GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דן בן חיים: נושא המנב"ס שעלה פה – אמנם הוא לא במרכז העניין הזה – גם בעניין הזה יש לנו חילוקי דעות עם משרד החינוך.
<דן בן חיים: זה נכון שמשרד החינוך טוען שהתוספת הזאת ניתן כבר לפני כ-20 שנה כמענק בגין הטמעת מערכת ממוחשבת.
<דן בן חיים: הוא היה אמור להינתן ל-4-3 שנים.
<דן בן חיים: בפועל הוא נמשך ונמשך, והיום לא מתגמלים אנשים שעברו לעבוד במחשב במקום לעבוד עם עט ונייר - -
<דן בן חיים: מאחר שבסופו של דבר הדבר הזה נמשך ונמשך אנחנו גם חושבים שמשרד החינוך לא יכול לשנות חד צדדית קריטריונים שמזכים בית-ספר מסוים בתוספת הזאת כדי לתת אותה למזכירות בלי לשתף גם את השותפים האחרים לאותו עניין.
<דן בן חיים: לצערי הרב, משרד החינוך לא כל-כך מדבר אתנו בעניין הזה.
<דן בן חיים: א ני מניח שהכול נובע מעניין של תקציב.
עמרם מצנע: עלתה פעם השאלה, למה יש המורכבות הזאת שמזכירת בית הספר, מנהלן בית הספר, הם לא עובדי מדינה?
<קריאות: יפה מאוד.
<דן בן חיים: זה עלה הרבה פעמים.
<דן בן חיים: המדיניות של המדינה היא שהמורים הם עובדי מדינה, וכל הסגל המנהלתי התומך הוא עובד הרשות.
<דן בן חיים: אם אתה שואל אותי המדינה הייתה רוצה שגם המורים יהיו עובדים שלנו.
עמרם מצנע: גם אני בעד שהמורים יהיו עובדי הרשות, אבל זה לא יקרה.
<דן בן חיים: למה בבתי-הספר התיכון הם כן?
<דן בן חיים: רק ביסודי הם לא.
עמרם מצנע: לא משנה, זה לא יקרה, כפי שאתה יודע.
עמרם מצנע: בתיכון כל שיטת התקצוב היא שונה.
עמרם מצנע: לכן זאת מערכת שונה.
עמרם מצנע: מאחר שזה לא יקרה צריך לשאול את השאלה הזאת כי כל התסבוכת הזאת נוצרת מכיוון שיש כ-270 רשויות, חלק עם יותר כסף.
<דן בן חיים: 256.
<שלמה שטרן: יש גם מקומות שהמזכירות הן לא עובדות הרשות המקומית.
<שלמה שטרן: זה עוד יותר.
<שלמה שטרן: הן עובדות שכל כל מיני עמותות.
עמרם מצנע: חבר הכנסת אזולאי, אני אתן לאישה לדבר.
דוד אזולאי: כן, אחרת אנחנו בבעיה.
עמרם מצנע: אני מבקש את עורכת הדין דנה נאור.
<דנה נאור מנדאל: תודה רבה.
עמרם מצנע: קראתי בעיון את מה ששלחת, אם שמת לב להערות שלי.
<דנה נאור מנדאל: כן, אנחנו יודעות וגם המזכירות שנמצאות אלה ואלה שלא יכלו להגיע בטוחות שאתה נושא הדגל בכנסת.
<דנה נאור מנדאל: לכן אנחנו מאוד מברכות על הדיון.
<דנה נאור מנדאל: תודה שקבעת אותו כל-כך מהר.
<דנה נאור מנדאל: בשדולת הנשים נענינו לקריאה של המזכירות.
<דנה נאור מנדאל: ממש אחרי הדיון שהתקיים פה הגיעה אלינו קבוצה מאוד גדולה וביקשה את עזרתנו.
<דנה נאור מנדאל: הן הרגישו שהן לא מקבלות תשובות, ושהגוף שאמור לייצג אותן לא תמיד נותן את כל המענים, ואנחנו נרתמנו.
<דנה נאור מנדאל: חשוב לי מאוד להגיד שלמאבק הזה יש שני ראשים, ושניהם חשובים: הזרוע האחת הוא הנושא של המעמד המקצועי, כמו שאמרת.
<דנה נאור מנדאל: מאוד מצער שמשרד החינוך מתנער מאחריות על המעמד של המזכירה.
<דנה נאור מנדאל: אנחנו פנינו לשר החינוך וקיבלנו מענה מאוד לא מספק.
<דנה נאור מנדאל: פשוט אמירה כמו, זה לא עובדות שלנו, תעזבו אותנו.
<דנה נאור מנדאל: זה המסר.
<דנה נאור מנדאל: עצם זה שהגדרת התפקיד של המזכירה הוא "מנהלנית", היא כל כולה שיורית – כלומר, כל מה שמטילים עליה לעשות – זאת הגדרה לא מכובדת ולא מכבדת את התפקיד הזה שנמצא בחזית מול ההורים, מול הספקים, התלמידים והתלמידות.
<דנה נאור מנדאל: הזרוע השנייה – ואנחנו לא מתביישות לומר את זה – זה הזרוע של השכר.
<דנה נאור מנדאל: השכר הוא פשוט עלוב – אין מילה אחרת לתאר את זה.
<דנה נאור מנדאל: נמצאות פה כל הנשים, ואם נעשה פה סבב וכל אחת תגיד כמה היא מרוויחה - -
<קריאות: יש פה תלושים.
<דנה נאור מנדאל: יש תלושים, אבל אנחנו לא רוצות לעשות גימיקים.
<דנה נאור מנדאל: מכל המזכירות שדיברנו איתן 7,000 שקלים הייתה המזכירות הכי גבוהה - -
<דנה נאור מנדאל: זה כולל את כל התוספות שנזכרו פה.
<דנה נאור מנדאל: כלומר איך שלא מסובבים, עם כל התוספות היפהפיות והנפלאות: קיצור שבוע עבודה ל-5 ימים שנראה לי שכבר 20 שנה כל המשק עובד ככה, זה לא הישג – מזכירות בתי-הספר או המנהלניות – איך שלא נגדיר את זה – מרוויחות רובן שכר ממוצע של כ-5,000-4,000 שקלים.
<דנה נאור מנדאל: שכר של 7,000 שקלים זה של מזכירה שעובדת 30 שנים.
<דנה נאור מנדאל: כלומר זה ממש לעג לרש.
<קריאה: לא יכול להיות שזה פחות משכר מינימום.
<דנה נאור מנדאל: הסיבה שאני אומרת את זה היא מכיוון המזכירות פונות כבר יותר משנה, והאמירה "הסכם המסגרת ייפתח" לא מספקת.
<דנה נאור מנדאל: ביוני 2014 ההסתדרות הכריזה על סכסוך עבודה.
<דנה נאור מנדאל: ציבור המזכירות היו מאושרות, וחשבנו שסוף-סוף נראה התקדמות סביב "בית-הספר של הקיץ".
<דנה נאור מנדאל: כי זה הגדיש את הסאה במובן שיש רפורמה, ושוב לא סופרים את הציבור הזה של נשים שעושות את העבודה הקשה והחשובה הזאת.
<דנה נאור מנדאל: הוכרז סכסוך עבודה.
<דנה נאור מנדאל: פנינו ליושב-ראש ההסתדרות, ליושב-ראש הסתדרות המעו"ף, אבל במקרה הטוב לא קיבלנו מענה מספק, וברוב המקרים פשוט לא קיבלנו מענה – לא אנחנו ולא המזכירות.
<דנה נאור מנדאל: סכסוך העבודה הזה הוא לוט בערפל מבחינתנו, לא ברור לנו מה קורה.
<דנה נאור מנדאל: "בית הספר של הקיץ" כבר עבר וחלף, אבל בעוד שנה זה יקרה שוב.
<דנה נאור מנדאל: כלומר הדיונים על הסכם המסגרת של 2015 – אין לדעת מה יהיה איתם, ובינתיים הנשים האלה קורסות.
<דנה נאור מנדאל: פשוט אי אפשר להתפרנס ממשכורת כזאת.
<דנה נאור מנדאל: אלה נשים עובדות, ואי אפשר להתפרנס ממשכורת כזאת.
<דנה נאור מנדאל: המטלות רק הולכות וגדלות, הרפורמות באות בקצב שיא – מצוין, אנחנו מברכות על זה.
<דנה נאור מנדאל: כמו שאתה אומר, הן חלק מהצוות החינוכי, ואי אפשר להתעלם מהתרומה שלהן, ורק להטיל עליהן עוד ועוד מטלות בלי שזה בא לידי ביטוי בתלוש בסוף.
<דנה נאור מנדאל: זה לא בושה לומר את זה.
<דנה נאור מנדאל: אם המשכורת הזאת אי אפשר להתקיים ולהתפרנס.
<דנה נאור מנדאל: הגיעו לכאן מזכירות מכל הארץ, וחשוב לשמוע אותן.
<דנה נאור מנדאל: הן מכירות את הנושא הכי טוב.
עמרם מצנע: תכף נשמע אותן.
עמרם מצנע: חבר הכנסת אזולאי, בבקשה.
דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להודות לך על המשך דיון מעקב בנושא הזה.
דוד אזולאי: כפי שאנחנו שומעים כאן, הדברים ידועים, אבל לכל אחד יש הזמן לעשות את העבודה שלו, והן בינתיים סובלות מכל העניין.
דוד אזולאי: אמרת קודם שבעוונותיך עסקת 15 שנה בשלטון המקומי, וגם אני הייתי בשלטון המקומי וגם ניהלתי בית-ספר, ואני מכיר את עבודתן של מזכירות בתי-הספר.
דוד אזולאי: האמן לי שאם המנהל נעדר מבית-הספר בית-הספר יכול לתפקד.
דוד אזולאי: אבל כאשר המזכירה לא נמצאת האנדרלמוסיה חוגגת בבית-הספר.
דוד אזולאי: המזכירה היא הכתובת להורה, לתלמיד, למורה, למנהל, לעירייה, למשרד החינוך – לכולם.
דוד אזולאי: כל שנה יש מטלות חדשות למזכירות.
דוד אזולאי: אני התוודעתי לנושא הזה באמצעות חלק מהנשים פה שביקשו להיפגש אתי כתושב הצפון.
דוד אזולאי: נפגשתי אתן, שמעתי את הדברים, ואז חיזקתי את ידי חברי מסעוד גנאים וביקשתי ממנו להצטרף לעניין הזה.
דוד אזולאי: אין טעם להרבות פה במילים.
דוד אזולאי: את העוול כולנו שומעים, יודעים וגם רואים.
דוד אזולאי: אני בטוח שאם המזכירות כאן תצגנה את תלושי השכר אתם תראו ש-5,000-4,000 הוא שכרן עם ותק של 30-20 שנה.
דוד אזולאי: זאת המשכורת של הנשים האלה שעושות עבודה שישנם עובדים בעירייה שלא עושים חצי עבודה ממה שהן עושות, אבל המשכורת שלהם היא פי שלושה-ארבעה בהרבה מקרים ממשכורתה של אותה מזכירה שעובדת ולא יכולה לצאת אפילו לחופשה.
דוד אזולאי: מזל גדול שיש חופשה של יולי-אוגוסט – גם אז היא לא יכולה לצאת למשך כל יולי-אוגוסט.
דוד אזולאי: היא יכולה לצאת במקרה הטוב, ברצונו הטוב של מנהל בית הספר – לשבוע או לשבועיים וגם באיזושהי הסכמה.
דוד אזולאי: בקיצור, מי שמכיר יודע עד כמה המלאכה כאן קשה.
דוד אזולאי: הסיפור של השכר הוא עוול זועק לשמים.
דוד אזולאי: ההתרשמות שלי היא שלכולם יש רצון, פרט למשרד האוצר ולמשרד החינוך.
דוד אזולאי: הרשות המקומית אומרת, בצדק – לי אין בעיה, תנו כסף, אני הצינור, אני מוכנה לשלם.
דוד אזולאי: משרד האוצר יגיד, אין לי כסף; משרד החינוך שהיה אמור להילחם בשביל הסקטור הזה – לא נלחם.
דוד אזולאי: טוב לו.
דוד אזולאי: יש מי שמנהל את העסק, יש שקט תעשייתי – תנו לעסק לזרום, לא קרה שום דבר.
דוד אזולאי: אחד הדברים שצריכים לעשות פה זה קודם כול לזמן את נציג משרד החינוך שיישב אתנו בדיון הזה וישמע את הדברים האלה; נציג משרד האוצר חייב להיות פה וההסתדרות.
דוד אזולאי: עם כל הכבוד אני מצפה מההסתדרות למאבק קצת יותר מסיבי.
דוד אזולאי: אתם יודעים לעשות את זה כשאתם רוצים.
דוד אזולאי: המזכירות כאן זאת החוליה החלשה.
דוד אזולאי: נחזק אותן.
דוד אזולאי: אולי יש 200-100 מזכירות – זה לא ציבור כזה צעקני שאפשר להפעיל אותו.
דוד אזולאי: כולן עסוקות גם בבית-הספר, גם בבית.
דוד אזולאי: אז הן לא נאבקות.
<קריאה: אנחנו 9,000 מזכירות בארץ.
דוד אזולאי: לכן אדוני, הגיע הזמן שתרימו את הכפפה.
דוד אזולאי: תעשו מלאכתכם נאמנה למען ציבור שבאמת מגיע לו כל הזכויות שלו.
דוד אזולאי: לא יעלה על הדעת שמי שיש לו זכויות לא יודע לקרוא את התלוש.
דוד אזולאי: גם בעירייה לא יודעים לקרוא את התלוש שלכם.
דוד אזולאי: אף אחד לא יודע.
<קריאה: דרך אגב, משרד החינוך מעביר כסף לעירייה, אבל אנחנו לא מקבלות את זה.
<קריאה: זה נתקע בעירייה.
דוד אזולאי: אני מכיר את זה, אני חי את זה, ואני יודע מה זה.
דוד אזולאי: הרי היא עובדת עירייה – היא צריכה לגשת בראש ובראשונה לוועד העובדים.
דוד אזולאי: אני אומר לך שאף אחד מחברי ועד העובדים לא יודע לקרוא את תלוש המשכורת של המזכירה.
<קריאה: גם לא מנהל בית-הספר.
דוד אזולאי: לכן אדוני, קחו יוזמה.
דוד אזולאי: זה ציבור נפלא, שעושה עבודה נפלאה של נאמנות.
דוד אזולאי: פשוט צריך להכיר את זה כי מי שלא מכיר לא יודע להעריך את מה שהצוות הזה עושה.
דוד אזולאי: בית הספר לא יכול להתקיים בלי מזכירה.
דוד אזולאי: נקודה.
דוד אזולאי: מי שלא מכיר את זה לא יודע.
דוד אזולאי: זאת לא אמירה באוויר, זה קיים.
דוד אזולאי: לכל אחד יש ילדים בבית-הספר, וכשיש לך בעיה לאן אתה פונה?
דוד אזולאי: בראש ובראשונה למזכירה.
דוד אזולאי: לכן אני הקטן מציע להזמין את משרד האוצר, את משרד החינוך ואת נציגי ההסתדרות יחד אתך.
דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, אני מאמין שאתה מכיר את הנושא לא פחות טוב ממני, ואתה יודע על מה אנחנו מדברים.
דוד אזולאי: צריך למנף את הדבר הזה, אסור להרפות מהעניין הזה.
דוד אזולאי: הגיע הזמן לתקן את העוול שנעשה לאנשים האלה.
<שלמה שטרן: אמר חבר הכנסת - -
עמרם מצנע: שלמה, שאלת רשות ולא קיבלת.
<שלמה שטרן: לא ייתכן להשמיץ.
דוד אזולאי: חס וחלילה, לא השמצתי.
דוד אזולאי: אני מכיר אותך מוועדת הפנים ועשינו מאבקים משותפים.
דוד אזולאי: אני יודע מה היכולות שלכם.
דוד אזולאי: אני מכיר את היכולות שלכם.
דוד אזולאי: לכן זרקתי לך כפפה – תרים אותה, זה הכול.
עמרם מצנע: אני רוצה לתת רשות דיבור לכמה שיותר מזכירות שביקשו אז בואו נשמור על מסגרת הזמן.
עמרם מצנע: אסתי מטסס, בבקשה.
<אסתר מטסס: תודה.
<אסתר מטסס: אני עובדת בבית החינוך המשותף "חוף השרון" בשפיים משנת 91'.
<אסתר מטסס: האמת היא שלא התכוונתי לבוא היום ולדבר, אבל אני מרגישה שכולי רועדת.
<אסתר מטסס: כל חודש אני מפרישה 60 שקלים להסתדרות העובדים, וזה בעצם היה הגוף שאמור לייצג אותו ולא הגוף שאמור להיות נגדי.
<אסתר מטסס: כשמנהל בית הספר מציג אותי הוא אומר, אני המנהל במינוי, והיא המנהלת בפועל.
<אסתר מטסס: בתפקידי אני דמות מאוד מרכזית בבית-הספר, אני ראש גדול.
<אסתר מטסס: יש לי תואר ראשון במדעי החברה, אני למדתי ניהול משאבי אנוש, אני פותרת כל בעיה.
<אסתר מטסס: אני משתדלת שכמה שפחות בעיות יגיעו למנהל בית-הספר כדי לאפשר לו לעבוד בצורה שקטה, ואני לוקחת על עצמי הרבה ומעבר לתפקיד.
<אסתר מטסס: שכר היסוד שלנו אחרי 25 שנות עבודה מתחיל ב-3,900 שקלים, שזה ביזיון, זאת בושה.
<אסתר מטסס: אני לא פותחת את תלוש המשכורת שלי כדי לא לפגוע בעבודה שלי.
<אסתר מטסס: אני מאוד אוהבת את העבודה שלי.
<אסתר מטסס: אני יכולה לעשות שינוי בכיף, ועשיתי את השינוי הזה – עזבתי לכמה שנים, עבדתי בהיי-טק, היו לי תנאים טובים, היה לי רכב צמוד.
<אסתר מטסס: אבל אני אוהבת את המקום הזה.
<אסתר מטסס: אני חזרתי למקום הזה מתוך אהבה ואמפתיה למקום, לתושבים, לתלמידים ולתפקיד עצמו.
<אסתר מטסס: כל התוספות שהציגו כאן – חשוב לי לציין שיש סעיף בתלוש המשכורת שנקרא "השלמת הכנסה".
<אסתר מטסס: ברגע שפתחו לנו את האפשרות לצאת ללימודי גמול ראשון, גמול שני ותואר ראשון אני תקתקתי את זה ועשיתי את זה במהירות אדירה, אבל זה רק ירד לי מהשלמת ההכנסה.
<אסתר מטסס: זה לא תיקן לי את המשכורת שלי.
<אסתר מטסס: השכר כל כך מבזה.
<אסתר מטסס: שאלו אותי אם אני מסכימה לדבר בתקשורת – אני מתביישת.
<אסתר מטסס: אני מתביישת להעלות את הנושא הזה בתקשורת.
<אסתר מטסס: לצערי, הסתדרות העובדים זה גוף שאמור לייצג אותי ולא גוף שאמור ללכת נגדי.
<אסתר מטסס: זה ארגון שצריך לשמוע אותו זועק את הכאב שלנו, ולא להגיד "אתן מקבלות, אתן מקבלות, אתן מקבלות".
<אסתר מטסס: אנחנו עובדות מאוד קשה, אין לנו רגע דל, אנחנו לא נושמות.
<אסתר מטסס: אין לי ארוחת בוקר.
<אסתר מטסס: אני לוקחת את ה"גיל" שלי ואוכלת תוך כדי עבודה.
<אסתר מטסס: הטלפונים מצלצלים, ההורים רוצים תשובות כאן ועכשיו; הורה שלא מקבל פתרון מדמות חינוכית רוצה מיד לפנות למנהל בית-הספר.
<אסתר מטסס: אנחנו חייבות לפנות למנהל בית-הספר את השקט לעבוד.
<אסתר מטסס: ואנחנו עושות את זה.
<אסתר מטסס: זה כואב לי.
<אסתר מטסס: הרמתי פעם אחת טלפון להסתדרות העובדים, וביקשתי שיבואו לדבר עם העובדים שלנו.
<אסתר מטסס: חוץ מזה שאני יודעת שזה ארגון שאמור לייצג אותי, חוץ מזה שאני יודעת שאני מפרישה 60 שקלים כחברת הארגון אני לא רואה שום דבר שהארגון הזה עושה לטובתי.
<אסתר מטסס: זה עצוב.
<אסתר מטסס: אנחנו בחורות משכילות, אינטליגנטיות, עושות עבודה עם ראש גדול, וכשאנחנו נעדרות כאילו השמים נפלו.
<אסתר מטסס: כשמנהל בית הספר נעדר ומורים נעדרים הכול מתנהל, אבל כשמזכירת בית הספר נעדרת כולם זועקים.
עמרם מצנע: אסתי, על-ידי מי את מועסקת?
<אסתר מטסס: בית-הספר שלי הוא חברה בע"מ, אז אני לא עובדת שלטון מקומי, אבל אני עובדת בתנאים של שלטון מקומי.
<אסתר מטסס: כשיש אי בהירות בתלוש, בזכויות, יש לך למי לפנות?
עמרם מצנע: יש לך למי לפנות?
<אסתר מטסס: לא.
<אסתר מטסס: אין לי אל מי לפנות.
עמרם מצנע: החברה בע"מ הזאת, אין לה חשב?
<אסתר מטסס: לא, אין לי אל מי לפנות.
<אסתר מטסס: אני פונה למנהלת הכספים של בית-הספר, והיא פונה לעורך-הדין של המועצה ומדברת אתו על התנאים.
<אסתר מטסס: הם בדרך כלל חוסמים, הם לא משקפים.
<אסתר מטסס: אין שקיפות.
<אסתר מטסס: זה כאילו יוצא מכיסם.
<אסתר מטסס: הם לא מעודדים את שיפור התנאים שלנו.
עמרם מצנע: סמדר כהן, בבקשה.
<סמדר כהו: שלום.
<סמדר כהו: אני מזכירה בבית-ספר יסודי בעיריית מעלה אדומים.
<סמדר כהו: אני מזכירה שם כבר חמש שנים.
<סמדר כהו: לפני כן הייתי מזכירה בחטיבה.
<סמדר כהו: חשוב לי להגיד שבחטיבה יכול להיות אותו מספר תלמידים כמו ביסודי, אבל עדיין בחטיבה יהיו ארבע מזכירות.
<סמדר כהו: מכיוון שהייתי שם, ואני יודעת מה העבודה – אין שם יותר עבודה ממה שיש בבית-ספר יסודי.
<סמדר כהו: בבית-ספר יסודי יש אפילו יותר כי יש כל הילדים הקטנים וכל הפציעות הקטנות שלא קורות בחטיבה, ואנחנו מטפלות בזה על בסיס יומי.
<סמדר כהו: מכיוון שהייתי שם ואני גם נמצאת ביסודי, אין להשוות את העבודה, ועדיין יושבות שם ארבע מזכירות ועושות את העבודה שלי שאני עושה לבד.
<סמדר כהו: מעבר לזה, כמו ששלמה מתאר את תנאי ההעסקה שלנו זה נשמע מדהים.
<סמדר כהו: מאוד מושך להיות מזכירת בית-ספר.
<סמדר כהו: עדיין גם אם אנחנו עוברות לניהול עצמי, ואנחנו מקבלות את קורס המנהלניות ומקבלות את המינוי למנהלניות, התנאי העיקרי שלך מזכירת בית-ספר יהיה מנהלנית.
<סמדר כהו: ברגע שהוא יהיה מנהלנית, וזה תנאי סף, כשאני ארצה לעבור לתפקיד אחר בעירייה אף אחד לא ייתן לי לצאת כי אף אחד לא ימצא מנהלנית שתחליף אותי.
<סמדר כהו: אנשים לא הולכים ברחוב ולומדים קורס מנהלניות.
<סמדר כהו: אז אמנם מאוד נחמד, קידמו אותנו למנהלניות - -
<קריאות: לא בשכר.
<סמדר כהו: אולי זה יבוא לידי ביטוי מתישהו בשכר.
<סמדר כהו: עדיין זה מקבע אותנו בתפקיד, וזה לא נותן לנו אופציה להתקדם לשום מקום בעירייה.
<סמדר כהו: כי תנאי סף לתפקיד מזכירת בית-ספר יהיה מנהלנית.
<סמדר כהו: אני נמצאת כרגע בקורס ניהול עצמי, ואנחנו לומדים לעבור קורס מנהלניות, וכמו שאני רואה את תפקיד המנהלנית בבית-הספר, אני לא מבינה לאן נעלמה המזכירה.
<סמדר כהו: מתי אני אמורה להיות מזכירה אם יש לי כל-כך הרבה תפקידים כמנהלנית?
<סמדר כהו: אנחנו יושבות שם וכל שיעור אנחנו חוזרות יותר מדוכאות.
<סמדר כהו: יש כל-כך הרבה תפקידים שנוספו לנו כמנהלניות.
<סמדר כהו: איפה אני אמורה להיות נחמדה וחייכנית ולמסור הודעות לתלמידים ולטפל בתלמידים ולראות את כל מי שעומד מולי ולהיות נחמדה אליו גם כשאין לי זמן להרים את הראש?
<סמדר כהו: ציינה פה מישהי שהיא אוכלת את ה"גיל" תוך כדי עבודה; וכמה פעמים את מזיזה אותו הצדה כשמגיע ילד חולה, ילד שמדמם – וגם את זה את מפסיקה באמצע?
<סמדר כהו: אין לנו אפילו המינימום של המינימום של התנאים.
שמעון אוחיון: לא הבנתי למה מנהלנית מעכב אותך ומקבע אותך בתפקיד אם את רוצה להתקדם?
<סמדר כהו: כי ההנחיה של ההסתדרות או של השלטון המקומי היא שתנאי סף לתפקיד מזכירת בית-ספר יהיה מנהלנית.
<סמדר כהו: אני לא מכירה אנשים שלומדים בקורס מנהלנים אם הם לא מזכירי בית-ספר.
<סמדר כהו: - - אם זה תנאי אז לא יקבלו אותם אם אין להם התעודה הזאת.
<סמדר כהו: זה כתוב.
<סמדר כהו: קיבלנו את זה לפני שבועיים מהעירייה.
תמר זנדברג: הערת אגב שזרקתי בתחילת הדיון לא הייתה כדי לפגוע בכבודם של האדונים ולא של אף גבר אחר, אבל היא הייתה כדי להכניס אלמנט שקיים כאן בכל מערכת החינוך באופן כללי, וספציפית בנושא מעמדן, שכרן ומאבקן של עובדות המנהלה, המזכירות.
תמר זנדברג: יש פה בעיה כי כל פעם מנסים לשנות את השם כדי לחשוב שנצליח להימלט מהסטיגמה, אבל הסטיגמה איכשהו רודפת אחרינו כי היא כנראה תלויה לא בשם, אלא בשכר, בתנאים, בדברים הממשיים, המטריאליים.
תמר זנדברג: אז גם כאן – מערכת החינוך היא מערכת נשית.
תמר זנדברג: היא מערכת צבועה מגדרית על כל הרבדים שלה – מהמורות דרך הסייעות, הגננות, מנהלות בתי-הספר, המזכירות.
תמר זנדברג: כל סקטור לחוד בתוך מערכת החינוך מנהל בתורו את המאבק הזה ונתקל באותם קשיים, וביניהם: שכר נמוך, חוסר נראות וסוג של שקיפות – לא במובן הטוב אלא במובן הרע של שקופות שלא רואים אותן; אחר כך בעיות בייצוג של ההסתדרות.
תמר זנדברג: פעם אחר פעם מוזכר כאן מאבק הסייעות.
תמר זנדברג: חברות וחברים, בלי מאבק עיקש של ארגונים שלא מתוך ההסתדרות וחברות כנסת – ואני חייבת לציין בהקשר הזה את חברת הכנסת זהבה גלאון שניהלה גם כאן בוועדה וגם במקומות אחרים את המאבק של הסייעות – לא היינו מגיעים למצב הזה.
תמר זנדברג: הסייעות נבגדו על-ידי ההסתדרות.
תמר זנדברג: אני אומרת את זה בצורה בוטה וברורה.
תמר זנדברג: ואם אנחנו לא רוצים שגם המזכירות יעברו את אותו מסע ייסורים אז כדאי ללמוד מהלקחים האלה, וכדאי לשאול את עצמנו איך זה שיש כאן שוב סקטור נשי, שוב סקטור ממוגדר שנדחק למטה ונאבק בתנאי שכר בלתי אפשריים בעבודה חשובה לקהילה שלמה?
תמר זנדברג: היום החינוך בראש מעיינינו, ואנחנו עושים הרבה כדי להתקדם בחינוך, אבל פעם אחר פעם אנחנו שוכחים עוד קבוצות בתוך מערכת החינוך שנותנות את השירות הבסיסי לילדים שלנו, להורים, לקהילה, לצוות החינוכי, לכל מה שמסביב ולא מקבלות לא את הייצוג הראוי, לא את ההתייחסות הראויה ממשרדי הממשלה ומהחברה הישראלית.
תמר זנדברג: הצעדים של המאבק הזה חוזרים על עצמם אחד לאחד: השכר, השביתות וסכסוכי העבודה שעד שהם מגיעים הם לא מוכרים.
תמר זנדברג: אחר כך מישהו סוגר איזה דיל על הגב של אותן – שוב, בהתחלה זה סייעות, אחרי זה מטפלות ועכשיו זה מזכירות.
תמר זנדברג: אז בואו נלמד את הלקחים האלה.
תמר זנדברג: כל השיעורים מונחים על השולחן.
תמר זנדברג: בואו פעם אחת בשביל כל הנשים שיושבות כאן וכל אלה שהן מייצגות – פעם אחת מראש, מעכשיו והלאה, לפני שעוברות שוב את אותו מסע ייסורים, בואו ניקח את זה ונתייחס למזכירות בכבוד הראוי כעובדות חינוך חשובות, כמי שנמצאות במוקד של בית-ספר קהילתי, וצריכות לקבל את המגיע להן.
תמר זנדברג: זה בסיס, זה א'-ב', זה לא יותר מדי.
תמר זנדברג: זה שכר ראוי, זה תנאים, זה כבוד וזה יחס.
עמרם מצנע: חוה קורדובה, בבקשה.
<חווה קורדובה: בוקר טוב לכולם.
<חווה קורדובה: שמי חוה, אני מזכירת תיכון "רבין" בכפר-סבא.
<חווה קורדובה: אני עבדתי מ-2004-2000 בתיכון.
<חווה קורדובה: בגלל השכר לא הצלחתי לנהל חיים נורמליים, ועזבתי למגזר הפרטי.
<חווה קורדובה: המקצוע שלי זה מנהלת חשבונות וחשבת שכר בכירה.
עמרם מצנע: אז עכשיו את לא מזכירה.
<חווה קורדובה: עוד לא הגעתי לזה.
<חווה קורדובה: אני לא צריכה להגיד לכם כמה מרוויחה בחורה במשק הפרטי בחוץ.
<חווה קורדובה: אבל לי זה לא התאים, וכל-כך אהבתי את בית-הספר, וחזרתי חזרה אחרי תשע שנים.
<חווה קורדובה: אני מתחילה עכשיו שנה שלישית.
<חווה קורדובה: עצוב לי.
<חווה קורדובה: כשהגעתי לשלטון המקומי שאלתי איך אני מתחילה, ואמרו לי, תראי את התלוש הראשון שלך ותביני.
<חווה קורדובה: רגע – מה מגיע לי?
<חווה קורדובה: אני מתחילה שוב מאפס?
<חווה קורדובה: אם זה הגמולים ואם זה השכר ואם זה הדרגה – הכול מתחיל מאפס.
<חווה קורדובה: הגעתי, התלהבו נורא שאני מנהלת חשבונות אז נתנו לי להיות אחראית על השכר של המורים.
<חווה קורדובה: מצוין.
<חווה קורדובה: אז סגנית המנהלת חותמת בסוף אחרי כל העבודה הקשה שלי.
<חווה קורדובה: היא מתוגמלת כל חודש, כולל אחזקת רכב, ואני מה?
<חווה קורדובה: אפילו מילת תודה לא.
<חווה קורדובה: כלום.
<חווה קורדובה: אני עובדת סביב השעון.
<חווה קורדובה: אחר הצהריים אנחנו באות לאספות הורים.
<חווה קורדובה: אני אימא לארבעה ילדים – איך אני יכולה להראות את תלוש המשכורת שלי בסוף החודש בבנק?
<חווה קורדובה: על מה?
<חווה קורדובה: איפה התגמול שלי?
<חווה קורדובה: היום אני במגזר הפרטי, אני פונה למנהל שלי, ואומרת לו, עשיתי X, Y, Z, והוא אומר לי – מגיעה לך.
<חווה קורדובה: פה מי יגיד לי?
<חווה קורדובה: אם אני ניגשת לחשבת השכר היא אומרת לי, אני לא יודעת על מה את מדברת אתי.
<חווה קורדובה: אז למי?
<חווה קורדובה: כשהייתה השביתה אמרנו, אנחנו שובתות.
<חווה קורדובה: איפה הגב שלנו?
<חווה קורדובה: איפה יושבת-ראש ועד העובדים בעירייה שמייצגת את כפר סבא?
<חווה קורדובה: איפה היא כאן גם עכשיו?
<חווה קורדובה: כשאני באה אליה ואומרת לה שאני מתחילה שביתה אני הייתי לא בסדר, קיבלנו נזיפה מהמנהלת, ואמרו לנו שאם אנחנו לא חוזרות לעבודה פשוט מעיפים אותנו מבית-הספר.
<קריאות: נכון מאוד.
<קריאות: גם לנו אמרו את זה.
<חווה קורדובה: אני אמנם צעירה, אבל אני רוצה לפתוח את הדרך לאלה שבאות אחרי.
<חווה קורדובה: כואב לי ועצוב לי שיש פה נשים שהן כמו אימא בשבילי שהן עובדות מאוד קשה.
<חווה קורדובה: זאת שהחלפתי אותה יצאה לפנסיה, עשתה הקפאה של חצי שנה וחזרה כי היא הייתה צריכה לעשות לי חפיפה.
<חווה קורדובה: אפילו מילת תודה לא, שום דבר.
<חווה קורדובה: זר פרחים על 40 שנה שהיא הייתה שם.
<חווה קורדובה: מה קורה פה למדינה שלנו?
<חווה קורדובה: יכול להיות שאנחנו נעבוד קשה כל-כך ולא נהיה מתוגמלות?
<חווה קורדובה: למה במגזר הפרטי אפשר להרוויח פי ארבעה?
<חווה קורדובה: למה לא מכירים את התעודות שלי?
<חווה קורדובה: אני למדתי.
<חווה קורדובה: למה אומרים לי, סליחה, את עובדת עם הנהלת חשבונות – זה לא קשור.
<חווה קורדובה: אז מה קשור?
<חווה קורדובה: שאני אלך לעשות עוד גמולים על חשבוני?
<חווה קורדובה: אבל יש לי, הכול בידיים.
<חווה קורדובה: זה ממש עצוב.
<חווה קורדובה: לא מעריכים אותנו, בכלל לא.
<חווה קורדובה: לצאת לאכול בהפסקה – אני עם הכריך ביד, אותה מורה חוצפנית מזיזה אותי כדי להעביר פקס.
<חווה קורדובה: היד לא נכה, זה בדיוק שנייה.
<חווה קורדובה: אני אוכלת.
<חווה קורדובה: אני אפילו לא יכולה לצאת להפסקה בחוץ.
<חווה קורדובה: במגזר הפרטי נותנים לך בין חצי שעה לשעה של הפסקה כמו שצריך.
<חווה קורדובה: לא יכול להיות שתשע שעות אני לא עוזבת את הכיסא ועוד מחכה לי משמרת שנייה של ארבעה ילדים קטנים בבית, ובעלי עובד מצאת החמה עד צאת הנשמה.
דוד אזולאי: גם אם ייתנו לך הפסקה את לא תממשי אותה.
<קריאה: ניסיתי פעם ללכת לחדר מורים לאכול, ואז הילדים באו עם דם בראש ודם ברגליים, ועזבתי הכול והתחלתי לחבוש אותם.
<קריאה: כי גם אחיות בבית-ספר כבר אין.
<קריאה: אז אני גם רופאה וגם גננת.
עמרם מצנע: חסיה אלול, בבקשה.
<חסיה אלול: אני מנהלנית בחטיבת ביניים "אילן רמון" בכוכב יאיר.
<חסיה אלול: הרבה אין לי מה להוסיף, אבל אני רוצה להוסיף דבר אחד: חבל שאין פה נציג של משרד החינוך.
<חסיה אלול: יש לי הרבה טענות אליו.
<חסיה אלול: משרד החינוך הכשיר סגניות מנהלת, והיום הן עובדות שש שעות והשאר זה תפקיד.
<חסיה אלול: תפקיד זה כמעט 24 שעות, ושש שעות זה שעות פרונטליות בכיתה.
<חסיה אלול: כל התפקיד שלהן אנחנו עושות – מהקלדת "משכית" – שזה כל הנושא של הקמת מערכת השעות של המורים, הדיווח החודשי של מערכת המורים.
<חסיה אלול: רוב העבודה של המנהלניות צריכה להיעשות על-ידי הנהלת בית ספר.
<חסיה אלול: בנושא השביתות – אני בוועד עובדים, וכמו שאמרה כאן מישהי, יש לנו בעיה לשבות.
<חסיה אלול: קיבלנו הוראה משלמה שטרן מההסתדרות שאנחנו לא צריכות לעשות את העבודה הזאת.
<חסיה אלול: זה קשה, שלמה, שאתה יושב מול מנהלת ואומר לה, אני מצטער, אני לא יכול לעבוד, יש לי גב מההסתדרות לא לעשות שום דבר.
<חסיה אלול: יש בעיה עם זה, אלא אם כן אתם מחליטים שאתם משביתים לגמרי- -
<חסיה אלול: שלמה, אנחנו צריכים לקבל מכם הנחיה ברורה.
<חסיה אלול: המנהלת שלי שהיא באמת תומכת, ורואה אותי כל חודש מקבלת את התלוש – היא רואה אותי יוצאת מדעתי, והיא יודעת שקיבלתי את תלוש השכר שלי.
<חסיה אלול: שלמה, לכן גם לכם יש יד.
<חסיה אלול: אני אומרת לך בתור ועד עובדים – ולא פעם פניתי אליכם, וגם לארנון – אתם צריכים להחליט שאם אתם עושים שביתה היא צריכה להתנהג כמו שצריך.
<חסיה אלול: לא להודיע לנו, שבו במשרד ואל תעשו כלום.
<חסיה אלול: איך יכול להיות שייכנס אלי מורה או תלמיד, ואני אגיד להם, מצטערת, אני שובתת.
<חסיה אלול: לא יכול להיות דבר כזה.
<שלמה שטרן: שראש הוועד תגיד לה לא לשבות - - -
<חסיה אלול: עוד משהו שיש לי להגיד למשרד החינוך בנושא גמול מנב"ס.
<חסיה אלול: אם מורות לא פותחות את יונת הדואר אז אנחנו צריכות להיענש?
<חסיה אלול: איפה התפקיד שלהן להיכנס לתמונה ולהגיד להן, סליחה, זה התפקיד שלכן להיכנס.
<חסיה אלול: אני ראיתי אצלי בבית-הספר – אף מורה לא פותחת יונת דואר.
<חסיה אלול: לא מעניין אותן.
<חסיה אלול: אני פותחת יום-יום יונת דואר.
<חסיה אלול: אז למה לא פותחים יונת דואר?
<חסיה אלול: ואני צריכה לקבל על זה עונש?
עמרם מצנע: הטענה הזאת מוצדקת.
שמעון אוחיון: למה יש לך טענות כלפי משרד החינוך?
שמעון אוחיון: הוא לא המעסיק שלך.
<חסיה אלול: בצורה עקיפה.
<חסיה אלול: גזברית של המועצה שלנו אמרה שהם קיבלו הנחיה ממשרד החינוך, ואמרו להם שאין שום תוספות.
<חסיה אלול: בסך הכול מה אמרו להם?
<חסיה אלול: המזכירות פותחות.
<חסיה אלול: אז מה?
<חסיה אלול: במקום לשבת ולכתוב בנייר הן פותחות עוד מסך ועוד מסך, מה קרה?
<חסיה אלול: אז למשרד החינוך יש חלק לא מבוטל בנושא מזכירות בתי-הספר.
<חסיה אלול: הם הוסיפו לנו מטלות ותפקידים, שהם יודעים בוודאות שמנהלות בתי-הספר והסגניות צריכות לעשות אותם.
<חסיה אלול: נקודה, סוף.
<חסיה אלול: אני עושה את זה באהבה, שלא תבין.
עמרם מצנע: חסיה, תודה.
עמרם מצנע: קלוד סעדה, בבקשה.
<קלוד סעדה: שלום.
<קלוד סעדה: אני מזכירה בבית ספר על שם רועי קליין בנתניה.
עמרם מצנע: ממלכתי דתי?
<קלוד סעדה: כן.
<קלוד סעדה: 22 שנה עבדתי בבית ספר ממלכתי, ושם באמת היינו שקופות.
<קלוד סעדה: בממלכתי דתי נמצא ליפשיץ שהוא היחיד שעושה למזכירות בתי הספר ולאבות הבית כנס הצדעה פעם בשנה, ועל זה צריך להגיד לו כל הכבוד.
<קלוד סעדה: הוא היחיד שראה אותנו, גם אמרתי לו את זה.
<קלוד סעדה: אני רוצה להתייחס למה שאמר שלמה שטרן.
<קלוד סעדה: הוא הזכיר כמה תוספות, אבל רוב התוספות הן בכלל לא פנסיוניות.
<קלוד סעדה: תוספת הדרגה היא רק עד דרגה 11 - -
<קריאות: מעל 20 כיתות.
<קלוד סעדה: לא משנה, אבל מקסימום 11.