GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זמירה בן יוסף: לפצמ"רים אנחנו מורגלים, יש לנו את כל הכלים להתמודד עם פצמ"רים.
<זמירה בן יוסף: לא האירוע האחרון, נירים וניר עוז, זה היה פשוט נורא.
עמרם מצנע: לא השבוע האחרון.
<זמירה בן יוסף: היינו פה בדיוק בפעילות ביום של ניר עוז וזה היה לא נורמלי ממש.
<זמירה בן יוסף: גם המנהרות, שזה איום, לא חדש, הרי נפתחה פה מנהרה ונפערה פה מנהרה, ידענו, אבל לא י דענו את העוצמות, שזה כבר כמעט בתוך כרם, את העוצמות האלה ממש לא ידענו וגם נאום הכלניות.
<זמירה בן יוסף: גם ה'בואו הביתה', וכולם 'בואו' במין אמון כזה ואחרי יומיים בום וכולם ברחו עוד פעם.
<זמירה בן יוסף: זה שבר.
<זמירה בן יוסף: המנהרות זה שבר, ה'לכו ותחזרו' זה שבר וגם עם ההנהגה זה שבר.
<זמירה בן יוסף: משהו בהנהגה לא ברור.
עמרם מצנע: כן, אבל בסוף הדברים האלה מה הוא - - -
<יעל אדר: גם ההתשה שלאורך הימים, ההתשה שלא יודעים מתי.
<יעל אדר: אני יכולה לומר לך שכמנהלת במועצה - - -
עמרם מצנע: אלה דברים שוותיקי היישובים פה עברו וגם בגזרות אחרות, אבל היה פה משהו ש - - -
<יזהר שער: אני אנסה להגיד - - -
<זמירה בן יוסף: הם חושבים שאחרי ראש השנה יהיה עוד פעם הכול מחדש, זה מה שהילדים מרגישים.
<יזהר שער: אני פגשתי מאות אנשים לאורך הזמן הזה ומדובר פה באמת על כמה נדבכים בו זמנית.
<יזהר שער: ממד אחד זה הממד של ההנהגה, התחושה הייתה בהתחלה שאנחנו בעצם מובלים בלי רועה ותחושת בדידות עצומה בחוויה של כל האנשים שהייתה.
<יזהר שער: הייתה חוויית בדידות מאוד גדולה ועד היום בעצם.
<יזהר שער: למשל יישובי הגדר, בתחושה שלהם הם מעין כוח של ספיגה.
<יזהר שער: לא הייתה אמירה מראש, הנהגה שאומרת 'אתם, יישובי הגדר, אמורים לספוג פה משהו.
<יזהר שער: יש כאן גם איום של מנהרות שאמור לאיים על חייכם, גם איום של פצמ"רים שאתם בסכנת חיים', ואם היה תהליך מובנה - - -
עמרם מצנע: לו למשל בתחילת המערכה היו אומרים ליישובי הגדר 'תראו, אנחנו מעודדים אתכם לפנות - - -
<יזהר שער: לא מעודדים, אנחנו - - -
עמרם מצנע: לא, ודואגים לאמירה ברורה, זה היה משנה את כל התמונה?
<יזהר שער: מאוד.
<יזהר שער: זה היה משנה את תודעת התחושה שיש באמת מישהו ש - - -
עמרם מצנע: תמונה של מנהיגות ומסרים, יותר מאשר המציאות - - -
<יזהר שער: ההתנהלות לאורך כל הדרך.
<יזהר שער: ואז בעצם מה שהיה פה זה היה הישענות על מנהיגות מקומית.
<יעל אדר: כן, חיים ילין היה עמוד ה - - -
<יזהר שער: מה שאתה רואה פה, יש פה גם מנהיגות, גם של מנהלת בית ספר, גם של מנהלת אגף החינוך ושל ראש המועצה.
<יזהר שער: הייתה פה מנהיגות פנימית שלאורך כל הזמן הייתה פה ונתנה כל הזמן כמיטב יכולתה, אבל הרגישה גם בבדידות מסוימת אל מול מסרים מלמעלה.
<יזהר שער: אז אני אומר, החוליה הזאת היא קיימת ואני רואה שזה מפעפע בכל השיחות שמדברים.
<יזהר שער: לא מדברים רק על החרדה מהאירוע, אלא גם על התחושה הזאת, היא תחושה שמאוד בולטת.
<יזהר שער: איום המנהרות היה איום מכונן, הוא סימן תסריט אימה שנחרת ונצרב בתודעה של הרבה אנשים ועד היום קשה לאנשים להימלט מזה בעצם.
עמרם מצנע: התמונה הזו של הדמויות השחורות היא תמונה מעצבת.
<יזהר שער: והדבר הנוסף, האמירה המשלה של 15 שניות, כשאין 15 שניות ובעצם השפה של אנשים נהייתה צבאית, אני שומע שריקה ואני משתטח וכו'.
<יזהר שער: אני יודע, כי אני בנירים גם.
<יזהר שער: אני שותף לחוויה הזאת באותה מידה.
<זמירה בן יוסף: אתה צריך לשמוע את השיח בין ילדים.
<זמירה בן יוסף: הנחיות התגוננות 15 שניות אבל לא פעם מצבע אדום עד הנפילה זה 4 שניות, 5 שניות.
<יזהר שער: יש כאן תחושה של היעדר אחריות באמירה לתושבים 'תראו, אתם בסכנת חיים ממשית, כל מי שלא מוכרח להיות פה, אנחנו נדאג שהוא יפונה, נדאג גם לטיפולו, נבין גם שאתם נמצאים בתוך פינוי,' ואנשים יגידו רק כשהם הכרחיים ליישובים'.
<יזהר שער: זה המסר, אני אומר לך, שאנשים ציפו לשמוע את זה כמשהו מכוון.
עמרם מצנע: זאת אומרת אנשים גם הרגישו לא נוח עם העזיבה הזאת.
עמרם מצנע: מצד אחד הם הבינו שהם צריכים לשמור על הילדים ולצאת, מצד שני - - -
<זמירה בן יוסף: היה צריך לחזק אותם ולהגיד להם 'זה בסדר'.
<יזהר שער: בתחושה שלי שמרנו על הילדים ועל המבוגרים.
<יעל אדר: כרשות אנחנו נתנו גיבוי מלא, לא אמרו 'תצאו', לא אמרנו 'תישארו', אבל אמרנו שמי שמעוניין לצאת מחוץ לאזור, להפסקה, להפגה, אנחנו נותנים אמצעים.
<יעל אדר: העמדנו אוטובוסים והיה גיבוי מלא.
<יזהר שער: אבל זו המנהיגות המקומית, הייתה חסרה החוליה בדיוק העליונה.
<יזהר שער: זה אחד הלקחים הממש מרכזיים.
<יזהר שער: דבר נוסף, הניחו בלונים, במובן אחד זה הגן מפני המנהרות, במובן שני זה נתן שדה למטווח רצחני בימים האחרונים.
<יזהר שער: מה שהיה בימים האחרונים, אני אומר לך כמי שהיה שם, לא יכולתי לצאת לעבודה אפילו.
<יזהר שער: היינו במטווח רצחני.
<יזהר שער: אני אמרתי לכל אדם, 'אם אתה יכול לצאת, קדימה'.
עמרם מצנע: הם ניסו לירות עליו?
<יזהר שער: ברור, שעתיים אחרי שזה הונח התחיל המטווח.
<יזהר שער: התחושה של האנשים הייתה גם שאין מישהו שמנסה למנוע את זה.
<יזהר שער: הייתה תחושה שלא מרימים מסוקים, אין תחושה שמונעים את זה.
<יעל אדר: תראה, אני לא יודעת אם זו הסיבה שהם ירו, אבל החוויה החדשה שיש לנו באשכול, שבעבר כשהיה צבע אדום היה ירי של רקטה, שתיים, יש משהו חדש שזה מטווח.
<יעל אדר: כלומר יש צבע אדום ואז יש עשר, עשרים בדקה.
עמרם מצנע: זה השבוע האחרון.
<יעל אדר: השבוע האחרון.
<יעל אדר: וכל פעם התבייתו על יישוב אחר, זה עשר, עשרים רקטות בפחות מדקה, אלה דברים שלא היו לנו בעבר.
<יעל אדר: כי אז יש צבע אדום, אתה במיגונית כמה זמן ויוצא.
<יעל אדר: וזו גם הייתה אחת החוויות של החרדה המאוד גדולה, שטובחים בנו.
<זמירה בן יוסף: אחד הקשיים, ובאמת אצלי זה ממש בתחושה של כעס אפילו, זה זה שלא הודיעו שבשבע הולכת להיות הפסקת אש.
<זמירה בן יוסף: לא ידענו.
<זמירה בן יוסף: אנחנו יודעים שכשיש הפסקת אש 'תיכנסו למקלטים', וגם צה"ל לא הגיב.
<שרה אור: ולא היה שם חשמל.
<שרה אור: הרי היה ברור - - -
<זמירה בן יוסף: כיסחו את נירים וצה"ל לא הגיב.
<זמירה בן יוסף: שום מסוק, שום דבר למעלה, גמרו את נירים.
<גאולה ביטון: לא, היו צריכים להודיע לאלף, אלף מוציאים הודעה כמו שמודיעים לנו 'חבר'ה, נא להיכנס למרחבים מוגנים' ונגמר הסיפור.
<יזהר שער: לא אמרו לאף אחד.
<יזהר שער: הצבא אמר שגם הוא לא ידע, גם הצבא לא ידע.
<גאולה ביטון: אני ראיתי בתקשורת שהם מדברים שתהיה הפסקת אש, הפלשתינאים, אבל בנירים אמרו 'לא היה לנו חשמל מהבוקר, לא ראינו את זה מהבוקר'.
<שרה אור: כן, הם הלכו לתקן את החשמל.
<זמירה בן יוסף: זה המצב, ככה מבחינת התחושות שלנו.
<זמירה בן יוסף: לא קל לנהל בית ספר עם תחושות כאלה.
<שרה אור: זמירה, אני רוצה רגע להגיד משהו על מה שראיתי אתמול.
<שרה אור: אתמול נכנסתי לכיתה של תלמידים.
<זמירה בן יוסף: הוא דיבר על זה היום.
<שרה אור: על מה?
<יעל אדר: רק נתקדם, בעשר אנחנו צריכים להיות בנירים.
<שרה אור: אני רק אגיד משהו קטן.
<שרה אור: אני חושבת שיש שונות בין מעגלים של תלמידים.
<שרה אור: עשינו דיון, ניצחנו או הפסדנו, היה דיון סוער ביותר.
<שרה אור: הם לא הלכו.
<שרה אור: אז יש הבדל מאוד גדול, אלה שעל יד הגדר, הם אומרים שיתחיל בראש השנה, מהקיבוצים והמושבים, אף אחד בראש השנה לא יהיה בבתים.
<שרה אור: זה מה שהם אומרים.
<שרה אור: הם בטוחים שהפסדנו, יש להם טענות קשות על הממשלה.
<שרה אור: אלה שקצת יותר רחוק קצת יותר רגועים ואלה שהם מרמת נגב או מאורים, מישהי אמרה לי, 'אין בעיה, אני סבבה'.
<זמירה בן יוסף: כן, נכון, יש פה הכול.
<גאולה ביטון: אני רוצה לגעת בפן אחד.
<זמירה בן יוסף: תחזירי אותנו למציאות.
<גאולה ביטון: זהו, אני לא אדבר כרגע על הקטע הנפשי, כי בהחלט הוא היה מאוד קשה.
<גאולה ביטון: אני, כמנהלנית של בית הספר גובה כרגע את אגרות החינוך ואת המסע לפולין, יוצאים לפולין באוקטובר, ויש לי שני תלמידים שבאו וביקשו לקבל את הכסף בחזרה.
<גאולה ביטון: אחת מהן מנירים ואני שואלת למה והיא אומרת 'אני עכשיו צריכה לדאוג לעצמי, אני צריכה ללכת ללמוד לרישיון נהיגה, יש סדרי עדיפויות.
<גאולה ביטון: כשאבא היה חי, אז יכולתי גם וגם וגם', זה מקיבוץ שהוא הלך להפרטה.
<גאולה ביטון: ואני רואה פה את הקושי הכלכלי של אותן משפחות שחודשיים לא עבדו והיו רוב הזמן עם הילדים או מלמד שהיה פה ונתן את חייו באמת למלחמה.
<גאולה ביטון: אני אומרת 'את יוצאת למסע לפולין, אנחנו איכשהו נתארגן', לכן אני מעלה פה את הקטע המגעיל של כסף וכלכלה, כי זה באמת קטע לא - - -
עמרם מצנע: לא, נקודה מעניינת, התחושה היא שבקיבוצים אין בעיה.
<זמירה בן יוסף: יש.
עמרם מצנע: לא, במופרטים.
<זמירה בן יוסף: יש, גמרנו, אין כמעט - - -
<גאולה ביטון: בקטע הזה, בפן הזה כן רציתי להשמיע איזה שהוא קול, גם מבחינת תשלומי הורים וגם מבחינת - - -
עמרם מצנע: תראי, אם זו תופעה עקרונית, אז צריך דרך המועצה ומשרד החינוך, אני מניח, יכול להעמיד - - - אם זו בעיה של משפחה, שתיים או שלוש, אז אני יכול באופן אישי למצוא איזה שהוא תורם שיעזור.
<יעל אדר: אני אומרת שזו לא רק הבת הזו.
<יעל אדר: אנחנו כרשות נדע לעמוד לצד המשפחה ולאפשר, אבל אני כן חושבת שיש פה קיבוצים, יש פה את כל המושבים, בכל ערוץ אני שומעת את זה, 'לא עבדנו חודשיים, אין לנו הכנסות, היו לנו יותר הוצאות כי נדדנו בהרבה מקומות, עכשיו צריכים לשלם את אגרות החינוך'.
<יעל אדר: הבעיה היא יותר עקרונית ורחבה על כלל האוכלוסייה.
עמרם מצנע: אני לא יודע אם יכולים לתת סכום לכל המשפחות, אבל - - -
<גאולה ביטון: אולי להגדיל באמת את הטווח של המלגות.
<גאולה ביטון: 26 אני במערכת זו השנה הכי קשה בקטע הכלכלי.
<גאולה ביטון: אני ממש רואה את זה.
<גאולה ביטון: הגבייה מאוד קשה.
עמרם מצנע: אתם גובים ישירות מההורים?
<גאולה ביטון: אנחנו גובים ישירות מההורים.
<גאולה ביטון: הקיבוץ כן, אני מוציאה תעודת חיוב לקיבוץ, הקיבוץ מעביר לי את התשלום ומחייב את ההורה בתקציב.
<גאולה ביטון: יש קיבוצים שלא מוכנים להתעסק עם זה, אז ההורה מגיע אליי לכאן.
<גאולה ביטון: עם השנים הקיבוצים הופכים להיות מופרטים, אז - - -
עמרם מצנע: אני רוצה רק להגיד, אני אומר את זה כבר הרבה זמן, המלחמה הזו לא הייתה היצרנית של המצב הזה, אבל היא נתנה לזה משקל הרבה יותר כבד וזה העניין של אובדן האמון.
עמרם מצנע: זו המחלה הכי גדולה היום בחברה הישראלית, אובדן האמון.
עמרם מצנע: הוא הולך הרבה שנים אחורה, אבל - - -
<יעל אדר: הוא לא נוצר רק עכשיו.
עמרם מצנע: הוא לא נוצר עכשיו, אבל כאן השבר הזה הוא ענק.
עמרם מצנע: אני רואה באובדן אמון כסכנה הכי גדולה, כי כשאין אמון גם לא מקשיבים אחד לשני, כי מה יש לי להקשיב לך אם אני לא מאמין לך.
עמרם מצנע: זה אמון בכלל.
עמרם מצנע: כשאנשים מרגישים שבדברים הבסיסיים המדינה לא נתנה להם תשובה אז כל אחד יעשה לעצמו את הערכת המצב שלו, גם הכלכלית, אבל גם הביטחונית.
עמרם מצנע: אתם סיפרתם סיפורים, אמרתם מה שאמרתם, אני שומע, אני רואה את הפרשנים בטלוויזיה, אני שומע את הקולות, רואה את התמונות ואני עושה לעצמי הערכת מצב שלי.
עמרם מצנע: זה שאתה תרגיע אותי, חבל על הזמן, הפסדת את זה, וזאת הבעיה, איך יוצרים מחדש אמון.
<יעל אדר: לאובדן האמון הזה יש עוד השלכה, שכשהתושב מאבד את האמון בממשל המרכזי, יש לו ציפייה מהמנהיגות המקומית וזה יוצר מעמסה מאוד גדולה על המנהיגות המקומית, כולל לקיחת החלטות שלא אנחנו צריכים לעשות אותן.
<יעל אדר: אנחנו צריכים לתת שירות לתושבים והיינו בצומת הזה ובמלחמה הזו בצורה מאוד אינטנסיבית.
עמרם מצנע: מזל שהייתם, שהייתם חזקים, כי במלחמת לבנון השנייה היו רשויות שקרסו, כי ראש הרשות ועובדי הרשות ברחו.
<זמירה בן יוסף: לא, אצלנו הספינה לא טובעת, הקפטן לא יורד מהספינה.
עמרם מצנע: לכן הרשות המקומית היא נקודה מאוד חשובה, בעיקר באמת במצב של חוסר אמון כלפי ה - - -
<זמירה בן יוסף: היא עובדת אצלנו נפלא.
עמרם מצנע: אני יודע, גם אני התרשמתי, עוד פעם, ממה שראיתי בתקשורת.
עמרם מצנע: את חיים אני מכיר כבר הרבה שנים.
<גאולה ביטון: חיים הוא המראה, אבל כל הצוות עבד טוב.
<יעל אדר: כל עובדי המועצה נכחו כל הימים, לא צריך ל - - -
<זמירה בן יוסף: היא חיתנה את הבן באמצע המלחמה.
<יעל אדר: כן, חיתנתי את הבן באמצע בלי לקחת ימים, רק הגעתי לחתונה - - -
<זמירה בן יוסף: אבל נשכבנו על ההתחלה, היה צבע אדום.
<יעל אדר: ועברנו את זה בסדר.
<יעל אדר: אבל באמת, לא היה צריך להפעיל פה צווי ריתוק באשכול, עובדים מגיעים.
<זמירה בן יוסף: אני רוצה נקודה אחת.
<זמירה בן יוסף: יש אצלנו מבחינת מספרי תלמידים בכיתות 36 תלמידים בכיתה.
<זמירה בן יוסף: אני חושבת שפה צריך לרדת במספר, אני חושבת שכל מחנך צריך שבאמת תהיה לו אפשרות הכלה לכל התלמידים, מה גם שהכיתות קטנות פיזית.
<זמירה בן יוסף: בנו לנו בית ספר מקסים, אבל הכיתות, ראית, בסך הכול לא מאוד גדולות.
עמרם מצנע: בכיתות קטנות יש איזה שהיא נוסחה שמאפשרת כן - - -
<זמירה בן יוסף: אנחנו הולכים להרחיב את בית הספר, קיבלנו אישורים, אנחנו נבנה כיתות יותר גדולות.
עמרם מצנע: אנחנו נרשום.
עמרם מצנע: יהודית, תרשמי את זה - - -
<זמירה בן יוסף: אני מבקשת שפה יהיו 30 וזה יהיה יופי.
<יזהר שער: ועוד דבר חשוב, אל תשאירו אותנו בבדידות גם בעוד חודש, חודשיים ושלושה.
<יזהר שער: זה קריטי.
<זמירה בן יוסף: אל תשכחו אותנו.
<זמירה בן יוסף: אנחנו רגילים ששוכחים מהר.
<יזהר שער: זה קריטי, כי המון דברים יצוצו והמון צרכים יצוצו תוך כדי.
<יהודית גידלי: יש לי הצעה.
<יהודית גידלי: תזמינו אותנו לט"ו בשבט.
<זמירה בן יוסף: בט"ו בשבט אצלנו אנחנו עושים צעדה בית ספרית, כל בית הספר יוצא לצעדה ובסוף מקבלים תעודות.
<יהודית גידלי: תזמינו אותנו לצעדה.
<זמירה בן יוסף: יאללה, תבואו לצעדה.
<זמירה בן יוסף: בכיף.
<זמירה בן יוסף: (ראיון בערוצים 2 ו-10)
<מראיין: אדוני, כמה חברים יש בוועדת החינוך?
עמרם מצנע: בוועדת החינוך 12 חברים, שניים היו ועזבו, היום יש גם ישיבה בוועדת הכספים, חלק מהחברים הם גם חברים בוועדת הכספים, חלק נמצאים בחו"ל ואני מייצג את כל החברים.
<מראיין: זה לא נראה קצת תמוה, שבוע אחרי הפסקת אש שכאילו שכחו פתאום עוד פעם, מתוך 12 חברים, רק, 3, כמה הגיעו?
עמרם מצנע: שניים.
עמרם מצנע: נשאיר את זה לצופים, אני כאן ואני מייצג את כל חברי הכנסת של ועדת החינוך בביקור מעניין במיוחד וזה מה שאני יכול להגיד לך על שאלותיך המביכות.
<מראיין: לגבי הסיפוח של שטחים בגוש עציון, התבטאת בעבר על זה שאולי צריך לפרוש מהממשלה, מה דעתך היום?
עמרם מצנע: תראה, דעתי לא השתנתה.
עמרם מצנע: אני חושש שהממשלה, לפחות מי שמוביל את הממשלה, לא הפנימו את הלקח הכי חשוב וזה שבכוח צבאי אי אפשר לפתור את הסכסוך ובכך שגם אי אפשר לנהל את הסכסוך, מה שניסו ללמד אותנו, ולכן ללא תהליך מדיני שימשיך את המערכה הצבאית, איך אומרים?
עמרם מצנע: חבל עלינו.
<מראיין: כלומר אתה קורא ליושבת ראש המפלגה שלך, ציפי לבני - - -
עמרם מצנע: אני לא קורא בשלב הזה.
עמרם מצנע: המערכה הצבאית הסתיימה רק בשבוע שעבר, דעתי לא השתנתה, גם יושבת ראש התנועה שלנו התבטאה בחריפות גדולה מאוד על סיפור הפקעת השטחים ועל דברים נוספים.
עמרם מצנע: אנחנו בהחלט נצטרך לשקול את צעדינו, לא בחיפזון ולא במהירות, אבל יש עוד כנראה הזדמנות לבחון את הכיוון שהממשלה הולכת ללכת.
עמרם מצנע: אבל אין ספק התנועה הצטרפה לממשלה, הייתה הראשונה שבעצם הצטרפה לקואליציה, ואנחנו נוכל להמשיך להיות שם רק בתנאי שתהיה התקדמות משמעותית של התהליך המדיני ויכולת הידברות עם הפלשתינים כדי להגיע להסכם.
<מראיין: אדוני, אתה מסייר פה, בנושא החינוך בעוטף עזה מה אתה רואה?
עמרם מצנע: היינו היום גם בבית ספר יסודי, גם בתיכון, עכשיו אנחנו בקיבוץ בארי.
עמרם מצנע: בכלל נעים לי לחזור לכאן כי אני גרתי פה כמה שנים.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר לכם שאנחנו היום נמצאים פחות משבוע מתום הפסקת האש ומערכת החינוך חזרה במלוא המרץ ובמלוא האנרגיות ללמד.
עמרם מצנע: זה שבוע של הפוגה, קצת יותר קל, שוחחתי עם תלמידים בתיכון, שוחחתי עם תלמידים בכיתות היסוד, אני מתרשם שהילדים לא כל כך מדברים על האתמול ובהחלט מסתכלים בתקווה גדולה על המחר.
עמרם מצנע: אנחנו בוועדת החינוך, יחד עם משרד החינוך, נעשה כל מאמץ כדי לסייע ככל שניתן למערכת החינוך לבנות כאן מציאות מתחדשת.
<מראיין: שאלה, לגבי כמות תלמידים בכיתה.
<מראיין: לפחות בכיתות א', במקומות הסמוכים לפה, בערים הקרובות, אני מעריך שזה גם בכל הארץ, 37 תלמידים בכיתה.
<מראיין: למרות שמאשרים 40 תלמידים, אבל זה נראה דבר שהוא לא סביר, ללמד ילד בכיתה א' כשיש 37 תלמידים בכיתה.
עמרם מצנע: כן, תראה, זו לא תופעה חדשה, מספר הילדים בכיתה, היא מלווה אותנו כבר הרבה מאוד שנים ואני חושב שההתמודדות שלה תצטרך להיות בשלבים.
עמרם מצנע: אין לי ספק שדווקא בפריפריה ואין לי ספק שעוטף עזה הוא סוג של פריפריה, אנחנו נצטרך לעשות מאמץ כדי לתת תנאים קצת שונים מאשר בערי המרכז, ואם באמת אפשר יהיה להצליח למרות קיצוצי התקציב לפעול בשלבים להקטנת כיתות, דבר ראשון צריכים לעשות את זה במקומות כמו עוטף עזה והפריפריה הגיאוגרפית של המדינה.
עמרם מצנע: אני מקווה מאוד שאפשר יהיה לעשות את זה.
עמרם מצנע: אני מאוד מאוד מוטרד מהקיצוץ שהושת על מערכת החינוך.
עמרם מצנע: שלא כמו שר החינוך שמאמין שאפשר יהיה לא לפגוע בתכניות המרכזיות, לי קשה לראות איך בקיצוץ כל כך גדול, שבסופו של דבר מחייב פגיעה בתכניות מאוד משמעותיות, אפשר יהיה לקיים את כל ההבטחות שהובטחו ואת כל הרעיונות שאנחנו מנסים לקדם.
<מראיין: היית כבר אצל ה - - -
עמרם מצנע: כן, הייתי, ביקרתי.
עמרם מצנע: קודם כל גילינו הרבה מאוד מכרים משותפים ועבר משותף, כפי שקורה תמיד בחברה הישראלית.
עמרם מצנע: פגשתי את אבא של זאב, את אמא, כמובן את רעייתו, את נאוה.
עמרם מצנע: אני לא רוצה להשתמש בקלישאות, אתה יודע, באתי לנחם, יצאתי מנוחם, באתי לחזק, יצאתי מחוזק, אבל שיחה טובה, לבבית, הם היום מסיימים את השבעה.
עמרם מצנע: זו בהחלט מכה לא קלה לקיבוץ נירים ולמשפחות, אני מתרשם שיש פה עוצמה, יש פה חוסן, ואין לי ספק שבליווי וגיבוי של המועצה האזורית, שהיא מאוד דומיננטית כאן באזור, אפשר יהיה לחזור לשגרה מהר ככל שאפשר.
<מראיינים: תודה רבה.
עמרם מצנע: תודה לכם.
עמרם מצנע: (בגן בקיבוץ בארי)
עמרם מצנע: איזה גיל זה?
<גננת: 4 עד 6, טרום חובה וחובה.
<גננת: זה רב גילי.
<גננת: יש לנו 25 ילדים.
<גננת: זה גן קטן, אבל אתה רואה, גן פעיל וכיפי.
<גננת: אנחנו נהנים למרות המצב ובעיקר - - -
עמרם מצנע: אתם הייתם פעילים גם בתקופת המערכה?
עמרם מצנע: ורוב הילדים היו פה?
<גננת: כן, בקיבוץ בארי כן, 90% מהילדים היו פה.
<יעל אדר: אחוז הנוכחות באשכול היה 50%, הוא מושפע ממערכות שהתארגנו ויצאו החוצה, סגרו את המערכת, מבארי וניר יצחק, שהנוכחות הייתה גבוהה, אלה הקצוות.
<יעל אדר: אז היה סגור, הייתה נוכחות גבוהה בניר יצחק, בארי, מגן, והממוצע היה 50%.
<יעל אדר: במושבים הנוכחות הייתה של 60%.
עמרם מצנע: אני מבין שבדרך כלל בחופשים הגדולים בקיבוצים - - -
<יעל אדר: אבל במושבים אנחנו הפעלנו קייטנות.
<יעל אדר: אנחנו ביולי מפעילים קייטנות ולא ביטלנו אותן, הגיעו לקייטנות 50% מאלה שנרשמו והמשכנו להפעיל.
<גננת: שמונה שנים, זו השנה התשיעית שלי.
עמרם מצנע: את תושבת בארי?
<גננת: כן, חברת קיבוץ.
עמרם מצנע: את ותיקה?
<גננת: אני פה 13 שנה, התחלתי פה את הדרך שלי כמטפלת בגיל הרך, הלכתי ללמוד במכללת קיי ארבע שנים וחזרתי הנה, אחרי שהתחתנתי עם בן קיבוץ.
<גננת: במקור אני תושבת נתיב העשרה.
<גננת: זה מכל הכיוונים, כל המשפחה שלי שם חוותה את כל הבלגן, עוד אחרי שאנחנו מפוני ימית והכול, אז הכול ככה מרגיש מאוד לא פשוט.
עמרם מצנע: כן, נתיב העשרה אתגר לא פשוט.
<גננת: וגם החומה בחורף הקשה שהיה השנה קרסה, חצי ממנה קרס, אחר כך הבנו שהקריסה היא לא - - - בגלל שהייתה שם מנהרה, אז זה נורא מלחיץ.
<גננת: אז אני חווה את הלחץ יותר משם, מהבית, מהמשפחה.
<גננת: פה אני חושבת שזה בסדר.
עמרם מצנע: מהילדים את מרגישה איזה בעיה או שהם - - -
<גננת: אני יכולה להרגיש שהרבה הם צריכים כל מיני - - - את ההד הזה של הצבע האדום.
<גננת: אתמול היה לנו מלא צבע אדום בגן, אבל יש לנו בובה שאנחנו משחקים איתה שהיא צב וזה השריון שלנו.
<גננת: בובה של הצב המדהימה.
<גננת: היא מה זה משרתת אותנו.
<יעל אדר: זו תכנית שיש לנו בגני הילדים בכיתה א', לפיתוח כלים להתמודדות במצבי לחץ שנקרא ביבליותרפיה דרך בובה.
<גננת: אבל בסך הכול הצלחנו לארגן את הגן בין לבין.
עמרם מצנע: הגן ממוגן?
<גננת: כן, אפילו החלונות ממוגנים.
<גננת: חוץ מהמבואה שם שאני עושה שם את מפגש הבוקר והצהריים, אבל בתקופות קשות החלטנו שנעשה את זה פה.
עמרם מצנע: כמה גנים יש לגיל הרך?
<דלית קוטלר: במועצה האזורית אשכול של משרד החינוך, או של כל המועצה?
עמרם מצנע: את של המועצה?
עמרם מצנע: כמה גנים יש פה בכלל?
<גננת: גנים לגיל הרך, כולל התינוקייה, זה שמונה גנים.
<גננת: בבארי כל שנה לפחות עד כמעט 30 ילדים יש לנו.
עמרם מצנע: אמרת 25 ילדים, איך אתם מצליחים לשמור על מספר ילדים כזה נמוך?
עמרם מצנע: זה המועצה מממנת או אתם מממנים?
<רחל בנקאוט: הבעיה שלנו בגיל 3.
<רחל בנקאוט: דווקא בשני הגנים ביחד אנחנו עומדים במספר, אבל בגיל 3 יש לנו בעיה.
<רחל בנקאוט: בגיל 3, שזה יהיה בעתיד חוק חינוך חובה חינם - - -
עמרם מצנע: מה בעתיד?
עמרם מצנע: חינם קיים כבר היום.
<דלית קוטלר: חינם קיים, חובה לא קיים.
עמרם מצנע: חינם נכנס, אבל לא מקדמים אותו.
עמרם מצנע: יש בזה בעיה, דרך אגב, לא כל ההורים מוכנים בכלל לשלוח את הילד.
<רחל בנקאוט: לא, אבל אצלנו בקיבוצים, שהם יחסית קטנים - - -
<דלית קוטלר: כי אין לנו מספיק ילדים בתקן לפתיחת גן שלישי.
<דלית קוטלר: חסרים - - - זה גיל קשה, יש כל כך הרבה ילדים, אז - - - תראי כמה ילדים, איזה ילדים יפים.
עמרם מצנע: לא, קיבוץ בארי זה דבר מיוחד במינו, אין הרבה כאלה בארץ.
עמרם מצנע: אני מכיר את הבעיה של גנים שהם 35 ילדים, שזה בעצם התקן, ויש יישובים שמוסיפים כסף כדי לצמצם את הגנים.
<יעל אדר: אנחנו במועצה כן מאפשרים לקיבוצים כי אנחנו מכירים בערך של החינוך הקיבוצי להיות רשות עצמאית.
<יעל אדר: סמל מוסד יישאר במועצה, התקציבים מגיעים למועצה והמועצה צינור ומעבירה לקיבוץ.
<יעל אדר: כשמתחילים למלא את הגן, קודם כל מתמלא הגן מילדי היישוב, אז בדרך כלל לא מגיעים ל-35 ילדים, אבל אם יש רצון לעבור מאזור רישום אחר וזה קורה, אנחנו עושים הכול עם מנהלות החינוך, עד כמה הם מוכנים לקבל כדי לא לפגוע בחינוך הקיבוצי.
<יעל אדר: אז זו השיטה שלנו לשמר את גודל הגנים.
עמרם מצנע: יש פה גם קונפליקט, כי ככל שיש יותר ילדים בגן אז הגן יותר זול.
<יעל אדר: יש פה, שוב, מימון של הקהילה בוודאי ויש תשלומים מרצון של ההורים.
עמרם מצנע: בקיבוצים שהם מופרטים, ההורים הרי משלמים, הם משלמים מחיר לפי אחרים או יותר גבוה?
<יעל אדר: יותר, שוב, בידיעה שעל פי התקן זה על פי לוח משרד החינוך וכוח אדם של משרד החינוך וכל ההורים מאוד מעוניינים בכוח אדם המתוגבר ובלוח הקיבוצי.
<יעל אדר: לכן ההורים אומרים 'אנחנו מוכנים לשלם', ברור לנו שההורה הראשון שלא יהיה מוכן לזה, הוא יוכל לשבץ את ילדו בגן, כי הוא תושב המקום וזה אזור הרישום, אבל על פי לוח משרד החינוך.
עמרם מצנע: זאת אומרת הוא לא יקבל את השעות ה - - - כי הייתה אלינו פנייה מהורים מזיקים, אני חושב - - -
<יעל אדר: בדרך כלל כשיש הרחבות הבעיות האלה מתחילות להתעורר.
עמרם מצנע: כן, שם הבעיות.
עמרם מצנע: ואז באמת הם קיבלו תשובה שחייבים לקלוט אותם במחירים של משרד החינוך, אבל לא צריך לתת להם את התוספות.
<יעל אדר: נכון.
<יעל אדר: זה לא רק לוח משרד החינוך וכוח אדם.
<יעל אדר: במשרד החינוך הילד בא עם ארוחת הבוקר, כאן הצוות מכין את הסלט, חביתה.
עמרם מצנע: אתם בטח מודעים שיש היום מגמה במערכת לא לאפשר להורים ולמערכות לשלם יותר כדי לתת יותר - - - הסיפור של 40 ילדים בכיתה נובע משם, כי זה יוצר דיפרנציאציה בלתי אפשרית ולכן מה שאנחנו מנסים היום לעשות זה שתקציבי המדינה יהיו דיפרנציאליים, כלומר ליישובי פריפריה המדינה תיתן יותר כסף מאשר יישובים.
עמרם מצנע: זה הכיוון בכל אופן.
<יעל אדר: אני אומרת בוודאי, אנחנו מדברים על חינוך, אבל אנחנו רואים את השירותים בפריפריה, בבריאות, בחינוך ואפשר למצוא את זה בעוד תחומים, שהתושב מקבל פחות, מקבל את אותן מדרגות מיסים, או הנחות כאלה ואחרות, ובאופן כללי יש לו אותן חובות של אזרח במדינת ישראל, אבל השירות הפריפריאלי הוא פחות מאשר אם אתה תושב המרכז, אין ספק.
עמרם מצנע: נלך לגן השני?
<יעל אדר: מעבודה שעשיתי בתואר שני בפריפריה הדרומית זה עוד יותר מאשר הפריפריה הצפונית.
עמרם מצנע: את מדברת עכשיו על צפון דרום?
<יעל אדר: הארצי.
<יעל אדר: בפריפריה הצפונית יש יותר אפשרויות תעסוקה מאשר הפריפריה הדרומית.
<יעל אדר: אז אנחנו בעוטף עזה, בדרומית - - -
עמרם מצנע: טוב, זה היה מפתיע אם היית מקבלת מסקנה הפוכה.
<יעל אדר: אני התבססתי על חומר מקצועי, לא על ניסיון אישי.
עמרם מצנע: כי הצפון טוען לאפליה בוטה של הדרום.
<יעל אדר: היום, בימים אלה.
עמרם מצנע: לא, לא רק היום.
עמרם מצנע: אני הלוא הייתי גם בחיפה וגם בירוחם, אז אני מכיר את ה - - -
<יעל אדר: מעניין.
עמרם מצנע: ההשקעות בתשתיות היום בדרום, ללא קשר למבצע, הן הרבה יותר משמעותיות.
עמרם מצנע: יש מסילת רכבת, מחנות צה"ל.
<יעל אדר: כן, אבל שוב, הדרום - - - נעשה טיול באיזה הזדמנות לבני נצרים וזה, הסיפור של 232 שנמשך הרבה שנים אבל מוקפא ואיך אנחנו עם הסעות התלמידים במשאיות - - -
עמרם מצנע: עכשיו, מהמיליארד שקל שדיברתם, או חלק גדול יילך - - -
<יעל אדר: הבן שלי בן 17, מכיתת י"ב שנכנסנו אליה, ישבנו במרפסת השבוע ואמרתי לו 'ענבר, זה אושר', הוא אמר לי 'כן, אבל זה יוקפא, זה אושר כבר כמה פעמים, יקפיאו שוב, מה הבעיה?
<יעל אדר: ' אז אני מקווה שלא.
<גננת: תודה לכם שבאתם.
<יעל אדר: אנחנו הולכים לעוד גן.
<יעל אדר: עמרם, מבט כללי לגן.
<יעל אדר: היינו בגן הקודם, זה גן שעל פי תקני משרד החינוך הגנים הקיבוציים גדולים, בנגלה הראשונה - - -
עמרם מצנע: הם גדולים, כי פעם גם גרו שם.
<יעל אדר: ואז בנגלה הראשונה הרבה קיבוצים אמרו 'אנחנו לא רוצים שתבנו לנו גן חדש', כי גן חדש זה לרדת מ-200-230 מטרים ל-135, אז זה אחד הקשיים שגם הקיבוצים מתמודדים איתם בלעבור לגן ממוגן חדש, הגודל.
עמרם מצנע: אז מיגנו את הגן הקיים?
<יעל אדר: כן, מיגנו, בשלב ראשון - - - בשלב שני, אחרי כמה שנים הגיעו למסקנה שזה לא מספיק ואז מיגנו חזיתות של קירות, חלונות.
<יעל אדר: גם היה שלוש פעמים גג, אחרי זה הורידו - - -
<קריאה: אנחנו יצאנו פה לאיזה שנה כמעט - - -
<יעל אדר: זה היה בהדרגה, כל פעם שהבינו שהמיגון לא מספק.
<יעל אדר: אמרנו שאנחנו מקווים שהפעם זה - - -
<קריאה: רק לידיעה, הייתה לנו נפילה ממש פה, בחצר.
עמרם מצנע: מה, של פצמ"ר?
<קריאה: פצמ"ר 120.
<קריאה: הפצמ"רים החדשים, עם המנוע הרקטי.
<קריאה: היה לנו גם קסאם פה בגן ואז כל - - -
<דלית קוטלר: עמרם, זאת ליאורה הגננת שלנו, האמיצה.
<דלית קוטלר: חודשיים היא נדדה עם שלושת הילדים שלה.
<ליאורה גננת: כן ונכנסתי ישר לעניינים.
עמרם מצנע: התחלת עכשיו?
<ליאורה גננת: הייתי בנירים, האישה שנשארה אלמנה הייתה עובדת בגן ואמורה להחליף אותי.
<ליאורה גננת: בודקים שם מה העניינים ו - - -
עמרם מצנע: ואין - - -
<ליאורה גננת: היה פינוי המוני והחזרה היא קשה.
<ליאורה גננת: גם משפחות שעזבו, אז לילדים חסרים חברים ולאט לאט בונים את האמון מחדש.
עמרם מצנע: הילדים הייתה איזה בעיה או שחוזרים לסדר היום - - -
<ליאורה גננת: לא, עדיין לא, יש עדיין את החשש הזה.
<ליאורה גננת: עדיין לפני יציאה הם שואלים 'ואם יהיה צבע אדום מה נעשה?', למרות ההסברים שלנו שיש הפסקת אש הם למדו על בשרם שהפסקת אש היא לא תמיד הפסקת אש.
עמרם מצנע: הם למדו מהמבוגרים.
עמרם מצנע: וקיבלתם איזה הדרכה איך להתייחס?
עמרם מצנע: איך לדבר איתם, מה לעשות, איזה משחקי חברה?
<ליאורה גננת: נתנו לנו את האפשרות שאם נרגיש צורך לפנות בצורה יותר אישית ויותר פרטנית.
<ליאורה גננת: זה הרבה תלוי בהורים, זאת אומרת הורים שמרגישים ש - - - והורים שיותר מתמודדים, אז הילדים גם - - -
עמרם מצנע: אני מבין שזה גם נורא קשור עד כמה הקיבוץ הוא חזק וחברתי.
עמרם מצנע: יש הבדל בין המקומות.
<ליאורה גננת: יש הבדל בין הקיבוצים, אבל גם מבחינת המקום וגם מבחינת מה שהם חוו בימים האלה, כי מה שחווים בעצם זה מה שבונה לנו את ההתמודדות.
<ליאורה גננת: אני רואה הרבה את המשקל של ההורים, של מה שהם משדרים ואיך שהם - - -
עמרם מצנע: יש פה מרחב ו - - -
<ליאורה גננת: כן, הגן הוא גדול ובאמת הילדים חוזרים לשגרה.
<מראיין: תגיד, אתה לא חושב שזה קצת, לא יודע אם לקרוא לזה מזלזל, אבל זה כאילו לא אכפת להם, אתה מגיע להמון מקומות אני רואה ורק אתה מגיע מכל הוועדה?