב כתגובה האזרחית שלנו בעצם למצב הביטחוני פה בעוטף.
<אריה חודרה: אני חושב שהחינוך כחינוך מהווה אבן שואבת גם לתושבים שבאים מבחוץ וגם עוצרת או עוזרת לאנשים לרצות להישאר פה.
<אריה חודרה: אני חושבת שמערכת החינוך בשער הנגב היא מערכת טובה.
רות קלדרון: תן לי שנייה להבין, הילדים משדרות, הם משלמים כדי להיות בבית ספר כזה?
רות קלדרון: יש להורים שלהם כסף לשלם?
עמרם מצנע: העיר שדרות אמורה לשלם אגרת תלמידי חוץ שהגובה שלה נקבע על ידי משרד החינוך ומאושר על ידינו, לאחרונה גם היה עדכון וזה גורנישט.
עמרם מצנע: ההורים שמשלמים לבית ספר כמו שהם הולכים לשדרות הם צריכים לשלם גם פה, רק פה גובים מהם הרבה יותר כסף וזה כנראה ההורים ש - - -
רות קלדרון: השאלה אם הם - - -
עמרם מצנע: תראי, זה לא הבחירה הטבעית.
עמרם מצנע: הבחירה הטבעית זה בית ספר בשדרות.
עמרם מצנע: אלה הורים ש - - -
רות קלדרון: כי התרשמתי מהאינטגרציה.
עמרם מצנע: לא, זה לא בגלל אינטגרציה, אלה הורים יותר מבוססים, שיש להם יותר אפשרויות, עם מודעות גבוהה והם שולחים לפה.
<אריה חודרה: אני אענה על זה.
<אריה חודרה: אני אתחיל ואומר קודם כל שכשבנו את בית הספר התיכון פנינו לשדרות והצענו להם לבנות בית ספר תיכון משותף ביחד, ללא אזורי רישום, לפתוח קבלה אוטומטית לשער הנגב ושדרות ביחד.
<אריה חודרה: עוד יותר מזה, למען הסר ספק, אמרנו שהמעטפת האקדמית של בית הספר לא תהיה הרשות, אנחנו מוכנים להכניס את מכללת ספיר, שהיא תהיה המנהלת הפדגוגית האקדמית של בית הספר והכול ינוהל דרך המכללה, כדי שיהיה בטוח שהמועצה לא תעשה בזה איזה שהוא שימוש לכאורה שהוא לטובת התושבים שלה על פני תושבי שדרות.
<אריה חודרה: בוסקילה לא שיתף עם זה פעולה בזמנו.
<אריה חודרה: אני לא בטוח שההצעה הזאת בטווח הארוך היא בלתי הפיכה.