GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רויטל לן כהן: אני חושבת שאולי כדאי לתת את הדעת באמת לצרכים של הילדים בתוך העניין הזה, כשאנחנו כבר עושים את החשיבה הזאת ובודקים את המבנים החדשים, אז לנסות לחשוב גם על התפישות היום שאנחנו מכירים, של הילדים מבחינת הבשלויות השונות שלהם ויכול להיות שזה ייתן לנו עוד איזה שהיא נקודת ראות.
<רויטל לן כהן: ורק עוד מילה אחת, ממש, על הנושא של החינוך המיוחד.
<רויטל לן כהן: מאחר ובתיכונים באמת אין כמעט בכלל כיתות חינוך מיוחד, אז יש את 07.
<רויטל לן כהן: אבל לא כל הילדים 07 יכול לעזור להם ואז יוצא שבמקום שיהיה רצף של חינוך מיוחד כשירות, הם יכולים להיות או בכיתה רגילה או בבית ספר לחינוך מיוחד ועל זה אני חושבת שצריך לתת את הדעת, 07 לא מתאים לכל הילדים.
עמרם מצנע: חבר הכנסת ברכה, מיכל?
<מיכל כהן: אני חושבת שאין פה ויכוח לגבי איך היינו רוצים לראות את המערכת.
<מיכל כהן: אני חושבת, אני מקווה שאני לא ארגיז אף אחד, המקום שבעצם יש שני מעסיקים - - -
מוחמד ברכה: אולי תסבירי, המנכ"לית, למה נוצר האורגן הזה, של השש שנתי, אם אין לו נתונים של אורגן אחר?
<מיכל כהן: אני רוצה לומר שבעצם זה שהמבנה בתוך אורגן אחד של שש שנתי, יש שני מעסיקים, תובע הרבה מאוד הפרדות.
<מיכל כהן: בעצם, אם נסתכל אחורה, משם מתחיל הסיפור והוא הולך ומתפתח לצערי לאור השנים וכשמנשה, אתה אומר בכאב גדול, לא מעניין אותי, אני רוצה את הפיתרון, אז זה בסדר, אבל צריך לדעת שרפורמה אחת בוודאי תיתן חלק מהדברים, היא לא תפתור את הכל.
<מיכל כהן: אם באמת רוצים לדבר על נקודת השורש, השורש הוא בעצם זה שיש, איך אמרה שרה?
<מיכל כהן: יש לה את עמל, יש לה את העיר, יש לה את המשרד ועוד ידנו נטויה.
<מיכל כהן: זאת אומרת, שבחוויה של מנהל בית הספר, אפילו אין לו אדון אחד, במובן הזה.
<מיכל כהן: זאת אומרת, במהות, זה התחיל משם, שלקחו מבנה, אמרו שש שנתי, אבל עד כיתה ט', יש מדינה, ומכיתה ט', עכשיו, אני לא, קטונתי, אני לא רוצה להגיד עכשיו מהו הפיתרון, אני חושבת שהתפישה כאילו, כאילו, כל הבעיות, נכון הן הועצמו, אבל אם מדברים על שורש, זה שורש הבעיה ולשם נכנסו הרבה מבנים.
<רויטל לן כהן: אבל אם עכשיו התחילו - - -
עמרם מצנע: רויטל, באמת, עם כל הכבוד.
<מיכל כהן: אני רק מסיימת.
<מיכל כהן: לכן, אני אומרת, הרי המבנה השש שנתי נולד מזה שגם פעם היה חוק חינוך חובה עד כיתה י' ועכשיו עד י"ב והמדינה בכלל י"א י"ב היו רק המלצה, וכל הדברים האלה שלאורך הזמן.
<מיכל כהן: אני מאמינה, דרך אגב, אני מאמינה גדולה, כי גם לפני כן, גם אני באתי מהעל יסודי, גם לפני כן, היו כמו שאמרתי בהתחלה, מוסדות.
<מיכל כהן: אתם דווקא מובילים קו שאומר באמת ניסיון של רצף שש שנתי אמיתי, אמיתי, ולמרות שגם לפני כן, תזכרו ואמרתי את זה גם לפני, גם לפני כן תראו מה היה.
<מיכל כהן: בעצם, גם המבנה הארגוני לפני הרפורמות, עזבו את הרפורמות, לא נתן בעצם את התמיכה הפדגוגית, כי גם לפני כן הוא דיבר על מנגנונים של שמונה שעות לפחות.
<מיכל כהן: הרי אם לא היתה תמונה, לא היתה תמונה שרק 500 בתי ספר מתוך 1,300 הם שש שנתי ומתוך ה- 500 שבהם יש מורים כ- 40,000, רק 30% הם על הרצף.
<מיכל כהן: זאת אומרת, לכאורה היינו רוצים שבמבנה שש שנתי, לא יהיו רק 10,000 מורים או 11,000 מורים מתוך ה- 40,000 בחטיבה העליונה.
<קריאה: את יודעת למה זה קורה.
<מיכל כהן: אז אני אומרת, אני אומרת שגם לפני המבנה, אני מסכימה אתך שבמהות, ברגע שמדברים על מדיניות, חייבת להיות לזה תמיכה ארגונית ניהולית.
<מיכל כהן: ואני רק אומרת, הרפורמות העצימו.
<מיכל כהן: אבל בואו רק לא נהיה לגמרי - - -
עמרם מצנע: הם הביאו את זה למצב - - -
<מיכל כהן: הם העצימו את זה, אבל גם לפני כן, מנהל בחטיבה העליונה, גם לפני כן, היו שני מנהלים.
<מיכל כהן: נכון, אופק חדש הכריח אותנו, הרי ההסכם שיהיו מנהלים בחטיבות ביניים הוא מ- 77, הוא לא מעכשיו.
<מיכל כהן: הוא לא מעכשיו.
<מיכל כהן: שוב, זה חוקים ונהלים שהמשרד התווה.
<מיכל כהן: איפה יותר הוא אכף, איפה פחות, והרפורמות אילצו אותו ליישם את מה שהוא תבע כבר ב- 77.
<מיכל כהן: זאת אומרת, אני חושבת שהבעיה היא הרבה יותר מורכבת.
<מיכל כהן: אני מאמינה אבל גדולה שבתיאום הזה, אנחנו נוכל לגשר ואני כמוכם חושבת שאם נצליח בסוף לייצר רפורמה אחת, לא ניתן פיתרון כולל אבל ניתן הרבה מאוד כלים למנהלים, לעשות את העבודה.
שמעון אוחיון: משפט אחד, אמנם לצערי לא, בגלל ועדה אחרת, לא הייתי כאן בהתחלה והנושא הזה הוא מאוד מאוד חשוב לי.
שמעון אוחיון: מה שחשוב בכלל לגבי מערכת החינוך, המורה וכו'.
שמעון אוחיון: מה שהוליד בסך הכל מן הדיון הזה, שבוודאי יש כאן רצון משני הצדדים, או מסקנה, שרוצים רפורמה אחת.
<קריאה: אין שני צדדים.
שמעון אוחיון: נאמר שני הארגונים.
<קריאה: יש ארבעה צדדים לפחות.
שמעון אוחיון: בסדר, אנחנו מדברים כרגע, כרגע, יש לנו כרגע אופק חדש, עוז לתמורה ואנחנו רוצים לבנות רפורמה אחת וזאת הזדמנות, במיוחד, בוודאי לשש שנתי.
שמעון אוחיון: זאת הזדמנות גם לבחון תקלות ובעיות שנוצרו בשתי הרפורמות.
שמעון אוחיון: זאת הזדמנות לא לחזור על אותה שגיאה, כשאני מתבונן מן הצד ואני רואה בסך הכל לא רק ביטויים, שעון נוכחות, 7/24 ו- 40 שעות, אני ממש מתמלא חרדה בעניין הזה.
שמעון אוחיון: כשאני פוגש מורים ואומרים לי – הכל טוב ויפה, הוסיפו לי עוד 10%, 20%, אבל לא נשאר לי זמן לדבר עם הקולגה שמלמד את אותו מקצוע יחד אתי.
שמעון אוחיון: כלומר, חייבים לנצל את ההזדמנות גם כדי לבחון את ההשלכות ומה שקרה.
שמעון אוחיון: יש יותר ניסיון כמובן באופק חדש מאשר עוז לתמורה, כדי לבדוק וגם לבחון, אדוני האוצר.
שמעון אוחיון: לבחון.
שמעון אוחיון: אני קיימתי כאן דיון יחד, קיימנו כאן דיון יחד אתך, לגבי מבנה השכר.
שמעון אוחיון: אחרי הכל, מערכת החינוך זה המורים וזאת הזדמנות ואני לא הייתי רוצה לראות בסולם השכר במגזר הציבורי, מקום 20, 21, זה השכר למורים, על-פי הטבלה שהממונה על השכר הציג בעניין הזה ואם אנחנו רוצים ציבור של מורים מסור, מוכן, הכשיר את עצמו בעניין הזה ומוכן באמת להשקיע, אני חושב שבאמת גם האוצר גם צריך להיות פה שותף ויש כאן נכונות יפה מאוד מצד הארגונים, מצד אנשים מהשטח, בוודאי אנחנו כחברי ועדת החינוך ואני מקבל גם את ההזמנה.
שמעון אוחיון: אני יודע שעמרם היושב ראש מעסיק אותנו טוב מאוד בהרבה הרבה ישיבות, בהרבה סיורים ואם צריך, עוד סיור כדי ללמוד את הסוגיה הזאת, משום שאני רואה בה השלכות הרבה יותר ממה שאנחנו רואים אותו במסגרת של השש שנתי.
שמעון אוחיון: אלא כפי שאמרתי, לבחון גם את מבנה השכר, כדי לתת את התנאים הראויים למורים לעבוד.
עמרם מצנע: כם רוצה לסכם את הדיון החשוב הזה.
עמרם מצנע: השר שי פירון, בישיבה הקודמת שערכנו, לקראת פתיחת שנת הלימודים הנוכחית, והתייחסנו אז לנושא הרפורמות המקבילות, אמר, ואני מצטט – אנחנו לא יכולים להמשיך במערכת שבה יש שתי רפורמות בבית הספר השש שנתי.
עמרם מצנע: התהליך הזה חייב להיפתר, הוא לא קורה ביום, הוא צריך להיות בהסכמה, הוא צריך להיות בהתקרבות בין שני הארגונים.
עמרם מצנע: והוא המשיך ודיבר על דברים נוספים.
עמרם מצנע: תראו.
עמרם מצנע: קודם כל, אין ספק, אני רוצה להתייחס לדברים שלך, רויטל, שכולנו עוסקים כל הזמן בשיפור, התייעלות, החינוך, שזה בשביל הילדים.
עמרם מצנע: הם הלקוחות שלנו, הילדים וההורים ולצורך זה הכל נועד.
עמרם מצנע: פגיעה בפדגוגיה, כפי שאנחנו לומדים באמת מהמבנה הזה ומשתי הרפורמות, היא פגיעה משמעותית.
עמרם מצנע: כשאתה פוגע ביכולתו של המנהל לנהל את בית הספר ולשים את השיקולים הפדגוגיים החינוכיים בראש סולם החשיבות, אני לא אומר שהשיקולים האחרים הם אינם חשובים, אבל בראש סולם החשיבות, והמנהל הופך להיות מתמרן בין כל מיני אפשרויות של שיבוץ והעסקה, אתה פוגע בסופו של דבר במה שכולנו מתכוונים.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר לכם שזה אחד הדיונים הראשונים שאני מנהל, שבו יש הסכמה של כולם, כמעט על הכל.
עמרם מצנע: אבל הבעיה היא בסופו של דבר, איך באמת ההסכמה הזו מנצלים ומביאים לכך שבסוף הדרך גם יהיו פתרונות נכונים.
עמרם מצנע: זה צריך קצת יותר מרצון טוב, זה צריך קצת יותר מאגו של כל אחד על הממלכה ועל הטריטוריה שעליה הוא אחראי וזה צריך בהחלט להסתכל קדימה, עם הבנה של הטעויות ההיסטוריות שנעשו.
עמרם מצנע: דרך אגב, נדמה לי שחלק, כמעט כל אנשי המקצוע שאני דיברתי אתם, חושבים שאילו היינו יכולים לעצום את העיניים בערב ולהתעורר בבוקר וחוזרים לשמונה – ארבע, זה היה אולי הדבר הכי נכון.
עמרם מצנע: אבל אני בדקתי והשתכנעתי שזה בלתי הפיך.
עמרם מצנע: ולכן, בסופו של דבר, אנחנו צריכים להתאים את המערכת שלנו למערכת שש שנתית אחת נמשכת.
עמרם מצנע: זה שכולם אומרים – צריך רפורמה אחת, זה לא פותר את הבעיה.
עמרם מצנע: הבעיה היא שהרפורמה האחת הזו צריכה להיות מבוססת על טבלת שכר אחידה, כאשר לא משנה לאיזה ארגון שייך המורה או המנהל, אבל יש טבלת שכר אחידה, יש מנהל אחד לבית הספר השש שנתי ויש לו את כל הסמכויות ויש עצמאות פדגוגית מלאה למנהל בית ספר.
עמרם מצנע: דרך אגב, מערכת החינוך בצדק, אני מאוד מאוד בעד, מדברת בשנה האחרונה על יותר ויותר עצמאות למנהל בית הספר.
עמרם מצנע: בכל הנושאים, בנושאים הפדגוגיים, בחלוקת השעות, בשליטה על חלוקת השעות.
עמרם מצנע: ואנחנו כבר מזמן למדנו שבצורה מבוזרת שבה מנהלי בתי ספר מקבלים יותר ויותר עצמאות, דרך אגב, גם מורים בכיתות, זה לא רק מנהל בית ספר, זה צריך לרדת מלמעלה למטה, אנחנו מגיעים בסופו של דבר לא רק להישגים טובים יותר, לאחריות גדולה יותר, ליצירתיות של המנהלים ושל המורים ושל יכולת לפרוץ באמת את הקופסה שבה אנחנו כולנו שרויים כל הזמן, בלי הצורך כל הזמן לקבל אישורים והסכמות והבנות מכולם.
עמרם מצנע: בנושא החקיקה שדובר.
עמרם מצנע: אני מבקש ממשרד החינוך באמת ללמוד את העניין הזה ולבחון כיצד באמת, נותנים לבית ספר שש שנתי - - -
מוחמד ברכה: לפני שאתה מסיים.
מוחמד ברכה: למה לא לבקש מהמזכירות הפדגוגית להכין נייר - - -
עמרם מצנע: אני לא מבקש מהמזכירות.
עמרם מצנע: אני מבקש ממשרד החינוך.
מוחמד ברכה: סליחה, ממשרד החינוך.
מוחמד ברכה: שיכינו נייר עמדה שיועבר לגורמים השונים, שישימו התייחסויות.
עמרם מצנע: אני חוזר.
עמרם מצנע: אני מבקש ממשרד החינוך לבחון את העניין של חקיקה, אני עם השר כבר דיברתי לא פעם אחת, בכלל, מי שלא שם לב לזה, מערכת החינוך נשענת מעט מאוד על חוקים.
עמרם מצנע: ולכן, דרך אגב, כל שר חינוך שמגיע למשרד החינוך, משנה את כל העולם ואת סדרי הבראשית.
עמרם מצנע: אז משרד החינוך, נא לבדוק.
עמרם מצנע: אני מבקש ממחלקת מחקר שלנו בכנסת, גם כן, להכין איזה שהוא נייר שיבחן את הנושא הזה של חקיקה, של מעמד בית הספר העל יסודי, גם דוגמאות ממקומות אחרים, וגם כמובן, היכולת ולבחון מה צריך להגדיר.
עמרם מצנע: כי חקיקה היא מילה מקיפה, השאלה מה אנחנו רוצים להגדיר שייתן כלים לאחר מכן למערכת לתפקד ולעבוד.
<רועי פרלשטיין-דביר: ובתהליך הבחינה לשתף את כל הגורמים, זה מאוד חשוב.
<רועי פרלשטיין-דביר: מתלמידים דרך מורים, מנהלים, את כל המערכת.
עמרם מצנע: אנחנו נשתף.
עמרם מצנע: ברגע שיהיה לנו נייר עמדה כזה, אנחנו נשתף.
עמרם מצנע: רבותיי, כך אנחנו נוהגים וכך נמשיך לעשות.
עמרם מצנע: נכון שבעיית הבעלות היא לב העניין, אבל לב לב העניין זה בעצם קיומם של שני ארגונים.
עמרם מצנע: כי אם היה ארגון אחד, לא היתה בעיה למשרד החינוך, אני מניח שהוא גם לא היה מתנגד לכך, להעביר את מורי חטיבת הביניים גם כן לבעלות אחת.
עמרם מצנע: ולא משרד החינוך לא, להערכתי, לא משתגע מזה שהוא צריך להעסיק את כל המורים בהעסקה ישירה.
עמרם מצנע: אבל זה לא דבר שהוא ניתן, אני מניח, לשינוי, אבל זה מחייב באמת גם את שני הארגונים, ארגון המורים, הסתדרות המורים, שאני חושב שהרפורמה עוז לתמורה שני עוד זוכר אותה באמת מהגלגול הראשון שלה, כשהייתי ראש עיריית חיפה, בהסתדרות המורים אופק חדש, זה שתי רפורמות שאני מציע לא לזלזל בהן, הן חשובות מאוד, הן מהוות פריצות דרך משמעותיות ושינוי אמיתי במעמד המורה, בתנאי העבודה של המורה ובעיקר, כמובן, בתוצר, תוצר החינוך.
עמרם מצנע: אבל, ואני פונה גם בעניין הזה למשרד האוצר, שהביע הסכמה בעצם לרעיון של טבלת שכר אחידה, מוכרחים לתקן את זה.
עמרם מצנע: זה ממש בנפשנו.
עמרם מצנע: אנחנו משקיעים מיליארדים, ובסוף חסרים לנו הכמה מאות אולי מיליוני שקלים, כדי להשלים את התהליך הזה, ולא להשאיר זנבות פתוחים שמביאים מנהל בבית ספר להגיד פה ולהצהיר שהוא מותש.
עמרם מצנע: זה, אני חושב שזה דבר שצריך להדליק אצל כולנו מנורות אדומות מכל הכיוונים.
עמרם מצנע: אני ביקרתי אצל בנזי וביקרתי בהרבה מאוד בתי ספר, אני באמת שומע ממנהלי בתי הספר מין ייאוש כזה, של חוסר היכולת שלהם להתמקד במטרה הראשית שלשמה הם מנהלים את בית הספר.
עמרם מצנע: ואני גם שומע על העניין הזה, שמעתי, נפגשתי דווקא ברמת גן עם האגף שאחראי על שכר המורים, שהם בעצמם לא מוצאים את הרגליים והידיים עם כל הנהלים וההתאמות והאישורים שהם באים באמצע החודש להתחיל להכין את תלושי השכר למורים שהעירייה מעסיקה.
עמרם מצנע: באמת, סיבכנו את עצמנו וכמו שסיבכנו את עצמנו, אנחנו צריכים להתיר את התסבוכת הזו, כי אחד מהעקרונות בכלל של ניהול ושל מנהלים, זה פשטות.
עמרם מצנע: כל דבר שהוא מסובך ומורכב, הוא מחייב את כולנו לעסוק בזה כל הזמן, ולהוציא אנרגיה בדברים שהם לא המהות והם לא הדברים העיקריים.
עמרם מצנע: כתבה לי מיכל, לפחות התקדמנו, ואני מסכים.
עמרם מצנע: יש יותר התאמות.
עמרם מצנע: יש גישור שסוף סוף יצא לדרך.
עמרם מצנע: יש הידברות של כל הגורמים ויש מוטיבציה לכולם באמת להתמודד עם הבעיה ולהגיע לתוצאה נכונה וסבירה.
עמרם מצנע: אנחנו בוועדה, אל"ף, נמשיך לעקוב ולראות שהדברים באמת מתקדמים.
עמרם מצנע: נקיים דיונים, עוד פעם, על הדברים המהותיים וננסה באמת לגבש כיוון, שיכניס יותר חקיקה לתוך מערכת החינוך שנותנת הבנה יותר טובה, מכנה משותף, של מהן המטרות, מהם היעדים, מהן הזכויות, מהן החובות, ושלא כל פעם אפשר לשנות את זה, רק בגלל שאנשים מתחלפים במערכת.
עמרם מצנע: בוקר טוב לחבר הכנסת ברכה, בוקר טוב לכם.
עמרם מצנע: קודם כל, ההודעה האחרונה היתה מדינת ישראל, ממשלת ישראל, הקבינט, מקבלים את תנאי הפסקת האש ואנחנו כולנו בתקווה שאכן הפסקת האש תיכנס לפועל ותביא לשינוי כזה שלא נזדקק לעוד חילופי אש ונפגעים בשני הצדדים.
עמרם מצנע: אנחנו הבוקר בדיון בנושא שירותי רפואה לילדים עם צרכים מיוחדים – סייעות רפואיות בחינוך הרגיל ושירותי רפואה בחינוך המיוחד.
עמרם מצנע: היוזמה לדיון שלנו, לפחות, של ועדת החינוך, התחילה מפנייה של אבא של עילאי ברוך מרחובות, במקרה פה?
<יוליה ברוך: אני האימא.
עמרם מצנע: את האימא.
עמרם מצנע: יפה, ברוכה הבאה.
עמרם מצנע: שפנו אלינו וסיפרו לנו את סיפורו של עילאי והסתבר שעילאי יושב תקופה ארוכה מאוד בבית, כתוצאה מכך שהוא נמצא במערכת החינוך המוכר שאינו רשמי ובגלל איזה לקונה במכרז הישן, לא ניתן שם על ידי המדינה את הסיוע והליווי הרפואי הנדרש.
עמרם מצנע: וזה,
עמרם מצנע: לאחר בדיקת הדברים, לימוד המקרה, הסתבר שהבעיה, מעבר לבעיה הפרטית, הממוקדת, היא בעיה עקרונית רחבה.
עמרם מצנע: מאז, כמובן, נחשפנו לבעיית המכרז החדש, כפי שעלתה גם בישיבה של הוועדה לזכויות הילד, רק לפני שבוע ואני מצאתי לנכון לקיים את הדיון למרות שהיה דיון די ממצה בוועדה לזכויות הילד, גם בגלל המקרה הקונקרטי וגם בגלל כמובן הנושא הכולל.
עמרם מצנע: אני יודע ממשרד החינוך ותכף נשמע מהם, שהם בודקים את המכרז מחדש, תכף נשמע את זה כמובן מהם.
עמרם מצנע: אבל אני רוצה מעבר לבעיה העקרונית, להעיר הערה שהערתי גם אתמול, למי שהיה בדיון, בנושא ההסעות לילדה על כיסא גלגלים, שלא קיבלה אישור להסעות שמגיעות לה כדין, בטענה ששנת הלימודים הסתיימה ב- 20 ליוני, ובחינת הבגרות היתה אחרי ה- 20 ליוני.
עמרם מצנע: למה אני קושר את שני הדברים?
עמרם מצנע: כי אתמול אמרתי ואני אומר את זה גם היום, שאותי, אני מוכרח לומר שאני מוטרד מעבר לבעיות הארגוניות והמנהליות שאנחנו מדי פעם מאתרים ומנסים כמובן לגבות את משרדי הממשלה שיפתרו את הבעיות האלו, יש פה בעיה של תודעת שירות מאוד מאוד רעה ולא מתאימה.
עמרם מצנע: כלומר, עובד מדינה באשר הוא, שנתקל בבעיה קונקרטית, זורק את הטיפול בה כלפי מעלה, מבלי שהוא לדעתי יכול לפתור את הבעיה הקונקרטית.
עמרם מצנע: והעובדה שצצה בעיה ופה ילדה שלא סידרו לה הסעה לבחינת הבגרות, ופה ילד שיושב חודשים ארוכים בבית, כי כולם מסכימים שיש בעיה, אבל כביכול הגורמים בדרגים היותר נמוכים, אין כאילו סמכות.
עמרם מצנע: מתחבאים אחרי הנהלים.
עמרם מצנע: וזה דבר שזועק לשמיים.
עמרם מצנע: אמרתי אתמול שכל אחד מאיתנו הוא גם מקבל שירות וגם נותן שירות ואם היינו מחילים את אותן תפישות עולם ואותו רצון שלנו או אותה הטענה, אותה ביקורת שיש לנו כשאנחנו מקבלים שירות, היינו מחילים את זה על עצמנו כשאנחנו נותנים שירות, כל העולם היה נראה אחרת.
עמרם מצנע: ומשום מה, יש גם אטימות, ואתם יודעים מה?
עמרם מצנע: גם העסקת המערכת בכל מיני נקודות קונקרטיות וכל שדרת המערכת עד שר החינוך, עוסקים בלפתור איזה שהיא בעיה נקודתית לכבות איזה שהיא שריפה, במקום שיעסקו במדיניות, בפיקוח, באסטרטגיה, בשינויים.
עמרם מצנע: אז כולם עוסקים באיך פותרים את הפלונטר הזה, שהנהלים לא נתנו עליו את הדעת ומתחבאים אחרי – זה הנוהל.
עמרם מצנע: אותי זה מקומם.
עמרם מצנע: כפי שאתם יודעים, אני לא בא מהתיאוריה ומהפילוסופיה ומהאקדמיה.
עמרם מצנע: אני בא ממקומות שבהם בכל שנות חיי הייתי בעמדות שבהן היה צריך לתת פתרונות ולעשות מעשה.
עמרם מצנע: ואם אנחנו לא נסגל לעצמנו לראות בסוף את הלקוח שלנו, ותאמינו לי, כל אחד, כולל שר, כולל ראש עיר, הוא קודם כל מספק שירותים.
עמרם מצנע: ולראות את הלקוח במרכז העניינים ולנסות לא להעביר את הכדור הלאה, אלא להתמודד עם הבעיה ולפתור אותה, אם לא נצליח לשנות את הדבר הזה, אז באמת, כל הבירוקרטיה וכל הנהלים שאנחנו כל פעם כותבים מחדש ויורדים לפרטי פרטים מה עושים בכל מקרה, לא משאירים שום מקום ליוצאי דופן, למקרים שלא חשבנו עליהם, אז באמת אנחנו לא נצליח לקדם את המערכות שלנו.
עמרם מצנע: אז כל ההרצאה הזו היא לא הטפת מוסר אלא היא באמת ניסיון לעודד כל אחד ואחת לעשות בחלק שלו את המקסימום ואת הפתיחות הנדרשת ואת הרגישות הנדרשת, כדי שהמערכת הענקית הזו, עם מיליארדים של שקלים, עם אלפי עובדים, בסוף תיתן פיתרון למקרה הנקודתי האחד, השני, והשלישי.
עמרם מצנע: אני אבקש אולי ממך, מה שמך?
עמרם מצנע: יוליה, אולי בכל-זאת תספרי, לפני שאנחנו צוללים לנושא היותר עקרוני, ספרי את הסיפור.
<יוליה ברוך: לפני שנה, כשעילאי הגיע לגיל של לסיים את הגן, שהגן היה כן שייך למערכת הרשמית של משרד החינוך, עברנו ועדת השמה ו-ועדת שיבוץ וכל הגורמים הסכימו, באזור שלנו יש רק שני בתי-ספר שהיו יכולים להתאים לצרכים של עילאי, בית-ספר בטונה, שזה בית-ספר רשמי, ובית-ספר בטבע, שזה מוכר שאינו רשמי.
<יוליה ברוך: כולם החליטו, מאחר ולעילאי יש הרבה מאוד בעיות, הוא חולה במחלה גנטית מאוד מאוד נדירה, חשוכת מרפא, שהמסגרת הכי מתאימה לו זה בית-ספר בטבע.
<יוליה ברוך: לא נאמר לנו באותן הוועדות, שבמסגרות שהן מוכרות אך אינן רשמיות, השירות הרשמי של המדינה, של מתן סיעוד ורפואה, מופסק.
<יוליה ברוך: כאשר שאלנו, המפקחת דאז, יעל קמחי, של משרד החינוך, אמרה לנו – זה בטיפול.
<יוליה ברוך: זה היה אפריל-מאי, בערך.
<יוליה ברוך: באוקטובר אני קיבלתי טלפון מהמפקחת של גן רווה, ממירי קינן, ואמרה לי – בואי תעזרי לי בבקשה, אוקטובר השנה, 2013.
<יוליה ברוך: שנת הלימודים התחילה בסוף אוגוסט.
<יוליה ברוך: באוקטובר אני קיבלתי טלפון מהמפקחת מירי קינן ואמרה לי – בואי תעזרי לי לחפש אחות.
<יוליה ברוך: אין לנו מושג מה לעשות.
<יוליה ברוך: פנינו לכל המקומות, לכל הגורמים, פרסמנו מודעות, בואי תעזרי לי.
<יוליה ברוך: אמרתי – מה זאת אומרת?
<יוליה ברוך: זה לא עסק פרטי, לא שלי ולא שלך, מה זאת אומרת בואי תעזרי לי?
<יוליה ברוך: והיא נעלמה.
<יוליה ברוך: אחרי כמה זמן היא התקשרה אלי, אמרה לי – בואי, אני עכשיו בראיון עבודה, עם חומד של בחורה.
<יוליה ברוך: אמרתי – רגע, מטעם מי היא תעבוד?
<יוליה ברוך: מי יפקח עליה?
<יוליה ברוך: איך אפשר לבנות שירות סביב בן-אדם אחד?
<יוליה ברוך: וגם אז היא נעלמה.
<יוליה ברוך: אז אנחנו התחלנו במערכה של לפנות לכל מי שרק אפשר לפנות, ולפני כמה חודשים - - -
עמרם מצנע: ובכל התקופה הזו, עילאי יושב בבית?
<יוליה ברוך: עילאי בבית.
<יוליה ברוך: עילאי בבית וכל התקופה התכתבויות וכל התקופה פניות ועד היום, אפרופו נהלים, לא קיבלנו שום נוהל ושום חוזר מנכ"ל של משרד החינוך שאומר שמשהו צריך להיות ככה או אחרת.
<יוליה ברוך: הכל התנהל איתנו בעל-פה.
<יוליה ברוך: עד שהגענו לגב' מלכה קאווי, שהיא מתאמת בין חינוך רגיל לחינוך מיוחד, במשרד החינוך ולגב' חיימוביץ', שהיא המפקחת האזורית וכולם, זאת אומרת, יש הסכמה גורפת שאלה הצרכים של הילד.
<יוליה ברוך: אבל אף אחד לא יודע איך הם אמורים לספק אותם.
<יוליה ברוך: אז דיברנו עם שיבי, שהוא יועץ השר לחינוך מיוחד, ושיבי אמר לנו – תראו, במסגרות שהן מוכרות אך אינן רשמיות, משרד החינוך מעביר תקציב לבעלות והבעלות צריכה לשכור את השירות.
<יוליה ברוך: אבל הבעלות לא יודעת מאיפה לשכור את השירות.
<יוליה ברוך: שיבי אמר שקיימת רשימה של חברות שמפוקחות על-ידי משרד הבריאות, ושמהן הבעלות יכולה לשכור שירות.
<יוליה ברוך: עד היום לא קיבלנו את הרשימה הזאת.
<יוליה ברוך: כי כנראה היא גם לא קיימת.
<יוליה ברוך: יש חברה שנותנת שירות לשירות הרשמי, זה חברת פמיפרימיום, שיבי אמר שלצורך העניין, אפשר גם באופן פרטי, לא דר המכרז.
<יוליה ברוך: לשכור את השירות שלהם.
<יוליה ברוך: פמיפרימיום מתנגדת, היא טוענת שלמסגרות האלה הם לא נכנסים.
<יוליה ברוך: ואז יום אחד אני מקבלת טלפון ממלכה קאווי והיא אומרת שגב' עירית לבנה הציעה לה שחובש של מד"א יטפל בילד.
<יוליה ברוך: אני הרמתי טלפון למשרד הבריאות, למחלקה להנחיות מקצועיות, אמרו לי – זה לא חוקי.
<יוליה ברוך: הסמכויות של חובש של מד"א מסתיימות ברגע שהוא עוזב את האמבולנס.
<יוליה ברוך: הוא לא יכול לטפל בילד יום-יום, במסגרת של חינוך.
<יוליה ברוך: ומאז, כולם נעלמו.
<יוליה ברוך: אנחנו בבית.
עמרם מצנע: כל שנת הלימודים הזו, עילאי בבית?
<יוליה ברוך: הוא קיבל את התוכנית טללים, ממשרד החינוך, שזה ארבע וחצי שעות שבועיות, ארבע וחצי שעות שעות שבועיות של מורה שהיא כבן-אדם מקסימה, אבל אין לה שום הכשרה בחינוך מיוחד, כי מסתבר שגם טללים לא מעבירים הכשרה של חינוך מיוחד, זה מה שהוא קיבל.
<אילן שי: אילן שי, מהלשכה המשפטית.
מוחמד ברכה: אפשר שאלה, שתתייחס אליה, במהלך הדברים?
<אילן שי: בבקשה.
מוחמד ברכה: בהקצאה שדובר עליה למוכר הבלתי רשמי, יש הקצאה ייעודית?
עמרם מצנע: יש כסף.
מוחמד ברכה: ייעודי או שזה בתוך הגלובאלי?
עמרם מצנע: המנהלת או הבעלות, מקבלת את הכסף.
עמרם מצנע: הבעיה היא לא כסף פה.
מוחמד ברכה: פר תלמיד?
עמרם מצנע: פר מה שנקבע לתלמיד.
עמרם מצנע: לתלמיד הזה נקבע סל מסוים של שירותים והבעלות מקבלת את הכסף.
עמרם מצנע: הבעיה היא לא הכסף פה.
<אילן שי: כמו שאדוני אמר, במקרה הזה, בית-הספר, הבעלות של בית-הספר המוכר שאינו רשמי, קיבלה תקציב עבור אחות והאופן שבו משרד החינוך פועל ביחס למוסדות המוכרים שאינם רשמיים, הוא שהם מקבלים תקציב עבור העסקת כוח האדם הדרוש, במקרה הזה – אחות, שנותנת את המענה המקביל למענה של פמיפרימיום וזה נובע מהמאפיינים של המוסד המוכר שאינו רשמי.
<אילן שי: מוסד מוכר שאינו רשמי, שזה מוסד שבו בעלות פרטית קיבלה תקציב לצורך הפעלת מוסד חינוך, לא רק בנושאים האלה אלא גם בנושאים האחרים, משרד החינוך רואה אותה כמי שיש לה את הסמכות כגוף, כתאגיד שפועל במסגרת רישיון להפעיל מוסד חינוך, לשכור את כוח האדם לצורך הפעלת מוסד החינוך ומשרד החינוך מעביר את התקציב שנועד לאפשר לה לשכור את כוח האדם.
<אילן שי: מתן כוח אדם של משרד החינוך לגופים האלה, היה במידה מסוימת שולל את האוטונומיה שלהם.
<אילן שי: אי-אפשר מצד אחד לקבוע שגוף יפעיל במסגרת רישיון מוסד חינוך, ובצד השני להגיד – אבל באמצעות עובדים של משרד החינוך.
<אילן שי: זה במידה מסוימת סתירה.
<אילן שי: אני במקרה הספציפי הזה שוחחתי עם המנהלת והמנהלת אמרה לי שבמש מספר חודשים היתה אחות שישבה בבית הספר, זה המידע שאני קיבלתי מהמנהלת, במקרה הספציפי הזה היא אמרה שהיתה אחות שנשכרה על-ידי הבעלות, שישבה בבית-הספר באפס מעשה, כשההורים אומרים – אנחנו את האחות הזאת, היא לא מקובלת עלינו.
<יוליה ברוך: זה לא נכון.
עמרם מצנע: אני, בעקבות כל-כך הרבה אינפורמציה סותרת, ביקשתי מהעוזר שלי שאישית ילך וידבר עם כל הגורמים ורשומון זה באמת לשון המעטה על הסיפורים שאתה שומע שם מכל הכיוונים, בעובדה – הילד ישב בבית שנה.
עמרם מצנע: ועדיין יושב בבית.
עמרם מצנע: השאלה, עוד פעם, למשרד החינוך, אתה יועץ משפטי, מה היה צריך לעשות, כדי מראש, כדי שזה לא יקרה?
<אילן שי: אני את המידע קיבלתי מגורמים במשרד והמידע שאני קיבלתי מגורמים במשרד הוא שבמקרה הזה, ההורים עמדו על כך, מעבר למתן שירות על-ידי פמיפרימיום, על מתן שירות על-ידי גורמים שהם יאשרו.
<אילן שי: ובמשרד החינוך, עם כל הרצון לקיים דיאלוג עם ההורים, ההורים לא יכולים, אין להם זכות לבחור את נותני השירותים שניתנים לבתי-הספר.
עמרם מצנע: כן, אבל כנראה שהטענה הזו לא נכונה.
עמרם מצנע: גם אנחנו דיברנו עם המנהלת.
עמרם מצנע: המנהלת פה, במקרה?
עמרם מצנע: גם אנחנו דיברנו עם המנהלת ואני הבנתי שהמנהלת לא רצתה בכלל להתעסק עם הדבר הזה.
עמרם מצנע: אבל אתה מבין שגם, הלא המפקחות שאחראיות על ההשמה, המליצו להורים ללכת לבית-הספר הזה.
עמרם מצנע: זה לא שהיה פה בחירה של ההורים ללכת לבית-הספר המוכר שאיננו רשמי ואצלכם במשרד היתה תקלה, להערכתי זו תקלה, שבה החברה שזכתה במכרז לא הכניסו תחת הכנפיים שלה, גם את המוסדות המוכרים הבלתי רשמיים.
עמרם מצנע: שאליהם אתם שולחים ילדים שזקוקים לסיוע רפואי.
מוחמד ברכה: המוסדות יכלו לקנות את השירות מהחברה.
עמרם מצנע: החברה לא רצתה, כנראה.
<יוליה ברוך: סליחה, אני חייבת להשחיל פה מילה.
<יוליה ברוך: אנחנו לא התעקשנו, לא על חברה מסוימת, ולא על בן-אדם מסוים, זה שקר.
<יוליה ברוך: המנהלת לאורך כל הדרך אמרה – אני לא מתעסקת בזה, זה עניין של משרד החינוך.
<יוליה ברוך: ולמשרד החינוך אנחנו העברנו מס חד משמעי, אנחנו רוצים פיקוח של המדינה.
<יוליה ברוך: לא ברור לנו איך הושכרה אחות אחת, איך אפשר לבנות שירות סביב בן-אדם אחד, כל השאלות שלי, ששאלתי מי יפקח על אותה אחות, לא נענו עד היום הזה.
<יוליה ברוך: אנחנו ביקשנו שירות בפיקוח של המדינה.
<יוליה ברוך: במקרה אני אחות במקצועי, אין כזה דבר אחות פרילנסרית במדינת ישראל.
<יוליה ברוך: גם גוף פרטי שקם היום כמרפאה פרטית, מפוקח על-ידי משרד הבריאות.
<יוליה ברוך: משרד החינוך לא יכול לפקח על אחות בודדת שהושכרה על-ידי הרשות.
<יוליה בן משה: בוקר טוב, אני יוליה בן משה מעמותת קול הזכויות.
<יוליה בן משה: אני מברכת אותך על הפתיחה שהבעיה המרכזית שאנחנו מתעסקים איתה היא תודעת שירות.
<יוליה בן משה: אני גם כותבת לאנשי משרד החינוך את זה לאורך כל הדרך ואני במסגרת הדיאלוג הזה שנאמר, אני הרבה פעמים מוצאת את עצמי בהתכתבויות מול אותם אנשים, כשאני מגנה לא רק על הורים כמו יוליה, שהמנגנון האוטומאטי להפוך את ההורים להורים שקרנים.
<יוליה בן משה: אני ממש רוצה לשים את זה פה על השולחן, להפסיק להפוך את ההורים כשקרנים.
<יוליה בן משה: אין שום סיבה לאימא כזאת לשקר.
<יוליה בן משה: כל מה שהיא רוצה הוא להגן על הבן שלה ואני מזמינה את אנשי משרד החינוך, די.
<יוליה ברוך: שוב.
<יוליה בן משה: שוב, בפעם האלף.
<יוליה בן משה: כשיש בעיה לא לעשות.
<יוליה בן משה: אני כל-כך הרבה פעמים מוצאת את עצמי ברשומונים של הקלטות של שיחות, של נהגים, סייעות, הורים, שמוכיחים לי – אני לא משקר, אני דובר אמת.
<יוליה בן משה: זה לא אנושי שהורים צריכים להגן קודם כל על שמם הטוב ואחר-כך על האינטרס של הילד שלהם.
<יוליה בן משה: מספיק עם להפוך הורים לשקרנים, אין סיבה שהיא תשקר.
עמרם מצנע: דרך אגב, חלק מהעניין שאני ראיתי לכל אורך הטיפול, שאין כתובת להורים.
עמרם מצנע: זאת אומרת, הם פונים למשרד החינוך, פונים לכל הדרגות, ממעטים מאוד, אם בכלל, לדבר אתם וגם עכשיו, אתה, מה אתה אומר?
עמרם מצנע: אתה אומר – דיברנו עם המנהלת.
עמרם מצנע: אבל לא דיברתם עם ההורים.
עמרם מצנע: לא לקחתם, לא עשיתם באיזה שהיא רמה של מנהלת מחוז, של מנהלת אגף, להגיד – תקנו אותי אם אני טועה, לקרוא למנהלת, להורים, למי שאחראי על זה – בואו סביב שולחן אחד, נשמע מה הבעיה וננסה לפתור אותה.
<יוליה בן משה: הם לא רוצים לשבת איתנו, הם אומרים את זה בצורה מפורשת, בשום נושא.
עמרם מצנע: יש פה את משרד החינוך, הוא ידע לענות.
<נועה ביתן: אני נועה מאקי"ם והגיעה איתי אימא לילד עם מוגבלות.