GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רות קלדרון: אני מבינה ומכבדת מאוד את המנגנון, מבינה כמה זה קשה להיות אחראי על בחינות כשהבחינות כל כך מורכבות, אבל מי שחשוב, בסופו של דבר, זה הילד ולא המנגנון, הילדה שלא יכולה לקרוא את הבחינה ולא המנגנון.
רות קלדרון: אני רוצה לתמוך מפה במה שעושה שר החינוך ומשרד החינוך.
רות קלדרון: כולנו צריכים לעזור במקומות שבהם אנחנו נמצאים בתוך המאבק הציבורי כי אנשים נלחצים כשמורידים בחינות ומרגישים שמשהו מתערער.
רות קלדרון: אני חושבת שזה לטובת כולנו.
שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, קודם כל, באמת תודה על הדיון הזה.
שמעון אוחיון: אני שמח באמת על היועצות שבקרבנו.
שמעון אוחיון: באמת צומח דור צעיר, אחראי, שאומר לנו: המלך הוא עירום.
שמעון אוחיון: הסיפור של האבחון – אתה דיברת על שני מיליון.
שמעון אוחיון: אדוני מנהל אגף הבחינות, אני לא יודע מה הפילוח של אותם שני מיליון.
שמעון אוחיון: אני מתאר לעצמי שנמצא אותם, שההתאמות האלה – הפיזור שלהן הוא בערך בין רעננה לחולון או משהו כזה מבחינה ארצית, מבחינה גיאוגרפית, מבחינה חברתית.
שמעון אוחיון: זה חבל, זו מצוקה גדולה מאוד.
שמעון אוחיון: אני התאכזבתי מהתשובה של יהודית בקטע הזה כי ראיתי מצוקה אמיתית.
שמעון אוחיון: חשבתי שפה תבוא תוכנית אמיתית אופרטיבית רצינית שנותנת כאן מענה, התייחסות, כי המצוקה הזו הולכת וגוברת.
שמעון אוחיון: היא באמת בעייתית.
שמעון אוחיון: למידה משמעותית היא לא איזושהי סיסמא פורחת באוויר, היא עבודה סיזיפית שדורשת מאתנו יום יום השקעה.
שמעון אוחיון: מי שמקצץ בכיתות א'-ב' במיומנויות יסודיות קרוא וכתוב חותך בבשרם בעניין הזה ורק אחרי זעקת הסרדינים מחזיר את זה, משלם את המחיר כי אותם תלמידים שלא למדו קרוא וכתוב כמו שצריך בכיתה א'-ב', שום התאמה ושום אבחון לא יעזור לפצע שנקבע בגופם עוד בכיתה א' וב'.
שמעון אוחיון: אני חושש הרבה פעמים שבמקום להוביל יש כאן מענה תמיד פופוליסטי.
שמעון אוחיון: בוודאי שאני בעד למידה משמעותית, אני גם לא רוצה בחינות בגרות.
שמעון אוחיון: אבל לא יוצאים קודם עם הכרזה משבע בחינות לשלוש.
שמעון אוחיון: מדברים על עבודות חקר כשאין לי אפילו צוות במערכת החינוך שיכול להסביר מהי עבודת חקר ואיך היא נעשית בעניין הזה.
שמעון אוחיון: אי-אפשר להסתפק, מוכרחים להקשיב לדור הצעיר.
שמעון אוחיון: רבותי, בואו נתחיל ללמוד ברצינות.
שמעון אוחיון: במקום מאבחנים אולי יותר מטפלים או מרכזים של מקצוע של אנשים עם לקויות למידה.
שמעון אוחיון: חשוב שאנחנו נגיד עם לקויות ולא בעלי לקויות – שמישהו הקנה להם אותם בכוח והפך אותם לבעלים בנקודה הזו.
שמעון אוחיון: הדבר הבא הוא מאוד מאוד חשוב.
שמעון אוחיון: יש תעשייה והתעשייה הזו גררה את כולנו.
שמעון אוחיון: מישהו היה צריך לבוא ולעצור.
שמעון אוחיון: נכון, מאבחנים היום מקבלים סכומי עתק.
שמעון אוחיון: זה הפך להיות מקצוע יוקרתי.
שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, המגמה המבוקשת ביותר בכל בתי הספר לחינוך בכל האוניברסיטאות היא המגמה שעוסקת עם לקויות למידה, בגלל הסטטוס, בגלל התשלום הנלווה לזה.
שמעון אוחיון: מישהו צריך לקחת אחריות ולהקשיב ליועצות.
שמעון אוחיון: רבותי, אנחנו צריכים לעבוד ולהתחיל כבר מכיתות א', ב' ו-ג'.
שמעון אוחיון: נכון, היו לנו אנשים, ולא אתעסק עם הסוגיה הזו של האבחנות.
שמעון אוחיון: האם בעלי כספים יקבלו?
שמעון אוחיון: אני לא מדבר על הדוגמאות שרויטל מביאה מדם ליבה.
שמעון אוחיון: אנחנו מדברים על אותן דוגמאות רחבות של המונים שמבקשים למעשה הקלות במבחנים.
שמעון אוחיון: בואו נקרא לילד בשמו, אלו הן הקלות במבחנים.
שמעון אוחיון: אנחנו מתמודדים עם בעיה של צמצום פערים.
שמעון אוחיון: עוד לא גמרנו להתעסק וללמוד את הסוגיה של השקעות בתשתיות בחינוך בין תלמיד בפריפריה לבין תלמיד במרכז.
שמעון אוחיון: עוד לא התמודדנו עם בעיית הצפיפות בכיתות והבאת מורים מעולים וטובים אל הפריפריה, לא שימלאו לי את הכיתה ויגידו לי: תראה, לא חסר שום דבר.
שמעון אוחיון: בוא תראה, בית הספר מלא.
שמעון אוחיון: יש לנו מורה להיסטוריה, מורה לגיאוגרפיה, יש לנו מורה למתמטיקה, רק לא סיפרו לי שהמורה למתמטיקה באמת אין לו תואר אקדמי במתמטיקה.
שמעון אוחיון: הוא עבר הסבה מהיסטוריה, ואחר כך מדברים על צמצום הפערים.
שמעון אוחיון: ועכשיו גם בנו לסיפור חדש שזה הסוגיה הזאת של הקלות, אבחונים והתאמות.
שמעון אוחיון: אם לא תהיה התייחסות רצינית, ואנחנו מצפים משר החינוך ומהצוות שלו שבאמת תהיה התייחסות הוליסטית מעמיקה כדי לצמצם את הפערים ולא להיגרר אחרי אותם הורים שרוצים לראות מיד הישגים, רוצים שהילד שלהם יקבל הקלה בבחינה, וזה הכול.
שמעון אוחיון: וזה הפחד שלי.
שמעון אוחיון: עד שאתם תגמרו ותכינו את התהליך האסטרטגי, ציבור היועצים שמוכן לעבוד יהיה רק יותר ויותר מתוסכל.
עמרם מצנע: ד"ר נירית ליפשיץ.
<נירית ליפשיץ: שלום.
<נירית ליפשיץ: אני מייצגת את העמותה הישראלית לריפוי בעיסוק.
<נירית ליפשיץ: אני מרפאה בעיסוק ומרצה בחוג לריפוי בעיסוק בקריה האקדמית אונו.
<נירית ליפשיץ: כשאני שומעת את זועקת היועצת ומתייחסת התייחסות אמיתית לתלמידים וסטודנטים המתמודדים עם לקויות למידה ושומעת את הנושא של הצורך לצמצום פערים אני חושבת כי המבנה היום של בית-הספר מקשה על בניית תוכנית משמעותית לסטודנטים ולתלמידים המתמודדים עם לקויות הלמידה.
<נירית ליפשיץ: כדי שלמידה תהיה משמעותית אנחנו צריכים איזשהו צוות מכוון בתוך בית-הספר שיהיו בו נוכחים כל אנשי הפרופסיות, ואני מתכוונת גם מורים להוראה מתקנת, פסיכולוגיים, מרפאים בעיסוק וקלינאיות תקשורת.
<נירית ליפשיץ: קחו, למשל, תלמיד שחוזר מאבחון שממליץ לתת לו הארכת זמן בבחינה או הקלדה.
<נירית ליפשיץ: האם מישהו בדק שתפקודי ההקלדה שלו תקינים בכלל?
<נירית ליפשיץ: למרפאות עיסוק יש אבחונים סטנדרטיים שבודקים תפקודי הקלדה.
<נירית ליפשיץ: האם מישהו שאומר שיצמצמו את הבעיה של הקצב של הכתיבה שלו על-ידי הקלדה והוא מקליד עוד יותר לאט ממה שהוא כותב?
<נירית ליפשיץ: דבר נוסף הוא כל הנושא של בעיות התארגנות שנותנים הארכת זמן של 25%, 50%, אבל לא נותנים לתלמיד כלי להתמודד עם הארכת הזמן הזו.
<נירית ליפשיץ: לכן, אני מסכימה עם אלה שדיברו להתחיל עם העבודה הזו כבר בגיל הרך, שיהיה צוות מכוון שיכניס לתוך תוכנית הלימוד בשביל שהיא תהיה יותר משמעותית את כל הדברים האלה כבר מהתחלת הדרך של התלמיד.
<נירית ליפשיץ: תודה רבה.
עמרם מצנע: אורלי בוני, בבקשה.
<אורלי בוני: שמי אורלי בוני, אני מנהלת שירות ריפוי בעיסוק במשרד הבריאות.
<אורלי בוני: אני רוצה לציין שתי נקודות שמאוד חשובות.
<אורלי בוני: אני שמחה שאני מדברת אחרי רויטל.
<אורלי בוני: אני חושבת שבדיון הזה קצת שכחנו את התלמידים.
<אורלי בוני: אני חושבת שמאז פריצת הדרך שעושה ועשה משרד החינוך, פתח את הפתח להמון תלמידים שהיו נפלטים מהמערכת ונכנסים היום למערכת.
<אורלי בוני: אנחנו רואים את זה בהשכלה הגבוהה.
<אורלי בוני: ואין מה לעשות, היום ההשכלה זה כרטיס הכניסה לעולם העבודה במדינת ישראל.
<אורלי בוני: לצערנו הרב, תלמידים רבים לפני שמשרד החינוך עשה את כל התהליך הנפלא הזה של באמת לפתוח את הנושא הזה לחשיבה יותר עמוקה, נפלטו מהמערכת והרבה תלמידים לא הגיעו בכלל ליכולת למצות את הפוטנציאל שלהם, להגיע להשכלה, לקבל תארים ולהשתלב בעולם העבודה בצורה נורמטיבית.
<אורלי בוני: אני מסתובבת בין רופאים וכל הזמן אומרים לי בשקט: את יודעת, גם אני הייתי לקוי למידה, גם לי יש עדיין שגיאות כתיב.
<אורלי בוני: זה נשמע כאילו נורא טוב אבל אחרי שאתה שומע את סיפור החיים שלהם, הם עברו סיפורי חיים מאוד מאוד קשים עד שהם הגיעו לאן שהם הגיעו.
<אורלי בוני: אני שמחה שהילדים שלנו עוברים פחות מדורי גיהינום ממה שעברו אנשים שהיו לקויי למידה בעבר.
<אורלי בוני: אני חושבת שאנחנו עושים פה מהלך נהדר של לקדם את ליקויי הלמידה.
<אורלי בוני: אחוז התלמידים לקויי הלמידה שהגיע לתיכון, שלא לדבר על זה שהגיע לאוניברסיטה, היה מאוד קטן לפני עשר שנים, אם בכלל.
<אורלי בוני: אני רוצה להגיד שבדרך כשזה מקשה על מערכת החינוך לא לשכוח את המטרה שלמענה אנחנו יושבים פה.
<אורלי בוני: נקודה שנייה ואחרונה שמאוד חשוב לי לציין היא שנעשה תהליך מדהים של שש שנים, אם לא שמונה שנים, יהודית, של תיקון חוק לקויי למידה למוסדות על-תיכוניים.
<אורלי בוני: נבחן כל הנושא של האבחון והמאבחן וכל הדברים.
<אורלי בוני: אנחנו יושבים על המדוכה יחד עם משרד החינוך ויחד עם משרד המשפטים והוות"ת והמל"ג כבר למעלה משמונה שנים עם דיונים.
<אורלי בוני: יש תוצאות לדבר הזה, אפשר להנחיל אותן מטה.
<אורלי בוני: אנחנו בדקנו את המקצועות, בדקנו מה הם לומדים.
<אורלי בוני: בדקנו מי מומחה למה, בדקנו זה שצריך במערכת החינוך גם לשלב מקצועות בריאות.
<אורלי בוני: לקות למידה זה לא משהו שלא נולדים איתה.
<אורלי בוני: נולדים איתה, עם בעיה נוירולוגית שהופכת להיות לקות למידה.
<אורלי בוני: זה לא משהו שאתה פתאום לא יודע לעשות.
<אורלי בוני: יש פערים שצריך לאבחן אותם, יש דברים שצריך לכוון אותם.
<אורלי בוני: הדבר נעשו.
<אורלי בוני: כל מה שצריך זה אולי לקחת את החוק ולסיים את החוק.
<אורלי בוני: אני מודה שגם לנו כמשרד הבריאות יש חלק בעיכוב של הסיום של החוק הזה.
<אורלי בוני: צריך לסיים אותו ולהוריד אותו לתיכון, להוריד אותו למטה להשכלה ולהפסיק עם כל הדיונים.
עמרם מצנע: את הגעת באיחור.
עמרם מצנע: אני עדכנתי שהיום בארבע החוק עולה לאישור לקריאה שנייה ושלישית
<אורלי בוני: סליחה, אני מאוד שמחה.
<אורלי בוני: אבל אני חושבת שיש פה מהלך מקצועי שנעשה.
<אורלי בוני: צריך להכניס מרפאים בעיסוק וקלינאי תקשורת לבתי הספר, צריך להתחיל לעבוד בשיתוף פעולה.
<אורלי בוני: זה לא התפקיד של היועצים לבדוק את ההתאמות, לבדוק מה המהות של הלקות ולהתאים.
<אורלי בוני: זה לא הקלות, זה התאמות, סליחה חבר הכנסת.
<אורלי בוני: אני רואה בעיניים שלי תלמידים שעם ההתאמות האלה גומרים את הבגרות, נכנסים לאוניברסיטה, נמצאים במודיעין בצבא עם היכולת הפוטנציאלית שלהם לעבוד במחשבים למרות שיש להם שגיאות כתיב איומות והם לא יכולים לקרוא.
<אורלי בוני: אני יודעת את זה מהבית ואני אומרת לכם שיש לאנשים האלה פוטנציאל וצריך למצות אותו.
<אורלי בוני: עם כל הכבוד לארצות-הברית, גם אני בדקתי בארצות-הברית, רק שאתה יכול לעשות בכיתה של 15 תלמידים עם מורה וסייעת - זה מה שיש בארצות-הברית, ומרפא בעיסוק בתוך בית הספר באופן קבוע.
עמרם מצנע: הגענו לארצות הברית אז כל אחד יכול לדבר על מדינה שונה בארצות-הברית.
עמרם מצנע: מערכת החינוך בארצות-הברית הגדולה והענפה היא לא כל כך מצליחה שצריך ללמוד ממנה.
עמרם מצנע: מילכה אלבק, בבקשה.
<מילכה אלבק: שמי מילכה אלבק.
<מילכה אלבק: אני יועצת חינוכית מזה 23 שנים בבית-הספר התיכון שמעון בן צבי בגבעתיים.
<מילכה אלבק: אני רוצה לספר סיפור קטן.
<מילכה אלבק: בעבר היה נהוג לסמן בכוכבית את אותם תלמידים שעשו בגרות מותאמת או בעל פה.
<מילכה אלבק: היום כבר לא מסמנים מפני שהוגש בג"צ על-ידי בוגר שלנו לקוי למידה שאני גאה בו כיוון שהוא באמת לקוי למידה, מפני שזה הטעה אותו בקבלה לאוניברסיטת בר-אילן כי באותיות הקטנות היה רשום שמי שנבחן עם התאמה מסוימת צריך לעשות מבחן פסיכומטרי והוא פספס את זה והיה אמור להפסיד שנת לימודים בגלל זה, ולכן הגיש בג"צ.
<מילכה אלבק: באותה תקופה היתה שרת החינוך לימור לבנת והיא פעלה לכך שהסימון יבוטל.
<מילכה אלבק: אני התרגשתי יחד אתו ובירכתי אותו.
<מילכה אלבק: הוא עמד ללמוד מדעי המדינה.
<מילכה אלבק: אמרתי לו שהוא כבר מיישם בפועל.
<מילכה אלבק: הוא עומד על שלו, מגיש בג"ץ ואני גאה בו.
<מילכה אלבק: הוא היה באמת לקוי למידה.
<מילכה אלבק: כשבירכתי לא ידעתי למה זה אמור להוביל מפני שאני מאמינה שאם היה סימון מחצית מההורים היו יורדים מהעץ ולא הולכים ומאבחנים ילדים שאינם לקויי למידה מפני שהקטע של הסימון הוא בעייתי.
<מילכה אלבק: לא שאני באה היום להגיד: בואו נסמן.
<מילכה אלבק: אני רק מנסה להגיב לדברי ד"ר יהודית אל-דור שאני מאוד מעריכה ומכבדת אותה שכשאנחנו באים וצריכים באמת לשנות ולעבוד על התודעה הציבורית ועל התודעה של ההורים זה דבר שקשה מאוד לעשות אותו מפני שאת ההורים זה לא מעניין.
<מילכה אלבק: היום המרוץ להישגיות ולקבלה לאוניברסיטאות ולחסוך את הכסף ולא לרוץ למכללה, וכל הדברים האלה, בעיקר באזור המרכז, בעיקר אצל המעמד הבינוני שמבין מדוע חשובה ההישגיות, והם קונים בכסף את האבחון.
<מילכה אלבק: אנחנו כבית-ספר לא יכולים לעמוד מולם, ואני מדברת מגבעתיים שזה מעוז המעמד הבינוני.
<מילכה אלבק: אני כיועצת במשך 23 שנים, עד לפני כמה שנים כשהתחילה האינפלציה של התיקים לוועדת התאמות מחוזית עסקתי במקביל לעבודתי כיועצת במשהו שלא היה מתפקידי אבל אני ראיתי אותו כתפקידי כי לא היה מישהו אחר, לקדם תלמידים עם קשיי למידה, עם לקויות למידה, ולזהות את הקשיים שלהם מתוך המבחנים שלהם, מתוך העבודות שלהם.
<מילכה אלבק: לתת להם הדרכה, ללמד אותם.
<מילכה אלבק: אני לא מורה לאסטרטגיות למידה, אבל אני מורה לספרות והבעה בעברי ואני יודעת להקנות אסטרטגיות למידה לכל המקצועות ההומניים.
<מילכה אלבק: פיתחתי את זה לבד מתוך קריאה, מתוך למידה.
<מילכה אלבק: היום אין לי זמן לעשות את זה כי אני מתעסקת מהבוקר עד הערב בניירת.
<מילכה אלבק: מצאתי את עצמי, כדי לא לחבל במקצוע שלי הייעוצי, ואני אימא לילדים בוגרים, עובדת עד ארבע אחר-הצהריים, מעבר לשעות שאני מקבלת עליהם משכורת, בייעוץ, במניעת אובדנות, בפרויקטים, באקלים כיתה, בקבוצות רגשיות לתלמידים מכיתות מב"ר.
<מילכה אלבק: החל מהשעה ארבע אני מתחילה את עבודת הניירת כשאני מוצאת את עצמי חודשיים בשנה שוהה בבית-הספר עד עשר, שתים-עשרה בלילה מתוך אידיאל ושליחות.
<מילכה אלבק: אבל אני יכולה לעשות את זה מפני שבעלי הוא עובד היי טק-טק.
<מילכה אלבק: זו התרומה שלנו למדינת ישראל.
<מילכה אלבק: אני אימא לילדים בוגרים.
<מילכה אלבק: לו הייתי צריכה לעשות את זה כאימא לילדים קטנים הייתי עוזבת את מקצוע הייעוץ מפני שזה בנשמתנו.
<מילכה אלבק: בתור יועצת שהגיעה לבית-הספר ואחרי החודשיים הראשונים איבדנו תלמידה שהתאבדה אני אמרתי לעצמי: אני לא אתן שזה יקרה, ואני עוסקת במניעה.
<מילכה אלבק: בכל הסיפור הזה אני עוסקת בשעות אחרי-הצהריים, אבל אני יחידה וכולם כועסים עליי והם צודקים, בפירוש צודקים.
<מילכה אלבק: הבירוקרטיה והניירת הם בלתי אפשריים.
<מילכה אלבק: לכן, יש אלימות בבתי-הספר, שלא נדבר על הכיתות הגדושות.
<מילכה אלבק: לכן, מורים בורחים מהמערכת.
<מילכה אלבק: בית-הספר שלנו הפך להיות תחנת רכבת.
<מילכה אלבק: מורים נכנסים ויוצאים.
<מילכה אלבק: הצעירים לא מחזיקים מעמד, הם לא עומדים בעומס.
<מילכה אלבק: הם לא יכולים לעמוד מול כיתה של 40 תלמידים.
<מילכה אלבק: מורה לא יכול להיענות לכל התוכניות של משרד החינוך לצרכים הייחודיים של התלמידים כי הוא בכלל נלחם על הישרדותו בכיתה והתמודדות עם בעיות משמעת.
עמרם מצנע: אני חושב שאת קשרת את היועצת הצעירה עם היועצת הוותיקה ועשית חיבור חשוב.
עמרם מצנע: ד"ר עמליה בר-און, בבקשה.
<עמליה בר-און: אני מתחברת להמון המון דברים שנאמרו כאן, ובעיקר שאפו גדול למה שאתן עושות פה.
<עמליה בר-און: זה לא היה צפוי.
<עמליה בר-און: אומנם אחותי יידעה אותי על התהליך הזה כי היא יועצת, אבל זה פשוט מדהים.
<עמליה בר-און: אני מרצה בחוג להפרעות בתקשורת.
<עמליה בר-און: אני באה כנציגה של אגודת קלינאיות התקשורת, אבל אני לחלוטין לא מדברת עכשיו מתוקף שני התפקידים האלה.
<עמליה בר-און: ההתמחות שלי היא לקויות למידה.
<עמליה בר-און: אני מרצה בחוג בבר-אילן שחבר הכנסת שמעון אוחיון דיבר עליו, החוג של לקויות למידה, וגם באוניברסיטת חיפה הרציתי.
<עמליה בר-און: אני מכירה מאוד מאוד טוב את התחום הזה.
<עמליה בר-און: יהודית, חסרים לי פה נציגי החינוך היסודי, חסרה לי פה האחדה בין האגף לחינוך המיוחד לבין החינוך הרגיל.
<עמליה בר-און: הדיכוטומיה הזו שאנחנו עושים פה כל הזמן בין לקויי למידה לבין משהו אחר היא דיכוטומיה שגויה.
<עמליה בר-און: אין לי שום אבחנה בין לקויות לבין קשיים, ואני מומחית בתחום.
<עמליה בר-און: אין דיכוטומיה, יש פה איזה רצף של יכולות וכולם נתונים על הרצף הזה.
<עמליה בר-און: כשמורה נכנס לכיתה הוא נכנס לכיתה שלמה שיש בה גם את היכולות האלה וגם את היכולות האלה ואת מגוון היכולות.
<עמליה בר-און: למה חסרים לי פה נציגי החינוך היסודי ולמה חסרה לי פה האחדה בין החינוך המיוחד לחינוך הרגיל?
<עמליה בר-און: מכיוון שאנחנו מדברים כרגע על החינוך הרגיל.
<עמליה בר-און: כפי שאמר דברת, ואת אמרת את זה רויטל, צריך להתחיל להפוך את הפירמידה ולהתחיל כבר מכיתות א'-ב' וכבר מגיל הגן, ואני מאוד מעורבת בתהליכים האלה.
<עמליה בר-און: צריך קצת לצמצם את המפלצת הזו שהפכה להיות מפלצת האבחונים וכל מה שעושים זה ועדות איך לצמצם את האבחונים בכלל במקום לערער על תפקיד האבחון, במקום לערער האם בכלל.
<עמליה בר-און: יהודית, את מכירה אותי.
<עמליה בר-און: אני קלינאית תקשורת, אני איש אבחון וטיפול.
<עמליה בר-און: אני מערערת על התפקיד של האבחון, אני לא מערערת על המסלולים ללקויות למידה.
<עמליה בר-און: הם צריכים להיות בתוך בית-הספר ולתמוך בתהליך הזה של הערכה על מנת להמליץ על טיפול, לא הערכה על מנת בסוף הפירמידה כשיגיעו לבגרות או לאורך הדרך צריך גם להתחיל לתת התאמות או הקלות – לא משנה איך שנקרא לזה.
<עמליה בר-און: זה נכון כי גם אם אנחנו מטפלים בילד הוא לא תמיד יפסיק להיות לקוי למידה, אנחנו יודעים את זה.
<עמליה בר-און: הוא ילך עם זה לאורך כל החיים שלו אבל בתחילת הדרך צריך לתמוך.
<עמליה בר-און: אני חושבת שכל ההערכה והתמיכה צריכה להיות בתוך המערכת.
<עמליה בר-און: כרגע אני יו"ר הוועדה של מבדק כיתה א' החדש שנבנה באמצעות רמ"א.
<עמליה בר-און: אנחנו בונים מבדק שכבר בכיתה א', והוא כבר יוצא עכשיו.
<עמליה בר-און: מי שבונה אותו זה נציגי החינוך היסודי ולכן הם חסרים לי פה.
<עמליה בר-און: אני לא מייצגת אותם, אני לא שייכת למערכת החינוך.
<עמליה בר-און: אבל מתוקף תפקידי האקדמי אני יו"ר הוועדה, תיכף אגיד על תהליך נוסף שמתקיים.
<עמליה בר-און: זה אומר שכבר בכיתה א' המורים עצמם יכולים להתחיל ולהעריך את התלמידים, להעריך אותם בלי חס וחלילה לשלוח אותם לאבחון, לעשות כשיש להם כבר תוכנית לעבודה.
<עמליה בר-און: כמובן שצריך גם להכניס את זה להכשרה של המכללות.
<עמליה בר-און: זה בעניין התפיסה הרחבה של מה שצריך לעשות.
<עמליה בר-און: יש עכשיו תהליך דומה שנבנה לקראת כיתה ב'.
<עמליה בר-און: כלומר, כבר בתחילת הדרך המערכת עצמה, המורה עצמו, מעריך את הילדים ולא מטיל את האחריות על מישהו אחר ולא מוציא את הילדים למקום אחר.
<עמליה בר-און: אני זוכרת שכשהייתי קלינאית תקשורת לפני עשר שנים ביקשתי ממורה בכיתה ד' שתמשיך לתת לילד טקסטים מנוקדים כי הילד היה לקוי קריאה קשה ועדיין לא הגיע לשלב של הקריאה הלא מנוקדת.
<עמליה בר-און: כל מה שביקשתי הוא פשוט לתת לו טקסטים מנוקדים.
<עמליה בר-און: היא אמרה לי: אם הוא לא ילך לאבחון למה שאני אקשיב למה שאת אומרת?
<עמליה בר-און: מי את בכלל?
<עמליה בר-און: הוא היה צריך ללכת לאבחון כדי שהמורה תיתן לו טקסטים מנוקדים.
<יהודית אל-דור: אבל הנה את מעידה, עמליה, על התהליך שבדיוק את מדברת על היישום שלו, של כל מה שאנחנו מדברים שלא יקרה מהמורה הזו - תהליך של יישום ההוראה ושל הכלים.
<יהודית אל-דור: זה חלק מהעניין וזו רק דוגמה אחת.
<עמליה בר-און: אני רוצה לסכם את שתי הנקודות שלי: ראשית, לערער על מעמדו החשוב של האבחון, בוודאי לא בתחילת הדרך, ולהכניס כמה שיותר, ויש אנשי מקצוע מעולים כמו הפסיכולוגים החינוכיים וכמו הבוגרים ללקויות למידה וקלינאי התקשורת ומרפאות בעיסוק.
<עמליה בר-און: הם נמצאים בתוך המערכת, משום מה הם בחינוך המיוחד.
<עמליה בר-און: הם לא משתלבים בחינוך הרגיל.
<עמליה בר-און: כלומר, לעשות שינוי מערכתי.
<עמליה בר-און: יש אנשי מקצוע בתוך המערכת.
<עמליה בר-און: כל המיליונים האלה נמצאים בתוך המערכת.
<עמליה בר-און: לא מנצלים את המשאבים של המערכת מתוך איזשהו היעדר תפיסה, ואז היועצות יוכלו לעשות את מה שהן באמת ולא יצטרכו לעשות תפקיד חדש של מרכזת לקויות למידה.
<עמליה בר-און: כאילו נבנה תפקיד חדש כדי - - -
<רויטל לן כהן: זה אפילו לא נבנה תפקיד חדש.
<רויטל לן כהן: זה להשתמש בשעות הייעוץ לדבר הזה.
<עמליה בר-און: לא, לא, אז עושים תפקיד חדש.
<עמליה בר-און: אז עוד מעט גם יהיה מקצוע באוניברסיטה של מרכזת לקויות למידה.
<קריאות: כבר יש.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני מארגון "בזכות".
<אביבית ברקאי-אהרונוף: רק שלוש נקודות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בהמשך לדברים שנאמרו כאן שאני בהחלט מסכימה איתם, אבל כל עוד האבחונים הם באמת תנאי לקבל את ההתאמות אני חושבת שבהחלט צריך להכניס אותם, כפי שחברת הכנסת גם אמרה, לסל השירותים, לאותו סל שילוב שיש בו שירותים מסייעים ואמורים להיות שם עוד שירותים מסייעים שמסתבר כפי שנשמע כאן שלא ניתנים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: צריכים להיות שם בהחלט גם האבחונים, ובכך למעשה משפחות שהפרוטה אינה מצויה בכיסם והם אינם יכולים כיום ללכת ולקנות את האבחונים הללו למרות שהם באמת זקוקים להם כדי שהילד יקבל את ההתאמות כי הילד זקוק לאותן התאמות, אז גם המשפחות הללו יוכלו כחלק מסל השירותים לקבל את האבחון הזה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה משהו שבידו של שר החינוך לעשות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: די בתיקון חקיקתי.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אמרת כאן שחסרים נציגים של הקדם יסודי, חסרים כאן גם נציגים של הלשכה המשפטית של משרד החינוך כי זה באמת תיקון משפטי שנדרש וחיוני לעשות.
רות קלדרון: מה התיקון המשפטי?
<אביבית ברקאי-אהרונוף: כדי שזה יהיה חלק מאותו סל שירותים שמתבקש.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: כדי להשלים את זה אני באמת חושבת שצריך גוף אבחון אחד של משרד החינוך, שמשרד החינוך יכיר בו.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: כפי שציינת בראשית הדברים, אדוני היושב-ראש, שמדובר פה בעשה לך מאבחן ובקנה לך מאבחן אולי ועשה לך התאמה, אבל אני חושבת שברגע שיהיה גוף אבחון אחד של משרד החינוך שמשרד החינוך יכיר בו, וזו לא פעם ראשונה שההצעה הזו עולה על שולחן אחת מוועדות הכנסת, אז באמת יהיה איזשהו שינוי בכל התעשייה של האבחונים ובאמת אותם ילדים עם לקות למידה והם זקוקים להתאמה הזו כחלק בלתי נפרד כדי להיענות לצרכים המיוחדים שלהם יוכלו לקבל אותה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: נקודה אחרונה - שמענו כאן על תוכנית ואני מודה ומתוודה שלא קראתי את הטיוטה של התוכנית.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אשמח לקרוא אותה ואולי אפילו אם יתאפשר להעיר הערות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל אני בהחלט חושבת שלא די בתוכניות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: דיברנו כאן על תיקוני חקיקה בהשכלה הגבוהה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: גם בחינוך הרגיל אנחנו משוועים כבר לתקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות - נגישות פרטנית להורה ולתלמיד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שהתקנות הללו בהחלט יכולות לתת מענה כחלק מאותו סל שירותים שאמור להיות שם ולתת את אותן התאמות לאותם ילדים עם כל הצרכים המיוחדים - לתת גם לאותם הילדים עם צרכים מיוחדים שיש להם לקויות למידה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: שוב, אני אשמח לשמוע היכן התקנות האלה עומדות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: התקנות האלה הן התקנות היחידות ממגוון התקנות של שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות שטרם הועברו לוועדת המשנה של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לא ברור למה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: התקנות האלה כבר מזמן היו צריכות להיות מועברות על-פי החוק, כבר בשנת 2006.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני באמת מבקשת, אדוני היושב-ראש, שבאמת תצא מכאן פנייה למשרד החינוך.
<רויטל לן כהן: אנחנו כתבנו ונתנו להם כדי שלא תהיה בעיה.
עמרם מצנע: לא הבנתי על מה את מדברת.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: יש תקנות שנכתבו על-ידי משרד החינוך מכוח חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, תקנות נגישות פרטנית להורה ולתלמיד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: יש שם בתוספת את כל ההתאמות שזקוקים להן כל הילדים עם הצרכים המיוחדים, ובין השאר, גם ההתאמות הללו אמורות להיות כלולות שם.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אינני זוכרת בדיוק איזה התאמה כלולה שם ואיזה איננה כלולה.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל התקנות הללו טרם הוגשו לכנסת.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הן כבר מזמן היו צריכות להיות מוגשות.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: הן תקועות איפשהו במשרד החינוך או במשרד האוצר ויש פינג-פונג בין השניים.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל בגלל היעדר התקנות, בגלל היעדר חקיקה בנושא הזה, בסופו של דבר, אנחנו מתכנסים כאן שוב ושוב ושומעים את אותן בעיות של ילדים שזקוקים למענה.
עמרם מצנע: יהודית, כמה מילות סיכום שלך.
<יהודית אל-דור: אני רק יכולה להגיד שכל מה ששמענו כאן בהחלט מראה על עומק הבעיה.
<יהודית אל-דור: זאת אומרת, כל צד שדיבר, הוא דיבר והוא אמר דברים נכונים.
<יהודית אל-דור: בהחלט הדברים עמוקים, מורכבים, דורשים הרבה הרבה עבודה, משאבים.
<יהודית אל-דור: הדברים קשורים גם לדברים שהם מעבר ללקויות למידה, אלא דברים שקשורים ללמידה בכלל ולמערכת החינוך ולמבנה שלה.
<יהודית אל-דור: אנחנו מדברים על מערכות חינוך שלוקחות עקרונות יסוד נורא חשובים כמו חינוך לכל.
<יהודית אל-דור: כשאנחנו מכניסים את כל המורכבות הזו למבנה מאוד אחיד של כיתה, זמן, צלצול, ולוקחים ילדים, אנשים, שהמהות שלהם זה השוני, אז להתחיל לעשות את ההתאמות האלה בין ייחודיות ובין משהו כל כך אחיד, הוא מאוד מורכב.
<יהודית אל-דור: אני מבינה את זה ואני חיה את זה.
<יהודית אל-דור: יחד עם זה, אני מוכרחה להגיד.
<יהודית אל-דור: אני לא סיפרתי את כל מה שאנחנו הולכים לעשות כי זה באמת עוד לא יכול להיות, אין על זה אישור של המשרד.
<יהודית אל-דור: אבל אנחנו הולכים לעשות מהפך באמת גדול בכל הנושא של לקויות למידה, טיפול שורש שכולל חלק מהדברים ששמעתם מה צריך לעשות.
<יהודית אל-דור: זה כבר בהצעות שלנו.
<יהודית אל-דור: אני מאוד מקווה ששר החינוך והמנכ"לית יאשרו את זה ואנחנו נוכל לצאת לדרך כבר בשנה הבאה שזו הזדמנות פז כיוון שלפחות בנושא של ההתאמות, בואו נשים את זה חזרה רק לנושא של ההתאמות, בשנה הבאה אין בחינות בגרות, יש רפורמה, והדגש הוא על למידה משמעותית שהשר מאוד מאוד - - -
עמרם מצנע: יש בחינות בגרות.
<יהודית אל-דור: אני מדברת בכיתות י'.
<יהודית אל-דור: אנחנו מתחילים לעשות איזושהי באמת הסטה מאוד גדולה לדרכי הוראה משמעותיות וכל הנושא של ההתאמות לתלמידים לקויי למידה ייכנס לתוך התפיסה הזו.
<יהודית אל-דור: אני לא רוצה להרחיב בעניין, אבל הדברים שנאמרו כאן כולם ורובם - מה שאפשר ומה שישים יוכל להיכנס למהלך הזה.
<יהודית אל-דור: אני מציעה לתת לזה זמן כי אנחנו לא יכולים לפרט את הדברים שאנחנו הולכים לקראתם.
<יהודית גידלי: שנה הבאה זה תשע"ה או ו'?
<יהודית אל-דור: ה'.
עמרם מצנע: אנחנו חייבים לסכם ולסיים.
עמרם מצנע: גם הדיון הזה הוא בטח תם ולא נשלם, אבל אני רוצה לומר כך.
עמרם מצנע: באו היועצות החינוכיות של בתי-הספר העל-יסודיים ושמו לנו מראה מול הפנים.
עמרם מצנע: הן הציפו בעיה שהביאה אותנו לדון בכל הנושאים ובכל הבעיות של מערכת החינוך מכל הזוויות ומכל האפשרויות.
עמרם מצנע: זו תהיה טעות אם אנחנו עכשיו נכרוך את כל הנושאים ואת כל התחומים שאנחנו עוסקים ומטפלים במערכת החינוך במקום להתמודד גם בנושא של המדיניות והאסטרטגיה ארוכת הטווח, אבל גם לטפל טיפול ממוקד, נקודתי, בנושא תפקידן של היועצות בהקשר הזה של התאמות בבתי-הספר, וזו הערה ראשונה שלי.
עמרם מצנע: אין ספק שעגל הזהב שאנחנו עובדים אליו במשך העשורים האחרונים שזה בחינות הבגרות והבחינות בכלל, יצר הרבה מאוד תופעות לוואי ותופעות בעייתיות ותופעות שליליות, וזו אחת מהן.
עמרם מצנע: יכול להיות שלאורך טווח באמת צמצום בחינות הבגרות ומעבר לתהליכי הערכה אחרים, אין ספק שזה יביא למשמעויות נוספות.
עמרם מצנע: אבל אי-אפשר לכרוך כל נושא שעולה, ואגב, סביב השולחן הזה עולים יום יום נושאים רבים, מורכבים, שהם קשורים קשר ישיר אחד עם השני, אבל היכולת להתמודד איתם זה על-ידי לפרק אותם ולנסות באמת להתמודד עם הנושאים השונים שעולים עם ראייה כמובן של מדיניות כוללת ולאן רוצים להגיע בסוף הדרך.
עמרם מצנע: אני באופן אישי נחשפתי לתחום של לקויות למידה כשהייתי ראש עיריית חיפה כי בחיפה יש מרכז מאוד מפותח, אני לא יודע אם יש עוד כאלה בארץ, בחסות העירייה שמעניק שירותי אבחון והתערבות לילדים עם לקויות למידה.
עמרם מצנע: המרכז בהנהלתה של ניצה טסלר.
עמרם מצנע: אני למדתי שם שזו אחת הנקודות החשובות ביותר בהצלת ילדים - כשמו וכלשונו.
עמרם מצנע: לקחת ילדים מהגיל הצעיר ביותר האפשרי ולאתר את הצרכים המיוחדים, להתערב ולתת להם כלים.
עמרם מצנע: כי זה נכון שלקויות למידה, ואני לא איש מקצוע בעניין, הן בעיות שלא ניתנות לתיקון.
עמרם מצנע: אבל ניתן על-ידי כלים, ולא רק הקלות, אלא כלים מתערבים לאפשר.