GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניר ברקת: קודם כל, אני רוצה לברך אותך, היושב ראש, חבר הכנסת מצנע ואת ידידי חיים ביבס, יושב ראש השלטון המקומי וחברי הכנסת היקרים והמנכ"לית, מכובדיי כולם.
ניר ברקת: אני רוצה להיות מאוד מאוד חד בדבריי, בשביל לחסוך זמן.
ניר ברקת: אני רוצה קודם כל להתמקד במקור הפער שבגללו וכתוצאתו, יש היום פערים גדולים.
ניר ברקת: והפער לא נובע במדיניות משרד החינוך, כי המשאבים, חיים, אתה דיברת על בסיס, יש בסיס.
ניר ברקת: הבסיס היום זה כמעט 40 מיליארד שקל שמחלקת המדינה בתקציב, בבסיס השעות שלה, שהיא מחלקת אחיד לכלל הרשויות המקומיות, לפי קריטריונים ארציים.
<חיים ביבס: זה לא אחיד.
ניר ברקת: פחות או יותר, לא חשוב, מבחינתי – זה הבסיס.
ניר ברקת: עכשיו, אני רוצה להיות חד.
ניר ברקת: הפער הוא בהכנסות ארנונה ואני רוצה להציג פה שני גרפים קטנים בהשוואתיות.
ניר ברקת: קחו את ירושלים כמשל, ואגב, יש ערים שמצבן הרבה פחות טוב מאיתנו.
ניר ברקת: אם אני משווה את מצבה של ירושלים לפורום 15 הערים החזקות, אתה דיברת על איתנות, אז אנחנו היום העיר הגדולה בארץ, מקום 16.
ניר ברקת: ובהשוואה, עשינו תכלול.
משולם נהרי: גם בארנונה?
ניר ברקת: בארנונה לצערי הרב, הארנונה הכי גבוהה.
משולם נהרי: הכי גבוהה, למי שמשלם.
ניר ברקת: למי שמשלם.
ניר ברקת: כשאנחנו מתכללים את סך התקציב שיש לנו, לעיריית ירושלים, פר תושב, סך התקציב פר תושב ואני משווה אותו לממוצע פורום ה- 15, אנחנו בשקל מול שקל וחצי.
ניר ברקת: מול עיריית תל-אביב והקולגות היקרים, האחות הקטנה שלנו בתל-אביב, על כל שקל שיש לעיריית ירושלים, בתל-אביב מושקעים 2.3 שקלים.
ניר ברקת: תקציב החינוך של עיריית תל-אביב פי שלושה לילד יותר מתקציב עיריית ירושלים.
<מוטי ששון: ידעו לנהל יפה את העיר שלהם.
ניר ברקת: זה לא קשור.
ניר ברקת: כיוון שאני אסביר איך זה נובע.
ניר ברקת: אני רוצה להסביר מה זה הביאו, מה זה הביאו כסף?
ניר ברקת: זה לא הביאו.
ניר ברקת: מדינת ישראל החליטה שמס הכנסה לא מחולק לפי ערים, הוא נאסף ברמת המדינה ומחולק לפי החלטת המדינה.
ניר ברקת: כנ"ל מע"מ.
ניר ברקת: לא ארנונה.
ניר ברקת: החליטה המדינה שאת הארנונה היא מאפשרת לרשויות המקומיות לגבות בעצמן.
ניר ברקת: ארנונה עסקית בעיר ירושלים, אנחנו גובים בשנה 550 מיליון שקל על 830,000 תושבים.
ניר ברקת: בעיריית תל-אביב הארנונה העסקית היא שני מיליארד שקל, על חצי כמות התושבים.
ניר ברקת: פי שמונה, פי שמונה יותר גיוס משאבים בארנונה עסקית, בתל-אביב, מאשר בירושלים.
ניר ברקת: לטובת העניין, עם זה אין לי בעיה.
ניר ברקת: יש לי בעיה שכשאנחנו מסתכלים על סך ההשקעה בתחום החינוך במדינת ישראל, אז המדינה משקיעה כ- 40 מיליארד שקל בשעתיות, בשעות, פחות.
ניר ברקת: וכארבעה מיליארד שקל בשירותי עזר וכארבעה מיליארד שקל, אולי פחות, בפרויקטים חינוכיים.
ניר ברקת: השלטון המקומי שם סדר גודל של 20 מיליארד שקל בפרויקטים חינוכיים.
ניר ברקת: אני מקווה שאני לא טועה בהרבה כי אין לנו את הנתונים האלה.
ניר ברקת: זאת אומרת, הפער הגדול הוא העובדה שלרשויות המקומיות החזקות יש משאבים שאין לחלשות וכל עוד לא מתמודדים עם תקצוב דיפרנציאלי שמתמודד עם האתגר הזה, חברים, אנחנו מתעסקים, חכמים באגורות, טיפשים בשקלים.
ניר ברקת: וכל מי שמנסה לעשות את הדיפרנציאציה במקום ב- 10% בפערי השעות, 11% בפערי שעות, ולא מתמודד עם הפער הענק, הבלתי נקלט, במשאבים שמושקעים, במשאבים שיש לרשויות המקומיות ואני, חיים, אני רוצה לומר לך, שאני מאוד מאוד שמח שאתה משקיע 50% מהתקציב שלך, בתחום החינוך, באופן יחסי ואנחנו משקיעים, הלוואי ויכולתי להשקיע 50% מהמשאבים שלנו שאין לנו ואני מאוד מאוד שמח שעיריית תל-אביב משקיעה את המשאבים שלה בתחומים שלה.
ניר ברקת: אבל הפער העצום זה בתוכניות החינוכיות ואני אתן דוגמה חיובית איך אנחנו עובדים מול משרד החינוך.
ניר ברקת: צילה.
ניר ברקת: פרויקט צילה, שזה לאפשר לתלמידים, במקום מה שהיה פעם שתושבי ירושלים שילמו 815 שקל לחודש, לצהריים, לתוכנית אחר הצהריים, מדינת ישראל נכנסה וב- matching עם העירייה, בראשות ארבע, אנחנו היום ובהשקעה שהיא מאוד מאוד מכובדת של המשרד, אנחנו מתחילים לצמצם פער בתחום הצילה מול רשויות אחרות.
ניר ברקת: מה זה matching בתחום התוכניות חינוכיות?
ניר ברקת: זה אומר שרשויות חלשות מקבלות 100% מימון מהמדינה, חלשות באמצע צריכות לקבל 50% ורשויות חזקות שיממנו בעצמן.
ניר ברקת: וכך, להיכנס לתחום של תוכניות.
ניר ברקת: לטובת העניין, יש כמה מודלים איך עושים את זה.
ניר ברקת: אבל המסר החד שלי, חבר'ה, עם כל הכבוד, אל תחפשו מתחת לפנס בעוד שקל או שני שקלים בתחום השעות.
ניר ברקת: בואו נתמקד במה שמייצר את הפערים הגדולים במדינת ישראל, זה הפערים העצומים בהכנסות העצמיות של הרשויות המקומיות ומדינת ישראל צריכה להיכנס לשם ולהחזיק את השור בקרניים ולהתחיל להרחיב, לראות פרויקטים שמצליחים ברשויות החזקות ולהרחיב אותם לרשויות החלשות.
ניר ברקת: זה מודל של שיתוף פעולה.
ניר ברקת: אני לא אומר שמחר בבוקר צריך לקחת שקל מהרשות החזקה ולהעביר לרשות החלשה.
ניר ברקת: למשל, מה שאני עושה כראש עיר, אני לא הורדתי אף תקציב בעיריית ירושלים מאז שנכנסתי, שש שנים בתפקיד, אלא אני רק עובד על התוספתי.
ניר ברקת: זאת אומרת, הקפאתי נומינלית תקציבים שהם היו בעדיפות נמוכה והגדלתי משמעותית את התקציבים שאני רוצה לתת להם תעדוף.
ניר ברקת: אפשר לבוא לרשויות החזקות ולומר להן – חברים, תל-אביב, מודיעין, רשויות חזקות, בואו נקטין נומינאלית את התקציבים שאתם מקבלים מהמדינה והמדינה צריכה להרחיב את הבסיס שלה עם הרשויות החלשות ובכך, ברב שנתי, להתחיל לצמצם פערים במקום שהמדינה היום נמנעת מלגעת.
ניר ברקת: אולי זה מהעובדה שיש לחץ של פורום ה- 15 והחזקות, ואני מצד אחד אולי מבין.
ניר ברקת: מצד שני, לא מקבל.
ניר ברקת: לא מקבל.
באסל גטאס: אתה מביניהם, לא?
ניר ברקת: אני ממש לא.
ניר ברקת: לא מקבל את זה ואנחנו צריכים באומץ לב, באומץ לב להתמודד עם הסוגיה הזאת.
<מוטי ששון: הוא מקבל מענקים.
<מוטי ששון: 200 מיליון שקל, הוא מקבל.
עמרם מצנע: תודה לראש עיריית ירושלים.
עמרם מצנע: תראו, אני רוצה לומר לכם שמה שאני מצפה מהממשלה, רוב ראשי הרשויות עושים את זה בתוך עצמם.
עמרם מצנע: כלומר, ברשויות שבהם יש שונות בין שכונות שונות ובין בתי-ספר שונים, מתקצבים את תקציב העירייה התוספתי, שונה.
עמרם מצנע: אני לבתי-ספר ברכס הכרמל נתתי סכום הרבה יותר נמוך מאשר לבתי ספר בקרית אליעזר, בחליסה, בנווה דוד.
עמרם מצנע: ואני מניח שבתל-אביב עושים אותו דבר, בצפון תל-אביב נותנים פחות ובדרום תל-אביב נותנים יותר.
עמרם מצנע: אז מה הזעקה שגם המדינה צריכה לעשות אותו דבר בתקציביה.
עמרם מצנע: ראש עיריית חולון, בבקשה, מוטי ששון.
<מוטי ששון: אני הוותיק מבין ראשי הערים.
<מוטי ששון: אז אני יכול להסתכל עם פרספקטיבה של 21 שנה.
<מוטי ששון: תשמע, קודם כל, אתה היית ראש עיר, ואמרת במשפט האחרון שלך בדיוק את הפרובלמטיקה שאנחנו מתמודדים אתה ביום-יום.
<מוטי ששון: כי יש שכונות חלשות.
<מוטי ששון: מטבע הדברים, אנחנו בסך-הכל בני אדם, יש לנו את הרגישות החברתית ואנחנו נותנים.
<מוטי ששון: אבל יש גבול, למשל אני, ברמה סוציו כלכלית חמש.
<מוטי ששון: מוציא לשירותים ממלכתיים, מה זה חינוך?
<מוטי ששון: זה שירות ממלכתי, בהגדרה על-פי חוק.
<מוטי ששון: אני מוציא לשירותים ממלכתיים של המדינה, את כל הארנונה של התושבים שלי, של התושבים.
<מוטי ששון: אני חי רק מהתעשייה והמסחר.
<מוטי ששון: רק מזה.
<מוטי ששון: אני נחשב בין היעילים בארץ, מה לעשות?
<מוטי ששון: הנה, יעקב אשר, חבר הכנסת, יספר לך.
<מוטי ששון: מה לעשות שאצלי עלויות השכר רק 32%?
<מוטי ששון: עבדתי קשה מאוד כדי שעלויות השכר יהיו נמוכות, כדי שיהיה לי הרבה כסף לתקציבי פעולה.
<מוטי ששון: אבל כמה אתה יכול להוריד את עלויות השכר?
<מוטי ששון: אני לא מקבל שקל אחד מהמדינה ומוציא 125 מיליון רק לחינוך הפורמאלי.
<מוטי ששון: רבותיי, והחינוך הבלתי פורמאלי – זה הספריות, זה המתנ"סים, עוד 77.
<מוטי ששון: ועוד 40 מיליון לרווחה.
<מוטי ששון: רק שני גופים, רווחה וחינוך, כל הארנונה של התושבים, ואני חי רק מאזור התעשייה.
<מוטי ששון: כי אני ניהלתי את המערכת כך, שהורדתי את עלויות השכר מ- 47% ל- 32%.
<מוטי ששון: עמרם, אתה יודע מה זה?
<מוטי ששון: זה עוד 150 מיליון שאני מוציא לתקציבי פעולה.
<מוטי ששון: כמה אפשר יותר?
<מוטי ששון: כמה אפשר להעמיס על המערכת?
<מוטי ששון: אני שמח, יצא לי להיפגש גם עם שר החינוך פירון וגם עם שר האוצר לפיד וגם עם המנכ"לית, עם מיכל, ואני אומר ככה – אני נהניתי לשמוע אותם.
<מוטי ששון: אנשים רציניים ולא פוליטיקאים ואני מאמין לכל מילה שלהם והם דיברו שעל התוספתי הם ילדו על תקצוב דיפרנציאלי.
<מוטי ששון: ועכשיו תראה, זה לא, קשה לנהל את העיר שלך, בסדר?
<מוטי ששון: אבל דחילק, אתה מקבל 200 מיליון שקל מענק איזון.
<מוטי ששון: מה אתם רוצים?
<מוטי ששון: לקחת ממני?
<מוטי ששון: ממני לקחת שאני על הקשקש?
<מוטי ששון: רון חולדאי הוא שכן שלי, מה אני אעשה?
<מוטי ששון: הוא מושך לשם את כל העסקים, אני במלחמה איתו.
<מוטי ששון: אבל אני מצדיע לו.
<מוטי ששון: הוא יודע לנהל את העיר.
<מוטי ששון: הוא לקח אותה גירעונית.
<מוטי ששון: הוא לקח, אני מכיר את המערכת יותר טוב ממך ואני אומר לך הוא לקח אותה והפך אותה ליציבה.
<מוטי ששון: אז יש לו כסף והוא משקיע.
<מוטי ששון: עיני אינה צרה, הוא משקיע בילדים, זה ילדי ישראל, מה איכפת לי, אני אשקיע בילדי חולון, הוא משקיע בילדי תל-אביב וסך-הכל זה ילדי ישראל.
<מוטי ששון: ומאיר ניצן עשה מה שעשה, הגיע דבל'ה צור והשקיע ומשקיע בחינוך והוא מושך לי עסקים, גונבים לי עסקים גם מרעננה, מה לעשות?
עמרם מצנע: ומי ישקיע בילדי קריית שמונה?
<מוטי ששון: המדינה, זה התפקיד של המדינה.
<מוטי ששון: לכן אני אומר – תבנה סל בסיסי, מה שהם אמרו, תבנה סל בסיסי לכל ילדי ישראל ואחר-כך, אם אני רוצה להיטיב עם האוכלוסיות האלה, וכל ראש עיר, למשל, אני עשיתי דבר, עמרם, שאף ראש עיר לא עשה אותו.
<מוטי ששון: אני החלטתי שאני רוצה לטפל בילדים שיש להם בעיות של קשב וריכוז.
<מוטי ששון: אני הקמתי מנגנון, עולה לי מיליונים, מיליונים, אני יכול עם תוכנית של מאגם מורחב, שאת יודעת מה זה, ועם חדרי מהות, אני למעלה מעשרה מיליון שקל אני מוציא מהכספים של העירייה, על מה?
<מוטי ששון: זה התפקיד שלי?
<מוטי ששון: הם היו הולכים לעשות אבחונים וטיפולים בכל מיני גופים כאלה ואחרים, משלמים אלפי שקלים.
<מוטי ששון: אמרתי – לא, אני לא אתן לילדים האלה ממשפחות ברוכות ילדים שאתה יודע, יש כל-כך הרבה ילדים לפעמים מזניחים את הילד שהוא בעייתי.
<מוטי ששון: אז אמרנו – למה שיזניחו אותו?
<מוטי ששון: למה שהילד ייפול בין הכיסאות?
<מוטי ששון: אני אקח על חשבון העירייה.
<מוטי ששון: זה עולה לי הרבה מאוד כסף.
<מוטי ששון: אז זה, אם אני מחליט לקחת מארנונה ולתת לילדים האלה ולהציל אותם, שלא יהיו נטל על החברה הישראלית ולטפל בהם בגיל שלוש עם תוכנית מעגן מורחב על חשבון העירייה, שאני רוצה את כל גני הילדים להביא אותם לזה.
<מוטי ששון: אתה יודע מה זה מעגן מורחב?
<מוטי ששון: אני מביא קלינאית תקשורת לגן הילדים, מביא פסיכולוגית, מביא עובדת סוציאלית שיושבים, ופסיכולוג, יושבים ועושים.
<מוטי ששון: אני אומר שאם אתה תבוא ותגיד שאתה, אני לא נחשב, אני לא תל-אביב, אני לא ראשון, אני לא ערים, אני בסך-הכל מאוזן ברמת סוציו כלכלית חמש.
<מוטי ששון: אני מאוזן.
<מוטי ששון: אז אתה רוצה לקחת ממני עכשיו כסף, שאני אתן לך את ה- 200 מיליון שקל.
ניר ברקת: מאיפה הבאת את זה?
<מוטי ששון: זה מה שאתם רוצים, להוריד מאיתנו.
<מוטי ששון: כי הלא מה יקרה?
עמרם מצנע: מוטי, בוא.
<מוטי ששון: עמרם, המשמעות היא כזאת שאם לוקחים מאיתנו, אין לי מאיפה להביא, ואז אני הולך לפרויקטים התוספתיים שעשיתי, כמו התוכנית הזאת של להציל את הילדים של בעיות של קשב וריכוז, אקח את הפרויקטים האלה, אגיד – אני לא יכול לתת את זה יותר.
<מוטי ששון: הלא אני אומר, זה כסף של מי?
<מוטי ששון: זה כסף של התושבים, אל תתערבו במה שאני עושה עם הכסף של התושבים שלי.
<מוטי ששון: אם אני רוצה להיטיב עם הילדים.
<מוטי ששון: יש סל בסיסי, שיהיה סל בסיסי, ממנו נעשה אחר-כך מה שאנחנו רוצים.
<מוטי ששון: הכל אקסטרה.
עמרם מצנע: מוטי, תודה רבה.
משולם נהרי: מוטי, הוא אומר שתיתן פחות ושהממשלה תיתן לך יותר.
<קריאה: לא, מה שרוצים זה שאנחנו נוריד את החינוך במקומות מסוימים כדי - - -
עמרם מצנע: אני רוצה רגע, חברים, בואו, אני לא הייתי רוצה שהדיון יתועל למי לוקחים ולמי נותנים.
עמרם מצנע: אנחנו דנים בנושא הרבה יותר חשוב ורציני מאשר השאלה אם לוקחים לתושבי חולון כסף או לא.
עמרם מצנע: אין ספק שהטוב ביותר ועל זה אין ויכוח, זה תמיד נכון, שיגדילו את העוגה.
עמרם מצנע: אני לא צריך לספר לכם מה עומד לפנינו בתקציב 2015 ואנחנו עוד לא יודעים איך הוא בכלל יוגש ויוצג.
עמרם מצנע: אנחנו צריכים להתמודד, אני אומר לכם עוד פעם, חברים, אני, ניתנה לי הזדמנות, באמת מדהימה, מוטי, הייתי גם ראש עיריית חיפה, עיר חזקה.
<מוטי ששון: וראש עיר טוב.
עמרם מצנע: עיר חזקה ועיר שגם מבצעת עד היום פרויקטים שונים שהיא לקחה על עצמה והייתי גם בירוחם ואני אומר לכם שזה פשע בכך שאנחנו לא מתמודדים עם שוויון הזדמנויות.
עמרם מצנע: כי מה הדבר הכי חשוב שלמדתי, בחמש השנים שלמדתי בירוחם?
עמרם מצנע: שאם אתה מקצה משאבים, ואתה מביא כסף נוסף ואתה מפעיל תוכניות, הרמה של ילדי ירוחם לא פחותה בכלום, במילימטר, מהרמה שאתה יכול להשיג גם בכרמל בחיפה והבעיה שאנחנו מפספסים את זה היא גם בעיה חברתית, היא גם בעיה פוליטית, אם אתם רוצים, והיא גם בעיה כלכלית.
עמרם מצנע: תארו לעצמכם שאפשר היה להגדיל במדינה מ- 50% זכאות לבגרות, כפי שהיום, ל- 70%.
עמרם מצנע: תראו את פרויקט עתידים.
עמרם מצנע: פרויקט עתידים עשה מהפכה ביכולת של נוער מהפריפריה להגיע לעתודה אקדמאית ולהשתלב במקצועות הכי נחשקים בחברה הישראלית, על-ידי סדרי עדיפויות אחרים.
עמרם מצנע: ולכן, השאלה כרגע היא לא בעיר כזו או אחרת, השאלה היא איך מתמודדים עם הנקודה הזו ועם הבעיה הזו ומגדילים את יכולת התערבות המדינה במקומות שהמדינה צריכה להתערב ומשאירים לכם עצמאות גדולה יותר לעשות את מה שאתם יודעים לעשות מצוין.
עמרם מצנע: חבר הכנסת מוחמד ברכה, אנחנו נעשה עכשיו לסירוגין חבר כנסת ומהציבור שישנו פה.
מוחמד ברכה: אני קודם מברך על הדיון ומברך על הכותרת שניתנה וגם על העמדה העקרונית של משרדה החינוך.
מוחמד ברכה: ברצוני לשאול שאלה ליושב ראש הוועדה ולמנהלת הוועדה.
מוחמד ברכה: מי מראשי המועצות הוזמן?
מוחמד ברכה: זאת אומרת, אני לא רואה את ועד ראשי הרשויות הערביות.
עמרם מצנע: אנחנו השארנו למרכז השלטון המקומי להזמין.
עמרם מצנע: אני באמת, בולט שיש פה מיעוט של ראשי רשויות מהפריפריה.
מוחמד ברכה: האשכול הכי נמוך שנמצא כאן זה עם חמש.
ניר ברקת: ארבע.
מוחמד ברכה: אתה ארבע?
מוחמד ברכה: בזכות החרדים והערבים.
ניר ברקת: בזכות.
מוחמד ברכה: בזכות, במירכאות כפולות ומכופלות, כמובן.
מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, רבותיי.
מוחמד ברכה: אני חושב שהגיע הזמן באמת לקבוע סל חינוך.
מוחמד ברכה: אני מקבל את עמדת מרכז השלטון המקומי.
מוחמד ברכה: אתמול היה לנו דיון בנושאים אחרים ודיברנו אפילו על הגדרת מה זה בית-ספר, ואני בזמנו ביקשתי מה- ממ"מ.
מוחמד ברכה: שיכינו מחקר השוואתי מה קיים בעולם ולדעתי הגיע הזמן שמשרד החינוך יוביל את הרעיון הזה, של מה בית-ספר, גם ברמה הפיסית וגם ברמה הפדגוגית, או מה שקרוי סל חינוך בסיסי שיכלול גם בינוי, יכלול ממוצא תלמידים בכיתה, שיכלול שטח של בית-ספר פר תלמיד, שיכלול מגרשים, מעבדות, שיהיה הגדרה בסיסית שהיא בחוק שהיא לא ניתנת.
מוחמד ברכה: יכול להיות שהיא תתעדכן על-ידי חוזרי מנכ"ל, אבל העיקרון הוא לקיים את הדבר הזה, שאני חושב שזה מפתח עיקרי להתקדם בסוגיה שאנחנו דנים בה.
מוחמד ברכה: דבר שני, יש לזכור שתקציב משרד החינוך הוא כ- 40 מיליארד שקל, נגיד, שקרוב ל- 90%, תתקן אותי המנכ"לית אם אני טועה, קרוב ל- 90% זה תקציב קשיח.
מוחמד ברכה: זאת אומרת, זה משכורות או תפעול.
מוחמד ברכה: לכן, המרחב של התמרון הוא מצומצם ביותר.
מוחמד ברכה: לכן, אדוני היושב-ראש, מה שאמרת כדבר שהוא קשה, להוסיף תקציב, אני חושב שיש מקום לעשות תוכנית אסטרטגית חד-פעמית, שתשתרע על כמה שנים, חמש, עשר שנים, של סגירת פערים, של הוספת תקציב לחינוך ושל בינוי, קודם כל, זאת אומרת, לפחות המחסור בקרב מערכת החינוך הערבית הוא כמה אלפי, קרוב ל- 6,000 כיתות, שאנחנו פה לא מדברים על איכות ולא מדברים על פדגוגיה, מדברים על ספסל לימודים לכל תלמיד.
מוחמד ברכה: ולכן, יש מקום ששר החינוך יוביל, לצד הרעיון של הקצאה דיפרנציאלית, יוביל תוכנית רב שנתית שתיתן מענה למגזרים החלשים.
מוחמד ברכה: אני רואה בעניין של הדיפרנציאליות, אני מבקש את תשומת לבה של המנכ"לית וראש העיר ירושלים.
מוחמד ברכה: אני חושב שיש שלושה דברים שצריך, קודם כל הבסיס, מה שנאמר כאן, הבסיס או סל חינוך בסיסי, והדבר השני הוא ה- matching.
מוחמד ברכה: צריך להיות דיפרנציאלי, זה לא יכול להיות מה שקורה היום, זה גם שאוב ממקומות אחרים של הרשויות החלשות אינן יכולות לשלם את ה- matching ואז הכסף נשאר כאילו באוצר ואז באה רשות חזקה ומשלמת את ה- matching ומקבלת את הכסף והיא מרוויחה כפל כפליים ומי שחלש, שוקע בבור עוד יותר.
מוחמד ברכה: לכן, matching דיפרנציאלי, סל חינוך קבוע והדבר השלישי – תשלומי הורים.
מוחמד ברכה: אני הובלתי במשך כמה כנסות עם חבר הכנסת לשעבר אורלב ביטול תשלומי הורים.
מוחמד ברכה: הבעיה היא מאוד פשוטה.
מוחמד ברכה: הרעיון הוא לגבות פרומיל או חצי פרומיל על-ידי הביטוח הלאומי שזה פר הכנסה, שזה,
עמרם מצנע: זה נמצא על השולחן.
מוחמד ברכה: יופי.
מוחמד ברכה: שזה מערכת פרוגרסיבית, שכל אזרח במדינת ישראל משתתף במימון תשלומי ההורים ואז מגישים לתלמידים.
עמרם מצנע: בוא נתקדם, זה נמצא על השולחן.
מוחמד ברכה: לכן, שלושת הדברים האלה, סל, matching דיפרנציאלי וביטול תשלומי הורים, אני חושב שזה יעשה כברת דרך אדירה לכיוון שוויון ומערכת חינוך מתקדמת יותר.
עמרם מצנע: ראש המועצה האזורית משגב ולאחר מכן חבר הכנסת באסל גאטס.
<רון שני: אני ראש המועצה האזורית משגב, אני מייצג כאן את המועצות האזוריות בדיון הזה.
<רון שני: כפי שאמר היושב ראש, תקצוב דיפרנציאלי כבר קיים היום.
<רון שני: אנחנו הפצנו כאן דף שעשתה, עשינו בכלכלה אצלנו, שהראינו את הסעיפים שהם קיימים היום בתקצוב דיפרנציאלי ואנחנו חושבים שזה נכון.
<רון שני: אנחנו גם ככל שזה יהיה תקציב תוספתי, כפי שיושב ראש מרכז השלטון המקומי אמר, אז העמדה שלנו בוודאי שחיובית בכיוון הזה.
<רון שני: אני רציתי להדגיש כמה דברים שהם ייחודיים לנו.
<רון שני: בראש ובראשונה נושא הסעות ורק לסבר את האוזן, הסעות למערכת החינוך אצלנו זה כ- 10% מתקציב המועצה.
<רון שני: זה סכום ענק.
<רון שני: זה סכום שבערים הגדולות יש להם אבל קצת פחות ונכון, משתתפים איתנו, המשרד משתתף איתנו באופן יחסי יותר, אבל להסיע תלמידים שלפעמים זה יכול להיות עשרות, לפעמים עד 100 ק"מ לכיוון מיישוב קטן לבית-הספר הלוך וחזור, זה נטל מאוד מאוד גדול.
<רון שני: אם אני אוסיף לזה את החינוך המיוחד ששם יש לנו את החיסרון לקוטן שלנו, שבו אנחנו צריכים להוציא רכבים מאוד קטנים למרחקים מאוד גדולים ועוד עם מלווים וכל מה שקשור בזה ואנחנו גם לא יכולים לעשות את המוסדות האלה אצלנו בפנים, כי אין לנו מספיק ילדים עם חינוך מיוחד ואנחנו נעזרים ברשויות סביבנו בשיתופי פעולה, ההוצאה מאוד מאוד גדולה.
<רון שני: אנחנו עשינו חישוב באחת ההצעות הקודמות של האוצר, נדמה לי שזה היה לפני שנתיים, מה המשמעות בהורדת אחוז השתתפות של משרד החינוך בהסעות בלבד ועוד בכלל לא נגעתי בפדגוגיה.
<רון שני: הגעתי לכך שזה יכול למוטט רשות.
<רון שני: רשות כמו עמק חפר, שהיא רשות חזקה, איתנה, נטולת מענק כמו שנאמר - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, רבו הרשויות המקומיות האזוריות הן רשויות חזקות.
<רון שני: לא, דווקא לא.
<רון שני: אם אתה מסתכל על רשימת הרשויות האיתנות, יש שם בסך-הכל שתיים-שלוש מועצות אזוריות.
<רון שני: זה שאנחנו מנהלים יעיל, כמו שראש העיר חולון אמר, זה לזכותנו.
<חילי הלוי: גם לי, אם היה את ההכנסות שלכם, הייתי מנהל יעיל.
<רון שני: נשמח להתחלק אתך בלהבים.
עמרם מצנע: אני לא אוהב את האמירה הזו.
עמרם מצנע: יש רשויות חלשות מאוד שמתנהלות יעיל, אבל אין להן מה לנהל.
עמרם מצנע: בוא תסיים.
<רון שני: אני רק אומר, צריך לקחת את המימדים הייחודיים שלנו גם בהקשר הזה.
<רון שני: וטיפה, אם אני יכול להגיד לפחות על עצמי.
<רון שני: במועצה אצלי יש לנו קטבים מאוד גדולים.
<רון שני: יש לי יישובים בדואיים, אם אני מודד אותם לחוד, הם יהיו באחד או שתיים, ויש לי יישובים יהודיים שאני מודד אותם לחוד, יהיו בשבע-שמונה.
<רון שני: להערכתי כאן.
<רון שני: הממוצע שלנו הוא באמצע, איפה שהוא.
<רון שני: ההישגים של היישובים הבדואיים שלנו לא נופלים מהיהודיים.
<רון שני: אני אומר את זה בפירוש היום.
<רון שני: אחוז הבגרות בבית-הספר הבדואי שלי מגיע ל- 75%.
עמרם מצנע: כי הוא שייך לרשות חזקה.
עמרם מצנע: תודה רבה, חבר הכנסת באסל גטאס ולאחר מכן אסף זמיר, סגן ראש עיריית תל-אביב.
באסל גטאס: אמנם אני ויתר החברים שיש להם אג'נדה חברתית עמוסת דיפרנציאליות, היה שגור בפינו בשנה וחצי האחרונים, החל מהמע"מ וכל ה, זה קשור מהותית להבחנה בין שכבות ובמיוחד במצב הסוציו אקונומי.
באסל גטאס: אבל בעניין של משרד החינוך ובמיוחד לאחר שראיתי את המצגת, יש סכנה בלהיתלות בעניין הדיפרנציאלי, כפי שנראה הוא יהיה, ישפיע רק על פחות מ- 10% מהתקציב, ולשכוח את עיקר הדבר, וזה הדבר המרכזי, זה המערכת בעצמה.
באסל גטאס: אם המערכת בעצמה היא לא שוויונית ומפלה, אם זה מסיבות מבניות ואם זה מסיבות של מדיניות או של הצטברות דברים במשך עשרות שנים, אז יש במקום דיפרנציאליות, צריך לחשוב במובנים של אפליה מתקנת ויש הבדל בין דיפרנציאליות לבין אפליה מתקנת.
באסל גטאס: אני מביא דוגמה מתוך האתר של משרד החינוך בעצמו.
באסל גטאס: אם את משווה תקן שעות לילד ערבי בבית ספר יסודי לבין תקן שעות לילד יהודי בכלל, בארץ, את מוצאת שיש הבדלים של 10% עד 15% עד 20%, ביסודי.
באסל גטאס: בחטיבת ביניים ואני עכשיו לא הצלחתי לשלוף את זה מתוך האתר, 1.81 שעות לילד יהודי ועוד 1.61 שעות לילד ערבי, או משהו כזה.
באסל גטאס: כלומר, האפליה נמצאת.
באסל גטאס: קודם צריך, ואני מסכים עם כל החברים, במיוחד עם ראש השלטון המקומי, מרכז השלטון המקומי, קודם כל צריך להגיע לסל שוויוני מיושם, לא תיאורטי.
באסל גטאס: מה שמקבל ילד בשדרות או ברהט או בחיפה, צריך להיות בסיס שוויוני אמיתי מיושם, לא עוד פעם תיאורטי וכו', ואז מתחילים לחשוב על הדיפרנציאליות בשאר הדברים.
באסל גטאס: אני שאלתי את שר החינוך שאילתה, כי אנחנו עושים את זה עם כל המשרדים לגבי תקצוב בין ערבים ליהודים.
באסל גטאס: אני שואל את זה עשרה משרדים שהם עונים לי ואני קיבלתי ממנו ממש תשובה מפורטת שהכל קשור לדברים שהם בהיקף.
באסל גטאס: יש לכם שמות יפים כמו צילה ואתגר ולא יודע, השפה העברית ממש, יש לה - - -
עמרם מצנע: אנחנו נוסיף גם את פטמה לעניין.
באסל גטאס: אין בשום שפה בעולם שהקיצור הופך להיות בפני עצמו מילה ואז אנשים שוכחים מה עומד מאחורי המילה.
באסל גטאס: אבל הוא ירצה לתת באתגר או בצילה, אבל מה עם הדבר המרכזי?
באסל גטאס: מה עם התקציב פר סטודנט, פר תלמיד?
באסל גטאס: שם צריך לשאוף.
באסל גטאס: לכן, אנחנו נדבר על דיפרנציאלי, מבלי לשכוח את הדבר המרכזי, ששם צריך אפליה מתקנת.
עמרם מצנע: סגן ראש עיריית תל-אביב, אסף זמיר ולאחר מכן חבר הכנסת משולם נהרי.
אסף זמיר: רוב מה שרציתי לומר, אמרו כבר, בעיקר מוטי ששון, זה בדרך-כלל קורה.
אסף זמיר: אני רק רוצה להסב את תשומת לבכם בשתי נקודות קטנות.
אסף זמיר: בקיצור, דיבר קודם חיים ביבס על הצורך ביצירת בסיס.
אסף זמיר: ניסיתי להתפרץ ועצרתם אותי בצדק, לא התאפקתי.
אסף זמיר: אם הבסיס יהיה בסיס שהוא נמוך ממה שמקבלים היום, אז בעצם, במילה אחרת, יצרתם מציאות שבה אנחנו נצטרך, מישהו יצטרך, לכסות את הפער הזה.
אסף זמיר: זה לא משנה אם נקבע בסיס חדש, המציאות שלו תהיה שנתנו פחות לאנשים שקיבלו עד היום כמות מסוימת.
אסף זמיר: אז זה שכולם מתרגשים סביב זה שיהיה בסיס גם היום יש איזה שהוא בסיס שמקבלים, כל תלמיד, אם הוא יהיה פחות, המשמעות תהיה שגלגלתם את הצורך לפתור את הפער לראשי הרשויות.
אסף זמיר: זה מה שזה יהיה.
אסף זמיר: ואתם עושים את זה ככה בעיני, אתם, זאת אומרת, משרד החינוך, מתוך הבנה שאנחנו לא נעמוד בפרץ הלחץ, נשנה סדרי עדיפויות אצלנו ונכסה את הפער הזה.
אסף זמיר: זה עוד סממן לדברים שבאופן סיסטמאתי קורים במדינת ישראל שבהם המדינה יוצאת החוצה והרשויות המקומיות צריכות לממן בעצמן שירותים שהמדינה צריכה לממן.
עמרם מצנע: אסף, אתם מתקצבים שווה את בתי-הספר בדרום ובצפון?
אסף זמיר: ממש לא.
אסף זמיר: אנחנו לא.
עמרם מצנע: אז איך אתה מסביר לתושב צפון תל-אביב שחלק ארי מהארנונה שלו הולך לבית-ספר בדרום?
אסף זמיר: אני מסביר, רגע, אני לא נותן כמעט, אני לא נותן כמעט בכלל, או בכלל, לאף בית-ספר בצפון.
אסף זמיר: אני מלכתחילה לא נותן.
אסף זמיר: אבל את הבסיס שהוא מקבל מהמדינה, הוא מקבל.
אסף זמיר: ברגע שאתה תגיד לו – אתה מעכשיו מקבל פחות, אין לך ספק שאני אצטרך להיכנס ולהשלים את הפער.
עמרם מצנע: לא לא, אני רק שאלתי, כדי שנבין.
אסף זמיר: אז אני מסביר לך .
עמרם מצנע: מה חובתה של המדינה?
אסף זמיר: אז אני אענה לך.
אסף זמיר: חובתה של המדינה, ואין פה ראש עיר או ראש רשות שלא מסכים, שהצורך לתקן את הפערים החברתיים ולצמצם ביניהם, קיים.
אסף זמיר: אין ספק בכלל.
אסף זמיר: והניסיון לקחת את הדיון לשאלה מי צריך לממן את זה, הוא מאוד הצליח לכם.
אסף זמיר: כי גם מוטי ששון מסכים שיש ילדים שמקבלים חינוך פחות טוב בארץ ומשקיעים בהם פחות ויש כאלה שיותר ומשקיעים בהם יותר וצריך ליצור איזון ביניהם או לאפשר שוויון הזדמנויות.
אסף זמיר: אבל מה, אבל מה, יש עוד המון דרכים לממן את זה.
אסף זמיר: הדיון פה הוא על האם צריך לצמצם פערים.
אסף זמיר: הדיון הוא לא על זה, הדיון הוא על השאלה מי מממן את זה ואיך.
אסף זמיר: זאת שאלה אחרת לגמרי.
אסף זמיר: כי אם הייתם מחליטים להגדיל את תקציב משרד החינוך ולהשקיע את כל השאר רק בפריפריה חברתית, אף אחד פה לא היה פוצה פה.
אסף זמיר: אנחנו מסכימים.
אסף זמיר: לא היינו אומרים תן לנו גם חלק.
ניר ברקת: אז אם כך, אתם, הרשויות החזקות, צריכות לבוא ולומר – אנחנו מוכנים להקפיא נומינאלית את המשאבים שאנחנו מקבלים או שיש לנו ולאפשר למדינה להשקיע דיפרנציאלית את העתיד.
ניר ברקת: אתה צריך להיות הראשון שאומר את זה.
אסף זמיר: אני אתן לאיתן אטיה לדבר על נושאים מאקרו כלכליים עירוניים ואני מדבר רק על החלוקה שלנו ומעבר לזה, יש לי עוד הערה קטנה.
<חיים ביבס: בעצם, מה שבאים ואומרים, סליחה שנייה, מה שאומרים היום, והוא אומר בצדק – בונים סל תלמיד בסיסי, מסודר.
עמרם מצנע: תצלמו את המצב הקיים.
<חיים ביבס: לצורך העניין, בוא.
<חיים ביבס: יש כמה דברים שצריך לתקן לכאן ולכאן, זה בסדר.
עמרם מצנע: אבל בעיקרון, לצלם את המצב הקיים ולהביא כסף נוסף.
<חיים ביבס: בעצם, מה שכל הזמן אמרו – קחו, תורידו בעצם את החינוך במקומות האלה.
עמרם מצנע: לא, לא אמרנו.
עמרם מצנע: זה לא הוויכוח.
<חיים ביבס: דקה, זה מה שאמרו עד היום ולשמחתי מאז שהשר הנוכחי נכנס, עם המנכ"לית, עם הצוות שנמצא שם, אמר את זה מוטי ובצדק – החשיבה היא לא פוליטית, היא חשיבה מקצועית נכונה.
<חיים ביבס: תבנו את הסל.
<חיים ביבס: אחרי שתבנו אותו תחליטו שבפריפריה, בפריפריה אתם נותנים 100% לצורך העניין, אהלן וסהלן.
<חיים ביבס: אנחנו נחליט אצלנו, לצורך העניין, האם אני בא לתושבים ואומר להם – רבותיי, אם אני רוצה תוספות נוספות צריך להעלות את הארנונה או לא.
עמרם מצנע: בוא, אני אתן לך.
<חיים ביבס: עכשיו, מה שאתה אומר, רק תשובה אליך, מכיוון שאתה מכיר את זה, היית ראש עיר וראש עיריית חיפה שדרך אגב, מבין הרשויות היום הגדולות, דווקא היא בתחום העסקים הציגו לנו את זה בגלובס, שהיא דווקא בהכנסות הכי גבוהות, פר עסקים במדינת ישראל.
<חיים ביבס: בסופו של דבר, בסופו של דבר צריך להבין דבר אחד מרכזי – רוב הרשויות במדינת ישראל, אמרתי 57?
<חיים ביבס: יש בקושי 20 רשויות שנמצאות בטווח שמדברים עליו.
<חיים ביבס: השאר זה רשויות מאוזנות.
<חיים ביבס: זאת אומרת, המשמעות שאם יפרו את זה, הם ייכנסו לגירעון מצד אחד, ומצד שני, במקום של הרשויות, ה- 150 - - -
יעקב אשר: יש הבדל בין חולון לתל-אביב.
יעקב אשר: יש הבדל.
<חיים ביבס: כן, רק עם כל הכבוד, עם כל הכבוד, יש 257 רשויות.
<חיים ביבס: תל-אביב אחת.
<חיים ביבס: יש עוד 256 רשויות.
<חיים ביבס: בוא ניקח את הפרופורציות הנכונות.