GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<פנחס בן יאיר: עוד עשר שנים מה אתה רוצה להיות, בהיי טק, בחינוך?
<תלמיד: מה אני אעשה בדיוק אני לא יודע, דבר אחד אני כן יודע, אני רוצה לתרום מעצמי כמה שאני יכול למדינה ולא משנה איפה זה יהיה.
<תלמיד: איפה זה יהיה זה פחות חשוב.
<תלמיד: אני אהיה מורה באלישיב.
<פנחס בן יאיר: שלמה גושה הוא בחור ממש ממש מבריק, מצטיין.
<פנחס בן יאיר: אנחנו פתחנו פה כולל אברכים והוא גם משלב בין ללמוד בכולל וגם ללמוד לבגרות מלאה.
רות קלדרון: יש לי שאלה פחות חינוכית.
רות קלדרון: אתם פוגשים בנות אצלכם, חברות?
רות קלדרון: מדברים איתן?
<תלמיד: יש בנות.
רות קלדרון: יש דבר כזה?
רות קלדרון: אתם זוכרים.
<תלמיד: הסירי כל דאגה ומכשול בעניין הזה.
<תלמיד: יש לו ארבע אחיות ויש לו גם כמה - - -
עמרם מצנע: כמה מחברותיו הן בנות.
עמרם מצנע: שאלה נוספת, לו אתה ראש עיר מה הדבר העיקרי שהיית עושה בעיר?
עמרם מצנע: מי רוצה לענות על זה?
עמרם מצנע: נו, חבר'ה.
עמרם מצנע: מה הדבר האחד שהיית פועל לשנות?
<תלמיד: פתיחת אזור העיר העתיקה לתיירות.
<תלמיד: איזה שהיא הנגשה של איזה שהוא אזור, איזה שהוא מתחם, לתיירות.
<תלמיד: שתהיה אפילו מדרשת לוד עם לימודים על העיר ועל הסביבה וההיסטוריה.
<פנחס בן יאיר: אחד הר"מים אצלנו הגיע לכאן לפני 19 שנה, משפחה ראשונה בגרעין, מדריך שלנו בתנועת הנוער, אז הוא עכשיו מחנך כיתה ט' והמשימה שלו השנה, החלום שלו השנה, חברת הכנסת רות, זה עם התלמידים שלו לייסד איזה שהיא מדרשה דרך התלמידים על כל השורשים של העיר ועל ההיסטוריה של העיר.
<יאיר רביבו: ביחד עם משרד ראש הממשלה, האגף למורשת, מקימים בלוד את המרכז למורשת התנאים, שתספר על התנאים החשובים שפעלו פה, ר' עקיבא ו - - -
רות קלדרון: אני בוועדה.
<יאיר רביבו: יופי.
עמרם מצנע: אתה ראש העיר, מה הדבר האחד?
<תלמיד: הייתי דואג לחינוך אצל אוכלוסיות חלשות יותר, לא יודע, אם זה ערבים, אם זה אתיופים, כל מיני.
<תלמיד: לאו דווקא - - - פשוט אני מכיר את זה מאוד מאוד מקרוב ולפעמים אני רואה שהמצב שם מבחינה חינוכית על הפנים.
<תלמיד: זה באמת חשוב להשקיע שם.
<תלמיד: אני בעצמי נותן כמה שאני יכול, לא רק כמדריך, גם ברמה של להיות חבר שלהם ולתת להם שיעורים פרטיים.
<תלמיד: לא יודע, אני חושב שאם ברמה העירונית יהיה משהו שיוכל לעזור לזה זה חשוב.
עמרם מצנע: סגירת פערים בין האוכלוסיות החזקות לחלשות.
<יאיר רביבו: היית הולך ללמד ילד ערבי עברית בתמורה לזה שהוא ילמד אותך ערבית?
<תלמיד: אני מת ללמוד ערבית.
<פנחס בן יאיר: אגב בשבוע שעבר אנחנו הזמנו את ארגון 'אפשר אחרת', כיוון שאנחנו מאמינים מאוד במניעת אלימות והסרת מחיצות, כמובן קודם כל בתוך האוכלוסייה היהודית, אבל גם עם האוכלוסייה המקומית שנמצאת כאן, לפתוח אופקים.
<פנחס בן יאיר: עוד לא קבענו איתם האם אנחנו באמת נתחבר, אבל כבר הייתה פגישה בשבוע שעבר, עם ד"ר תקוה - - -
<פנחס בן יאיר: זה גם משהו שאנחנו צריכים להרגיש את התלמידים ולהכין אותם.
עמרם מצנע: מישהו מכם נתקל בגילויי גזענות בשבועות האחרונים ויכול לספר לי על זה?
<פנחס בן יאיר: שלמה גושה נתקל כמה פעמים, בפנים.
<תלמיד: אני ספציפית נתקלתי לפני כמה זמן, אבל החניכים שלי כמעט כל יום.
<תלמיד: הם גרים ברמת אשכול, הם סופגים קללות - - -
עמרם מצנע: מי מקלל את מי?
<תלמיד: הערבים מקללים את היהודים והיהודים פוחדים להחזיר להם כי - - -
עמרם מצנע: זאת אומרת גזענות מצד הערבים כלפי היהודים?
<תלמיד: כן, מצד הערבים.
<תלמיד: אני מדריך איתו, אנחנו מדריכים את אותם חניכים, אבל הסיטואציה של אותה שכונה היא סיטואציה בעייתית, כי יש שם שתי אוכלוסיות חלשות, האוכלוסייה הערבית מצד אחד והאוכלוסייה האתיופית.
<תלמיד: כשאנחנו שם אנחנו רואים בעצם התנכלות קשה מהצד הערבי לצד היהודי, כי לא יודע, הם רואים עצמם בתור החלשים, בתור מפחדים וחניכים נמנעים מלבוא לסניף או לצאת החוצה, כי 'יש ערבים בחוץ'.
<תלמיד: לי אישית היה מקרה שסתם ישבתי עם חניכים ברחוב, ישבנו ודיברנו.
<תלמיד: אחד החניכים החזיק כדור, ילד ערבי עבר שם ולקח לו את הכדור בטבעיות והחניכים שלי אפילו לא דיברו, התנהלו רגיל.
<תלמיד: אני היחיד שזה נראה לו מוזר, מה זה הדבר הזה?
<תלמיד: כאילו בן אדם יכול לעבור פשוט ולקחת לך את הכדור?
<תלמיד: לעשות מה שהוא רוצה?
<תלמיד: אני הגבתי, לקחתי את הכדור, אחר כך הם החטיפו לי מכות, גם שברתי את היד אחר כך, אבל זאת המציאות שהם חיים שם.
<תלמיד: לי זה היה מקרה אחד, אבל יש שם המון מקרים.
<תלמיד: הרבה מקרים גם נמנעים, בגלל שהיהודים מפחדים להגיב.
<תלמיד: לדוגמה כשחוטפים להם את הכדור, כשמגרשים אותם מהמגרש, כשלא נותנים להם ללכת לסניף, כל מיני מקרים שלילדים שלך הם יהיו טבעיים, בשבילם זה בכלל לא טבעי.
עמרם מצנע: איך אתה מציע להתמודד עם הבעיה הזאת?
עמרם מצנע: מה אפשר לעשות כדי להתמודד עם זה?
<תלמיד: אני לא מכיר כל כך את האוכלוסייה הערבית שם, אבל האמת, אני באמת לא יודע.
<תלמיד: אני לא מכיר את האוכלוסייה שם מקרוב, אני מכיר את האוכלוסייה האתיופית.
<תלמיד: אני חושב שאולי אם ילמדו אותם להרים את הראש, לא באלימות, לתת להם גאווה יהודית, שהם שווים משהו - - -
עמרם מצנע: אתה מדבר על האוכלוסייה היהודית?
<תלמיד: כן, לאוכלוסייה היהודית.
<תלמיד: הערבים שם נותנים להם תחושה שהם שווים הרבה הרבה פחות וזה לא נכון.
<תלמיד: זה ממש לא נכון.
<שלום עזרן: אבל יש גם היבטים של קשר טוב בין שתי האוכלוסיות, או שזה רק שלילי?
<תלמיד: אני נסעתי במונית עם אח שלי לרכבת ואיבדתי שם את הארנק.
<תלמיד: התבאסתי, זה גם היה ארנק יחסית יקר ואותו נהג מונית פגש את אח שלי והחזיר לו את הארנק.
<תלמיד: וגם פעם אחת הלכתי ברחוב וראיתי ערבי שמרים איזה מבוגר אתיופי שהיה שיכור ופשוט שכב על הכביש.
<תלמיד: הוא הרים אותו, לקח אותו למדרכה, הזמין משטרה, הזמין אמבולנס.
<תלמיד: יש גם מקרים כאלה.
עמרם מצנע: אתם יודעים שיש בחברה הישראלית ויכוח האם צריך לתת לערבים זכויות שוות, לבחור לכנסת, להיבחר לכנסת, מה דעתכם בעניין?
עמרם מצנע: יש על זה ויכוח, יש כאלה שחושבים שלא צריך לתת לערבים - - -
<תלמיד: ואז מה?
עמרם מצנע: לא, אני שואל אתכם.
<תלמיד: אתה יכול לחזור שנייה על השאלה?
עמרם מצנע: יש ויכוח בחברה הישראלית, שהוא התלהט גם בעקבות המלחמה, האם לתת לאוכלוסייה הערבית זכויות כמו לכל אחד אחר במדינת ישראל, למשל לבחור לכנסת, למשל להיבחר לכנסת וכן הלאה וכן הלאה.
<תלמיד: לא ניתן להם זכויות ואז מה יקרה?
<תלמיד: ואז פתאום הם יהפכו להיות אנשים טובים יותר, נחמדים יותר, אוהבים אותנו?
<תלמיד: אם יש איזה שהיא בעיה, זו בעיה עקרונית, זה לא משהו שאי זכות הצבעה או זכות הצבעה תפתור.
<תלמיד: זה משהו שקשור לחינוך, לערכים שהחברה גדלה עליהם.
<תלמיד: כאילו גם מקרים כאלה של אלימות, או מקרים כאלה של עזרה הדדית, של שני הצדדים, יכולים להיות בלי סוף, זה לא אומר ש - - - בסופו של דבר אנחנו אמורים להסתכל לאן פניה של החברה מועדים.
<תלמיד: אם פניה של החברה מועדים לשלום, לדו קיום, אז יאללה.
<תלמיד: אם זה לא המצב, צריכים לדעת לטפל בזה.
<תלמיד: לכן זה לא משנה אם תהיה להם זכות או לא זכות.
<תלמיד: אני אומר לתת להם זכות הצבעה, כרגע לא בטוח שזה דבר שהוא כל כך מגיע להם, נגדיר את זה ככה.
<תלמיד: יכול להיות שצריך את זה מטבע הדברים כדי באמת לשמר איזה שהיא דמוקרטיה, אבל אם מגיע להם, זה נכון לא בטוח, אבל לדעתי כן מבחינת זכויות, מבחינת לפתח אותם, אז כן, כי מצב שבו אתה כאילו מזניח חברה זה תמיד יגרום לבעיות ופשע ואיזה שהיא הצטברות של כעס שיתפרץ.
<תלמיד: אז נגיד לבנות להם, לטפח להם חינוך, תשתיות וכאלה, נראה לי שזה הכיוון.
<תלמיד: אבל תחת פיקוח.
<תלמיד: יש לי שאלה בעצם.
<תלמיד: כל הזמן מדברים על הזכויות, אבל מה עם החובות?
עמרם מצנע: האם לדעתך זכויות מותנות בחובות?
עמרם מצנע: כלומר למשל מי שלא משרת בצבא לא מגיע לו זכויות.
עמרם מצנע: למשל.
<תלמיד: לא לגמרי, הוא עדיין בן אדם, אבל אני חושב שבן אדם שלא שירת בצבא לא יכול להיבחר לכנסת, הוא לא מייצג את העם.
עמרם מצנע: כלומר גם האוכלוסייה החרדית לא יכולה להיבחר לכנסת.
<שלום עזרן: אתם חושבים שכדאי שהאוכלוסייה מהמגזר הערבי יתגייסו לצה"ל, אפילו גיוס משמעותי?
<תלמיד: אני אומר שאם אנחנו חיים בתוך מדינה ישראלית, שנקראת מדינה ישראלית, צבא ההגנה לישראל, אם גם הם אזרחים פה ויש להם - - - לא שאני אומר שהזכויות מותנות בחובות, אבל אם הם אזרחים כמו כולם, אז למה לא?
<תלמיד: לפני שלמדתי כאן למדתי בבית ספר יסודי מעורב, אני למדתי עם ערבים בכיתה, אף פעם לא הייתה תחושה של הם יותר, הם פחות, להם יש זכות, אין זכות.
<תלמיד: מקסימום זה שהיינו משתחררים מוקדם ברמדאן, וגם אני, בגלל שאני דתי, בימי צום גם הייתי משתחרר מוקדם.
<שלום עזרן: שאלה יותר אישית אליך ותסלח לי.
<שלום עזרן: אתה יוצא אתיופיה, הזכרת קודם שיוצאי אתיופיה גרים ליד המגזר הערבי.
<תלמיד: באותה שכונה.
<שלום עזרן: זה כאילו שתי אוכלוסיות שמרגישות לפעמים קצת נמוך מאחרים.
<שלום עזרן: אתה התקדמת לאן שהתקדמת, תן לנו איזה נקודת אור, שאנחנו יכולים להתחיל, הזכירו כאן את ההיבט החינוכי וכמה זה חשוב, האם יש עוד משהו שאנחנו כאן, ופה נמצאים כל קברניטי החינוך, יכולים לעשות מחר בבוקר כדי ששתי האוכלוסיות האלה ירגישו יותר מעורבות.
<שלום עזרן: עולה לך?
<תלמיד: חיזוק תנועות הנוער.
<תלמיד: במיוחד במקומות האלה.
<קריאה: דיברנו על בני עקיבא, אבל איזה עוד תנועות?
<תלמיד: יש הנוער העובד והלומד.
<קריאה: ולכם בבני עקיבא יש איזה שהוא קשר עם התנועות האחרות?
<תלמיד: יש, לא מספיק.
<תומר גרוסמן: אבל הקמנו כאן בישיבה, הישיבה כאיזה שהיא צלע, מועצה של כל תנועות הנוער, ישיבות ובתי ספר כדי לעשות - - -
<יוסי הרוש: ה גם יחידת הנוער העירוני, היא שולטת בכל תנועות הנוער.
<יאיר רביבו: חבר'ה, אני רוצה להגיד לכם שהיה מרתק, אבל אנחנו ביום פתיחת הלימודים ואנחנו צריכים להמשיך.
<יאיר רביבו: הייתם מדהימים.
<יאיר רביבו: זה הנוער שיש לנו בעיר, נוער מגוון, חכם, משכיל, מרתק.
<יאיר רביבו: באמת יש תקווה.
<יאיר רביבו: יש תקווה לאחריתך ושבו בנים לגבולם, ככה אמר סמל העיר לוד, אז יש תקווה.
<יאיר רביבו: (קרית החינוך הרב תחומי, אורט)
<משה הרשקוביץ: יום שלם אני הולך רק במעברים וזה הסיוט הכי גדול של מנהל ביום הראשון ללכת רק במעברים.
<משה הרשקוביץ: המרחב הזה זה המרחב של כיתות חיל החימוש.
<משה הרשקוביץ: זה גם המרחב המוגן ממש.
<משה הרשקוביץ: מהקירות אתם רואים את כל המיגון שלנו.
<משה הרשקוביץ: זה מרחב שכל הכיתות שנמצאות פה, זה י', י"א וי"ב, כיתה בכל שכבה, חבר'ה על מדים, הם מיועדים לכיוון של הנדסאי בחיל חימוש, הם מתחילים את המהלך שלהם בכיתה י', הם מסיימים בגרויות בי"א ועושים כבר בי"ב את הי"ג כדי להרוויח שנה מבחינת הלימודים שלהם.
<משה הרשקוביץ: הם יוצאים מפה טכנאים, חלקם ישר מתגייסים לחיל חימוש וחלקם ממשיכים לעוד שנה אחת לקבל הנדסאי ואז גם יש להם תפקיד של קצונה בחיל החימוש.
<משה הרשקוביץ: נמצא איתנו אופיר, הוא הקצין מפקד קורס הקצינים של חיל חימוש, בה"ד 20.
<משה הרשקוביץ: הוא מאמץ אותנו, הוא נמצא פעם בשבועיים עם התלמידים שלנו.
<משה הרשקוביץ: הם לומדים עד השעה ארבע וחצי-חמש, זה אומר שיש להם מתח לימודי גבוה מאוד שהם צריכים לשבור אותו.
<משה הרשקוביץ: בעזרת חיל חימוש אנחנו עושים את זה בצורה הכי טובה.
עמרם מצנע: לא הבנתי, יש פה י"ג-י"ד?
<משה הרשקוביץ: י"ג הם עושים פה בי"ב ואת הי"ד הם עושים באורט סינגאלובסקי בתל אביב, שם הם משלימים את הי"ד שלהם.
<משה הרשקוביץ: לא כל הכיתה, חלק מהכיתה מחליטים לעצור בי"ג ולהתגייס וחלקם, בדרך כלל אלה שיש להם יכולות יותר גבוהות, אנחנו מכוונים אותם לשם.
<משה הרשקוביץ: בשנה שעברה 18 מתוך 25 תלמידים הגיעו לסינגאלובסקי לי"ד להשלים.
<משה הרשקוביץ: גם יש להם אופק של קצונה אחר כך בתוך חיל חימוש וזה מבחינתנו דבר מאוד משמעותי, מבחינת בית הספר.
<קריאה: המטרה שלנו לפתוח פה גם הנדסאים עד י"ד, נקווה שזה קצת - - -
עמרם מצנע: מה מקבלים בסוף י"ד?
<קריאה: הנדסאים.
<משה הרשקוביץ: המרחב הזה הוא מרחב שלהם, ייחדנו אותו מתוך ניסיון ולמידה מבתי ספר אחרים.
<משה הרשקוביץ: יש יתרון שהם מוטמעים בכל כיתה בשכבה ויש יתרון שהם יוצרים לעצמם איזה שהיא הילה מסביב, שזה המרחב שלהם.
<משה הרשקוביץ: כאן הם עושים את המפקדים הרבה פעמים, חלוקת ארוחת צהריים שמגיעה להם וזה חלק מהגאווה שלנו, שיש לנו מתחם מאוד מיוחד, מאוד כיפי.
<משה הרשקוביץ: הורי לוד נאבקים שהילדים יגיעו לכיתה פה וכיתת שוחרים, דבר שאני בחיים שלי לא זכיתי כל כך, כי היה מובן מאליו שממשיכים לאקדמיה וההורים משלמים את הלימודים וזה משהו מאוד טבעי.
<משה הרשקוביץ: אבל כאן באמת יש הורים שמרימים לך טלפון ומחכים לך בכניסה, 'אני חייב שהבן שלי יהיה מסודר גם בצבא וגם מבחינת הלימודים'.
<משה הרשקוביץ: יש רשימה של מכובדים, אני פונה אל התלמידים, נמצא איתנו חבר הכנסת עמרם מצנע, יושב ראש ועדת החינוך, נמצאים איתנו חברי כנסת נוספים מוועדת החינוך, רות קלדרון ורונן הופמן.
<משה הרשקוביץ: נמצא איתנו ראש העיר, מר יאיר רביבו, המנכ"ל, הסגן, נמצאת כוכבה המפקחת, שאנחנו רגילים לראות אותה כל שבוע פה, זה לא חידוש מבחינתנו, נמצא איתנו ד"ר שמריהו רוזנר, סמנכ"ל אורט, ונמצא איתנו אופיר, הקצין המאמץ שלנו, שגם אותו אנחנו רגילים לראות פה.
<משה הרשקוביץ: אני אשמח אם יש מישהו מהתלמידים שרוצה להציג בכמה דקות, אין לנו הרבה זמן לביקור, מה הוא עושה פה, למה הוא בחר במסלול הזה, מה זה נותן לו.
<משה הרשקוביץ: שאני אעשה רולטה?
<משה הרשקוביץ: יש מי שרוצה?
עמרם מצנע: אני אשאל.
עמרם מצנע: למה בחרת במסלול הזה?
<תלמיד: שכאילו אתה נמצא במסגרת, זו המטרה, לקבל תנאים אחרים במסגרת צבאית, כאילו יותר חינוכית, נכנס משהו ואתה יוצא - - - נגיד בתחילת השנה כשנכנסתי, אני חושב שסיימתי יותר רציני, בשנה שעברה, ועכשיו כאילו אני מתחיל גם עוד יותר רציני.
<תלמיד: אני חושב שמה שאני עושה יותר, ההשקעה שאני משקיע, או ההשקעה שמשקיעים בי, אני חושב שהיא יותר.
<תלמיד: מישהו מכובד, מישהו שמעריכים אותו, שאני מעריך, שנותן כבוד, מחזירים כבוד.
עמרם מצנע: כל התלמידים הם תושבי לוד?
עמרם מצנע: מי לא תושב לוד?
<קריאה: אבי לא.
<תלמיד: באר יעקב.
עמרם מצנע: מה הביא אותך לפה?
עמרם מצנע: גדלת פה.
<משה הרשקוביץ: כשבאת אלינו הייתם גרים פה בלוד.
<יאיר רביבו: זה קרוב ל - - - מקיף, יש חלופה גם ברמלה ובמקומות אחרים והשנה בית הספר הזה הולך להיות באמת בית הספר התיכון המרכזי שלנו, לאור העובדה שהתיכון אורט רמלה-לוד נסגר.
<יאיר רביבו: איחדנו את שניהם ואני חושב שזה דבר חשוב מאוד שיהיה פה - - -
עמרם מצנע: מי רוצה להגיד לי מה הדבר הכי טוב שיש במסלול הזה.
<תלמידה: בסוף כיתה י"ב מפנים אותנו למכללת אורט סינגאלובסקי בתל אביב ואנחנו יוצאים - - -
עמרם מצנע: עכשיו אני אשאל אותך שאלה יותר קשה.
עמרם מצנע: מה הדבר הכי גרוע שיש פה במסלול הזה?
<תלמידה: לימודים קשים והרבה שעות.
<יאיר רביבו: אבל לא צריך להתלבט בבוקר מה ללבוש.
עמרם מצנע: את עושה גם איזה שהיא פעילות חברתית בנוסף?
עמרם מצנע: או שאין זמן?
<תלמידה: אנחנו עושים מחויבות אישית.
עמרם מצנע: מה המחויבות האישית שלך?
<תלמידה: יש כל מיני, יש במכבי אש, במשטרה, הרבה מקומות.
עמרם מצנע: ומה ששאלתי מקודם, החברות שלך לא אומרות 'מה, השתגעת?
עמרם מצנע: לובשת מדים'.
<תלמידה: בהתחלה כולן היו המומות שהלכנו לזה, כי קודם כל זה מדים גם בקיץ וגם בחורף, אבל בסופו של דבר כשאתה מגיע, שיש לך את המסגרת שלך, את החינוך משלך, זה משמעת אחרת, יש מפקדים, אפילו אתה מרגיש שאתה יותר מוכן לצבא מאשר ילדים אחרים.
<שלום עזרן: אחרי 'צוק איתן' את מרגישה שמקבלים אותך טוב יותר?
<תלמידה: ברור שבכל מצב שתהיה עם מדים יסתכלו עליך בצורה אחרת.
<תלמידה: גם כשאני הולכת ברחוב אחרי המלחמה הזאת חושבים שאני חיילת ממש, מתייחסים אליי יותר בכבוד.
<שלום עזרן: רק לחזק אתכם, אתם יודעים שחיל חימוש היה כל כך משמעותי במבצע הזה, אין לכם מושג כמה.
<משה הרשקוביץ: אופיר, תספר מה שסיפרת לי.
<אופיר: זו הסיסמה של החיל.
<אופיר: אני אגיד כמה מילים.
<אופיר: קודם כל אני קצין מאמץ כשנה.
<אופיר: תפקידי בחיל הוא מפקד קורס קצינים, אני מפקד ההשלמה של חיל החימוש.
<אופיר: את המסלול שלי בצבא התחלתי כמוהם, הייתי שוחר, הייתי שוחר בפנימייה הצבאית של חיל החימוש בבה"ד 20 ולכן החלק העיקרי שלי מהאימוץ זה לבוא לספר את הסיפור האמיתי, איך בסוף אני משוחר, מתלמיד שבא ולמד בדיוק כמוהם, כיתות י', י"א, י"ב, המשכתי י"ג, י"ד, לאחר מכן מסלול התפקידים שעשיתי בהיותי חייל סדיר וכמובן כקצין - - -
עמרם מצנע: אתה למדת בבית ספר שכולו היה - - - פה זה בית ספר מעורב.
<אופיר: לא, הייתי שוחר בפנימייה צבאית של חיל חימוש בצריפין.
<אופיר: כולם היו רק פנימיסטים ופה זה בית ספר.
<אופיר: יש פה הרבה נקודות זיקה משותפות, לי ולהם, בהיבט של 'גם אני הייתי כמוכם', זאת אומרת תסתכלו אותי, איפה הייתי כתלמיד, איפה הייתי כחייל סדיר ואיפה אני היום כמפקד קורס קצינים במסלול התפקידים בליבה שעשיתי בחיל.
<אופיר: זאת אומרת כמו שהוא אומר, אני רוצה להיות משהו, אני מראה להם דרכי, דרך הסיפור האישי שלי, שכן הם יכולים להגיע לכל מה שישאפו בחיים שלהם, כבוגר לימודים, כבוגר י"ג-י"ד, כבוגר תואר ראשון במסגרת מסלולי הצבאי.
<אופיר: חיל החימוש לא נעצר רק בסיום הלימודים שנותנים להם י"ג-י"ד, יש להם אופק שירות במידה שהם יבחרו בחיל, הן בהיבט הפיקוד כקצין והן בהיבט מסלול הקבע, כאיש קבע, שאנחנו יודעים שאנשי הקבע בחיל החימוש הם אנשים מאוד מקצועיים, הם מתמקצעים במהלך השנים.
<אופיר: לכן הנוכחות שלי פה מאוד מאוד חשובה.
<אופיר: לא רק אני עושה את זה, בכלל עושים את זה עשרות קצינים מאמצים בבתי הספר השונים, לא רק בשוחרות חוץ, גם בקד"צ, בטרום צבאי, ולכן אני חושב שהנקודה הזאת היא חשובה.
<אופיר: במהלך המופעים, במהלך השנה אנחנו פחות מתעסקים בהיבט הלימודי, אני יותר לוקח אותם לזיקה, לחיל, הם היו אצלנו גם בטקס סיום קורס הקצינים, מבקרים בבסיסים צבאיים של חימוש, רואים, מסתכלים.
<אופיר: בנוסף לפעילויות אנחנו מחברים אותם גם לזיקה של ארץ ישראל, ביקרנו במוזיאון תחמושת, היינו בירושלים, במוזיאון הפלמ"ח, ההגנה.
<אופיר: יש לי יד חופשית מבחינת מנהל בית הספר, לא רק לדבר איתם בהיבט החימושי אחזקתי, חיל החימוש, אלא להראות להם גם איך החיל מפתח את אנשיו, לא רק בהיבט הצבאי, אלא גם בהיבט של המורשת והזיקה בבית ההנצחה של החיל ובכלל.
<שלום עזרן: רות, את יודעת, אחרי שהיינו בישיבה אמרתי לעצמי אוי ואבוי, תיכף נגיע לשוחרים, זה בטח רק בנים, ותסתכלי סביבך.
רות קלדרון: באמת הייתי סקרנית, איזה מקצועות?
רות קלדרון: זה אותם מקצועות בדיוק, בנים ובנות?
<קריאה: חשמל, פיקוד ובקרה.
עמרם מצנע: כמה מתוך החדר הזה יהיו קצינים בסוף?
<אופיר: הכול תלוי בנתונים האישיים.
<אופיר: כמובן יש פה אנשים עם נתונים שמתאימים, אני מקווה שיעברו את צו ראשון וצו שני בצורה טובה, על מנת שכבר הם יתחברו ויראו מה זה החיל ומה זה המפקדים בחיל.
<אופיר: זה שאני פה זו הזדמנות מצוינת שלהם, שיש להם אינטראקציה טובה עם הצוערים במהלך השנה.
<אופיר: השמים הם הגבול.
עמרם מצנע: המספר 25, למה?
עמרם מצנע: למה לא 30?
<משה הרשקוביץ: משרד החינוך נתנו לנו לפי מכסה מסוימת, כדי שבאמת יהיה אפשר לתת את המענה המקצועי הלימודי הטוב.
<משה הרשקוביץ: הם לומדים עד השעה חמש אחר הצהריים - - -
עמרם מצנע: זה ממגבלה תקציבית?
<קריאה: אפשר לפתוח שתי כיתות.
<משה הרשקוביץ: אם יש מספיק תלמידים אפשר לפתוח שתי כיתות, אצלנו למשל - - -
עמרם מצנע: אבל זו כיתה בטח יותר יקרה.
<משה הרשקוביץ: משרד החינוך מתקצב כיתה של טכנאים לבגרות, בתקציב - - - על זה אנחנו התלבשנו בכיתה י', נותנים להם - - - וזו כיתה מושקעת.
<קריאה: - - - פיקוד ובקרה, ויכול להיות במקומות אחרים - - -
<משה הרשקוביץ: לא, אפשר גם לפתוח פה שני מסלולים, אם יש מספיק תלמידים שבאמת מעוניינים ורוצים למסלול נוסף.
<משה הרשקוביץ: המגמות קיימות.
<משה הרשקוביץ: צריך לשאול את השוחרים, איך שמעתם על התכנית?
<תלמיד: זו תכנית חדשה.
<יוסי הרוש: איך הגעת לתכנית?
<יוסי הרוש: ראית פרסום?
<תלמיד: היה יום פתוח.
<תלמידה: היה יום פתוח, המורים נכנסו לכיתות והם כמה שיותר פרסמו את זה כדי שכמה שיותר ילדים ייכנסו וניסו לעודד את הילדים להצליח יותר בלימודים.
<תלמידה: יש לנו בכיתות האלה גם יותר מדי עזרה בלימודים, מבחינת המפקדים, תגבורים, שעות אחרי בית הספר שמורים נשארים איתנו.
<קריאה: אולי מילה.
<קריאה: יש לנו בארץ עשרות של כיתות כאלה בבתי הספר, אנחנו רואים שזה מאוד מצליח, גם כיתות שאתה שאלת, שזה נכון, טכנית של חיל האוויר, חיל חימוש.
<קריאה: הדגם הזה הוא דגם שמאוד מצליח, יש עשרות של כיתות כאלה בארץ, גם ב - - - יש לנו מחיל האוויר, ממודיעין, מסייבר, חיל חימוש, כל החילות, אז אנחנו משווקים את זה.
<יאיר רביבו: בואו נעשה רגע עצירה, אנחנו רוצים להתכנס לאשכול הפיס.
עמרם מצנע: (מרכז אשכול הפיס)
<יוסי הרוש: שלום, העברנו אתכם בכוונה מכאן כדי להראות לכם שינוי שבית הספר הזה עובר.
<יוסי הרוש: בית ספר רמלה-לוד, בהחלטה שרירותית של עיריית רמלה סגר את שעריו של בית הספר והודיע למספר לא קטן של תלמידים שיחפשו להם מסגרת לימודית.
<יוסי הרוש: ראש עיריית לוד הלך למאבק מאוד ארוך איתו ובסוף התהליך קיבלנו החלטה שאנחנו לוקחים את האחריות על התלמידים שלנו.
<יוסי הרוש: גיבשנו את כל ההורים עם התלמידים בתקופה מאוד ארוכה ואינטנסיבית, שיחות יומיומיות ושכנועים כדי להעביר את כל הילדים מבית ספר למצוינות שנחשב בין החמישה הכי טובים בארץ לבית ספר שהוא בעצם מקיף, שהוא מתכלל בתוכו מספר לא קטן של תלמידים, של כל מיני מגמות וגם ברמות שונות, פתחנו פה כיתות מצוינות וביחד עם משרד החינוך ועם הרשות המקומית ועם רשת אורט לקחנו על עצמנו להסדיר פה את כל השטח, אתם תיכף תראו כאן, בימים הקרובים צריכות להגיע לפה מספר כיתות יבילות כדי לתת מענה לילדים של הכיתות למצוינות.
<יוסי הרוש: בימים הקרובים הם ילמדו בכיתות של אשכול הפיס עד שאנחנו נעשה את זה.
<יוסי הרוש: אני מאמין שתוך שבועיים-שלושה היבילים יגיעו והתהליך יתבצע.
<יוסי הרוש: זה בדיוק ההבדל בין גישה חיובית גם של ההורים וגם של התלמידים וגם של האוכלוסייה לבין מה שקורה לנו באוכלוסייה הערבית.
<יוסי הרוש: שם אנחנו משקיעים ומשתדלים לעשות לפני פתיחת שנת הלימודים ושם הנציגים כל הזמן הולכים למסכנות ו'רע לנו ורע לנו' ובדיוק אצלנו, כשאנחנו שמים שם את כל המשאבים, ששם יהיה בסדר עם פתיחת שנת הלימודים.
<יוסי הרוש: כאן אנשים מכילים את הצורך, מכילים את הבעיה ואנחנו נותנים כאן יבילים ואנחנו נתנו פה ואנחנו משקיעים פה מאות אלפי שקלים ו - - -
<יאיר רביבו: אגב, סיפור קטן לכמה אנחנו היינו בסדר לקראת שנת הלימודים.
<יאיר רביבו: היו צריכים להגיע חמישה יבילים וכל החברות של היבילים היו עסוקות במיגוניות והם אמרו שהם לא מייצרים יבילים, שילמנו 50% יותר כדי להספיק להביא חמישה יבילים לתיכון הערבי, לא איפה שהיינו, בשכונה ערבית, וחברה אחת לא הספיקה והלכנו לחברה אחרת, אמרו בשבת בבוקר.
<יאיר רביבו: אני ויוסי מתפללים בבית הכנסת ופתאום הוא נעלם לי באמצע התפילה, אני אומר 'איפה היית?' הוא אומר 'הלכתי לראות שהורידו את היבילים'.
<יאיר רביבו: בשבת.
<יאיר רביבו: אז כמה שאנחנו חבר'ה חובשי כיפות אנחנו אומרים אם צריך, אז אנחנו יודעים איפה לסדר את ה - - -
<יוסי הרוש: אז אנחנו עכשיו אומרים בשביל שבעוד חודש אנחנו נעבור והוא יהיה לתפארת מדינת ישראל ולתלמידים שלנו.
<יאיר רביבו: את אותו בית ספר, נבנה פה מבנה אחד גדול.
<יוסי הרוש: אנחנו בפינת המעקב, הקלטנו, צילמנו, נשלח.
<יוסי הרוש: עוד חודש.
<יוסי הרוש: בשמחה.
<יוסי הרוש: דרך אגב אתם מוזמנים, אתם בעוד חודש כאן, נעבור מכאן גם.
<משה הרשקוביץ: אם אפשר שהתלמידים שלנו גם יצטרפו.
<משה הרשקוביץ: בואו שבו איתנו.
<משה הרשקוביץ: אל תהיו מאחורה, תצטרפו אלינו.
<משה הרשקוביץ: ישנם איתנו פה גם נציגי תלמידים, גם נציגי הורים שנמצאים איתנו, גם נציגי הנהלה.
<משה הרשקוביץ: אני רוצה לומר משהו מזווית אישית, קצת אולי מהמקום שלי פה בבית הספר ואני חושב שזה ישקף תהליכים שקורים בעיר בכלל, אבל גם תהליכים שאני חושב שבית הספר שלנו הוא איזה שהיא מתנה שלא קיימת, אין מתנה כזאת באף מקום.
<משה הרשקוביץ: אני אגע בסיפור האישי שלי מהחודשיים האחרונים.
<משה הרשקוביץ: לי יש אח קטן, 11 שנים צעיר ממני, בחור מתוק שהוא לוחם אגוז ולפני כשישה שבועות אני ביקרתי אותו בנמל, הוא עובד בנמל תל אביב, ובזמן שהוא יושב אצלי ברכב הוא מקבל טלפון מהמג"ד שלו שאומר לו 'אבי, תשמע, אתה אוסף אותי היום בערב ממודיעין ואנחנו יורדים דרומה, מתארגנים ואחרי זה נקבל הוראות שוטפות'.
<משה הרשקוביץ: זה אומר שאני פעם ראשונה מגלה חרדה אמיתית מה היא.
<משה הרשקוביץ: מוזר, אבל אף פעם לא הייתה לי חרדת אח אמיתית.
<משה הרשקוביץ: האח הקטן הזה, יש לו ברוך ה' שלוש בנות ויש לו אישה שהכי לא מפרגנת לזה שהוא פתאום קם ועוזב ומשאיר אותה ככה, זה היה לה טוב מאוד כשהוא היה בחור צעיר וגבר, אבל עכשיו פתאום כשהוא אבא של בנות זה לא הכי טוב.
<משה הרשקוביץ: הדבר היחיד שהוא מבקש והוא אומר, 'תעשו לי טובה, הכול יהיה בסדר, רק תטפלו לי בשירן, שהכול יהיה רגוע שם בגזרה הזאת ואז אני אהיה בסדר גמור', ואתה מגלה שפתאום אבא שלך, שמקפיד להתקשר אליך ביום שישי ואף פעם לא ביום ראשון, שני, שלישי, רביעי, פתאום מרים טלפון ביום שלישי ואתה אומר 'אבא, הכול בסדר?
<משה הרשקוביץ: ' והוא אומר 'לא, לא, רק רציתי לדעת, תגיד אולי', והוא מתחיל לגמגם לך בטלפון ואתה מבין שהוא לא ישן בלילה, וזו חוויה אישית.
<משה הרשקוביץ: עד שאתה מקבל וואטסאפ מאחת המורות שאומרת לך 'אני מעבירה לך וואטסאפ של אחד התלמידים' ואחד התלמידים שלנו כותב לה, 'רק רציתי להגיד לך שיש לי סבתא בעזה ולאמא שלי יש שם אחיות'.
<משה הרשקוביץ: ואתה פתאום מבין שאתה כמנהל מוסד חינוכי נמצא באיזה שהיא מורכבות שבעיניי היא המתנה הציונית הגדולה ביותר שיכולתי להתפלל לקבל במדינת ישראל.
<משה הרשקוביץ: פתאום אתה מתחיל להבין שיש לך תלמידים שנוגעת בהם חרדה אחרת, נוספת לחרדה שלך.
<משה הרשקוביץ: אמרתי לה 'תשלחי לי את המספר, אני רוצה לקפוץ אליהם הביתה', ויש דממה ואת הדממה אני שובר בזה שאני מספר להם קצת על אח שלי, מה הוא עשה בצבא, איפה הוא גר, מה עושות הבנות שלו ומתחיל לפתוח פתח לדיבור שהוא לא שיח של צדק ולא שיח שאולי היה רגיל להישמע במחוזותינו, על הרעות ועל האחווה ועל הגיבוש ועל הלכידות ועל הסולידריות, אלא שיח מאוד פנים רואות פנים.
<משה הרשקוביץ: האמא מספרת לי על אמא שלה ששמה ועל האחיות שלה, ועל שנת 77' שהיא באה לכאן ועל הביקורים ההדדיים, וזה לא מתפתח מעבר לזה.
<משה הרשקוביץ: זה נשאר מאוד דחוס, מאוד משהו שאתה מרגיש שהוא מתוח באוויר אבל אתה נמצא שם להקשיב, לשמוע, להכיל, להבין.
<משה הרשקוביץ: אני נוסע אחר כך עם הבנים המתבגרים שלי והם מדברים כמו שנער דתי לאומי מתבגר מדבר, שחור-לבן.
<משה הרשקוביץ: לא מורכב.
<משה הרשקוביץ: רק ככה.
<משה הרשקוביץ: אתה מנסה לפתוח שיחה, באוטו שלך, עם שבעה הילדים שלך, לפחות שניים בוגרים, וזה לא עובד.
<משה הרשקוביץ: הם מאוד רוצים לשמוע שחור-לבן ואבא שידבר שחור-לבן והמתנה שלי כאבא זה לדבר מורכב, לא שחור-לבן.
<משה הרשקוביץ: לא זכינו למדינה שהיא שחור ולבן, היא מדינה מורכבת והאתגר שלה מורכב שבעתיים וההתמודדות, אני חושב, בתוך בית הספר, מלמדת אותך יום יום להבין באיזה מורכבות מדינת ישראל מתמודדת ומגבשת את הזהות המורכבת שלה.
<משה הרשקוביץ: לא להתבלבל, זה לא בית ספר שהוא מעורב חצי-חצי.
<משה הרשקוביץ: אתם ביקרתם, יש בית ספר גדול של אורט בעיר, ערבי, הרוב המובהק של התושבים הערביים מעדיפים לשלוח את הילדים לשם, אבל מי ששולח את הילדים לכאן הוא יודע מראש, או שהוא רוצה שהוא יגיע להישגים אקדמיים גבוהים יותר, שיהיה לו צוהר לעתיד, מקצועי יותר, שיהיה לו אופק של באמת מורכבות של זהות במדינת ישראל ואני חושב שכאן, התלמידים שלנו, שאנחנו מדברים איתם על שירות אזרחי משמעותי, שאנחנו מגבשים קבוצות של שיח פנים בית ספרי, בדרך כלל בכיתה י"א זה מתחיל, כשהם מגלים שהחברים שלהם לספסל הלימודים מקבלים צו ראשון והם פתאום מתחילים לתהות על הגיבוש של הזהות העצמית שלהם ועכשיו זה האתגר שלנו לאן אנחנו מובילים אותם.
<משה הרשקוביץ: כשבאתי לקחת את אחי מנחל עוז ביום שישי, הוא אמר לי 'משה, תעשה לי טובה, בוא ניקח גם את אייצ'לו באוטו', אמרתי לו, 'בכיף, מי זה אייצ'לו?' הוא אומר 'אייצ'לו זה לוחם שלנו, איתנו בגדוד' ונכנס בחור מתוק והוא אמר לי 'רק שנינו יוצאים, כי שנינו היחידים נשואים עם ילדים, אנחנו חוזרים במוצאי שבת, אבל לשבת תעשה לי טובה, תיקח את אייצ'לו לאשדוד' ואתה מדבר עם אייצ'לו הזה ואתה מזהה שהוא ילד ממוצא אתיופי ובחור מדהים.
<משה הרשקוביץ: הוא משפטן, הוא פתח משרד לעריכת דין, הוא מתנדב ב'אחריי'.