GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
טלי פלוסקוב: אם אנחנו מדברים על מוזיאון, יש הגדרות מאוד מוגדרות מה זה מוזיאון.
טלי פלוסקוב: בעיניי כל ההגדרות שיש לך בהגדרה כמוזיאון זה אך ורק למרכז הארץ, אין שום הבדל בין מוזיאון בתל אביב למוזיאון בערד, או בירוחם.
טלי פלוסקוב: הקריטריונים זה אותם קריטריונים.
טלי פלוסקוב: לדוגמה מרכז המבקרים במוזיאון זה אחד מהקריטריונים, שכמובן ערד לא יכולה להתחרות עם תל אביב.
טלי פלוסקוב: אבל למה כל זה?
טלי פלוסקוב: כל זה רק מזה שהאמנים האלה צריכים לשלם ארנונה וזה דבר שאנחנו לא מצליחים לאכול אותו.
טלי פלוסקוב: מול משרד הפנים ומול כל הגורמים אנחנו לא מצליחים לעשות שום דבר, כי המוזיאונים האלה לא עומדים בקריטריונים של מוזיאונים ולכן הם משלמים ארנונה מאוד מאוד גבוהה ולצערי הרב יש אמנים שלא מחזיקים מעמד בגלל זה.
טלי פלוסקוב: אמנים מוכשרים, אמנים שבאמת יכולים לתרום ויכולים לעשות המון.
עמרם מצנע: המבנה הוא של המועצה?
טלי פלוסקוב: לא, המבנה הוא מבנה תעשייה, אבל ארנונה משלמים לעירייה.
עמרם מצנע: לא, הוא מושכר לעירייה?
טלי פלוסקוב: לא, הוא מושכר לאמן.
עמרם מצנע: אז שהעירייה תשכור אותו ותיתן לאמנים מקום, אז לא צריך לשלם ארנונה.
טלי פלוסקוב: זה לא כל כך פשוט, כי כל אמן - - - אני צריכה לצאת להקצאה, אתה יודע את התהליך.
טלי פלוסקוב: אתה עברת את כל זה, אתה מכיר את זה.
טלי פלוסקוב: ועוד פעם, אנחנו מדברים על משהו היסטורי ויש גם עלות ואני לא יכולה לקחת על עצמי עלות של מבנה תעשייה כאשר אני לא יודעת שהמבנה - - - אם היו לי כספים ואיזה שהיא קרן בצד, אולי הייתי יכולה - - -
עמרם מצנע: משלמים או שהם נתנו את זה - - -
טלי פלוסקוב: משלמים.
טלי פלוסקוב: אמנם סכום מסובסד, זה לא סכומים גבוהים כמו שמשלמים - - - משלמים.
טלי פלוסקוב: עדיין, עזוב, אני כרגע מדברת על המוזיאונים ויש עוד הרבה דברים שעוד מגיעים למוזיאון כמוזיאון, אז אני חושבת שאולי פעם הוועדה צריכה גם לחשוב על זה, מה הקריטריונים למוזיאונים ומה ההבדל בין מוזיאון בתל אביב לבין מוזיאון בעיר פריפריה, שגם כאן לאמן יש אותן זכויות כאמן ותאמין לי, יש פה אמנים לא פחות מוכשרים ממה שיש בתל אביב, רק אנחנו כל הזמן מקשים עליהם, לא נותנים להם - - - במקום לחשוב על היצירה הם חושבים איך משלמים ארנונה.
עמרם מצנע: אבל השאלה אם את לא מפרידה בין סדנאות לאמנים ומוזיאון.
עמרם מצנע: מוזיאון זה לא סדנה לאמנים.
טלי פלוסקוב: נכון, אבל יש לי מוזיאון, אני לא מדברת על סדנאות לאמנים.
עמרם מצנע: שמה יש בו?
טלי פלוסקוב: מוזיאון זכוכית לדוגמה.
טלי פלוסקוב: זה מוזיאון, אנשים מגיעים לשם לביקורים ואם אתה תיכנס למוזיאון אתה תבין על איזה אמן ובאיזה רמה מדובר.
עמרם מצנע: זה אמן אחד?
טלי פלוסקוב: במקרה הזה זה אמן אחד, מוזיאון הזכוכית זה אמן אחד, זה היצירות שלו.
טלי פלוסקוב: גדעון פרידמן שמו.
עמרם מצנע: זה אותו עירוב בין מוזיאון לסדנת יצירה.
טלי פלוסקוב: זה לא סדנת יצירה, אצלו זה מוזיאון פרופר.
<דודי אוחנינה: הוא גם עובד שם, יש לו גם את הסדנה.
טלי פלוסקוב: כן, אבל הסדנאות שהוא עושה הוא עושה בנפרד, במקום אחר, אבל יש לו מוזיאון.
<יהודית גידלי: אבל יש קריטריונים למוזיאון.
טלי פלוסקוב: נכון, על זה אני מדברת.
טלי פלוסקוב: אני אומרת שהקריטריונים צריכים להיות שונים בין תל אביב לעיר פריפריה, או לפי מספר התושבים.
טלי פלוסקוב: צריך איכשהו לבנות איך אנחנו גם פה תומכים במוזיאונים.
טלי פלוסקוב: גם המוזיאון ההיסטורי שלנו, המוזיאון ההיסטורי של ערד, אבל עזבו, פה אנחנו לקחנו את זה על עצמנו לכן שם אנחנו לא משלמים.
טלי פלוסקוב: הלכתי לפי המתכונת שאתה הצעת אותה, כשמדובר על מוזיאון העיר.
<דודי אוחנינה: גם במוזיאון הזכוכית הלכנו לפי המתכונת, בהתחלה שמנו אותו תחת המתנ"ס, בשביל שלא ישלם ארנונה, אבל דודו כהן בזמנו, כשהיה ממונה על המחוז, באיזה שהוא שלב החליט שזה לא תקין וביקש שלא נעשה את זה יותר.
טלי פלוסקוב: אני רוצה לגעת בכמה מילים כמה כסף אנחנו כעיר משקיעים במערכת החינוך.
עמרם מצנע: מה התקציב הכולל שלכם?
טלי פלוסקוב: אנחנו היום מתקרבים ל-140 מיליון שקל שוטף.
עמרם מצנע: מה הגירעון השנתי?
עמרם מצנע: המצטבר?
טלי פלוסקוב: המצטבר 16 מיליון.
עמרם מצנע: נמוך.
טלי פלוסקוב: יחסית.
עמרם מצנע: לא יחסית, זה נחשב לנמוך.
טלי פלוסקוב: אז מה זה אומר?
טלי פלוסקוב: אתה מאשר להגדיל לי אותו?
עמרם מצנע: אני לא מאשר כלום ואני גם מציע לך לא להגדיל אותו, אבל זה נמוך מאוד.
עמרם מצנע: על 130, 140 מיליון שוטף, 16 מצטבר זה נמוך מאוד.
טלי פלוסקוב: אני מסכימה איתך - - -
עמרם מצנע: כשאני הגעתי לירוחם, על 60 מיליון, שזה התקציב השוטף שלהם, היה 35 מיליון מצטבר.
טלי פלוסקוב: אני רוצה להגיד לך, נכון לרגע, התחושה שלי שהשנה אנחנו הולכים להגדיל את הגירעון המצטבר, כי המצב הוא מאוד קשה.
טלי פלוסקוב: הקטינו לנו את מענק האיזון, הקטינו לנו חד צדדית, פתאום משרד האוצר נכנס והחליט שהוא לא נותן לנו את כמות ההלוואות שמשרד הפנים אישר, שאני לא מבינה מה קורה פה, איך משרד הפנים מאשר ומשרד האוצר משנה את ההחלטה שלו.
טלי פלוסקוב: על פניו נראה לי שהשנה תהיה שנה קשה מאוד, למרות שכמובן, כמו שאתה מבין, אנחנו מתכוונים להילחם עוד, אבל זה המצב.
טלי פלוסקוב: מה שאני רוצה להגיד, ש-58% מתקציב החינוך בעירייה הוא תקציב מוניציפאלי.
טלי פלוסקוב: זאת אומרת אנחנו לא שמים - - -
עמרם מצנע: כמה מתוך זה הוא כסף של הרשות?
טלי פלוסקוב: התקציב של החינוך זה 33 מיליון שקל - - -
עמרם מצנע: לא, אבל זה סך הכול.
עמרם מצנע: כמה מתוך זה - - -
טלי פלוסקוב: 60%.
טלי פלוסקוב: מתוך 33 מיליון 60% זה אנחנו.
עמרם מצנע: ומה הם הדברים המרכזיים שאתם תומכים בהם?
טלי פלוסקוב: רחל, את רוצה לפרט קצת?
<רחלי אברמזון: כל מיני מאטצ'ינגים שיש לנו למשל בתכניות, מיל"ה, תכנית רבדים, התכנית - - -
עמרם מצנע: לא, אבל, אם יש לך נתון כזה, מה היא הדלתא, מעבר למה שמשרד החינוך נותן, מעבר למאטצ'ינג שלכם, מה הדלתא שאתם מחליטים מרצונכם החופשי להשקיע?
<רחלי אברמזון: אני מניחה שזה משהו כמו מחצית ממה שיש לנו בתקציב, כי אנחנו תומכים גם בתגבורים בתוך בתי הספר, אנחנו תומכים גם בפרויקטים פדגוגיים, אנחנו משלימים גם - - - למשל, כל תכנית מרחבי החינוך, היא אמנם מתוקצבת על ידי המשרד, אבל יש לה עוד הרבה מאוד השלכות שהרשות המקומית נותנת תגבורים בתוך גני ילדים, למשל, בחונכויות - - -
עמרם מצנע: לדוגמה תיכון אורט.
עמרם מצנע: אתם חתומים עם אורט בטח על כך שמתחלקים בגירעון בחצי.
עמרם מצנע: יש גירעון?
טלי פלוסקוב: בחטיבת הביניים.
<רחלי אברמזון: מעבר לזה אנחנו בכל שנה תומכים בעוד 400,000 שקלים בתכניות ובקידום תכניות בתוך התיכון בלי שום קשר, כולל - - -
עמרם מצנע: שזה מאטצ'ינג מול אורט?
<רחלי אברמזון: שזה בלי שום קשר להסכם שיש לנו מולם, עם גירעון וחצי בהשתתפות.
<רחלי אברמזון: מעבר לזה יש תקציב שהוא נטו, רק לתמיכה בפרויקטים - - -
טלי פלוסקוב: לפני שנתיים גם תמכתי ב-800,000 שקל.
טלי פלוסקוב: הייתה לי אפשרות קצת יותר, החלטתי לתת עוד דגש.
<רחלי אברמזון: תכניות מצוינות, משלחות לפולין.
<רחלי אברמזון: הרבה מאוד ילדים, אנחנו רואים שמספר הילדים הולך וגדל במעגל הזה שאנחנו מוציאים לפולין במשלחות שלנו ואנחנו נותנים מעכשיו מלגות.
<רחלי אברמזון: גם תמיכה בבית הספר התיכון למקצועות התעשייה, היא גם ניתנת, כ-250 - - -
עמרם מצנע: חוץ מהדמוקרטי יש עוד בתי ספר ייחודיים?
<רחלי אברמזון: כל בתי הספר שלנו הם ייחודיים.
עמרם מצנע: לא, מבחינת הגדרת משרד החינוך.
<רחלי אברמזון: במרחבי החינוך הם - - -
טלי פלוסקוב: הוא לא מדבר על מרחבי החינוך.
<רחלי אברמזון: מעבר לדמוקרטי אין, זה מה שיש.
עמרם מצנע: אתה הדמוקרטי, איך אתם מסתדרים עם תשלומי הורים עכשיו, לפי הנהלים החדשים?
<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו קודם כל ממתינים עדיין לתשובה של הוועדה, מה שנקרא אם וכאשר אנחנו הגענו עם המשרד לאיזה שהיא הבנה של הפחתת תשלומי הורים הדרגתית.
<יובל ארנפרוינד-כהן: ספציפית לא תהיה כל כך בעיה, כי גם ככה תשלומי ההורים שלנו הם לא כל כך גבוהים, יחסית לחלק מהדמוקרטיים, במיוחד במרכז.
<יובל ארנפרוינד-כהן: אז לפי חוזר מנכ"ל לרדת לאזור הנדרש, אנחנו נוכל לעשות את זה, לדעתי, תוך שנתיים-שלוש.
<יובל ארנפרוינד-כהן: לרדת מ-7,500 ל-5 או 4, ולרדת מ-16 ל-5 או 4, זה סרט אחר לגמרי.
<יובל ארנפרוינד-כהן: 70.
עמרם מצנע: על כמה כיתות?
עמרם מצנע: כמה שכבות?
<יובל ארנפרוינד-כהן: עד כיתה ח' אצלנו בבית הספר.
עמרם מצנע: זה פחות מ-10 ילדים בכיתה?
<יובל ארנפרוינד-כהן: כן, זה ממש כיתות קטנות.
<יובל ארנפרוינד-כהן: ויש לנו - - -
עמרם מצנע: ולמורים אתם משלמים לפי אופק חדש?
<יובל ארנפרוינד-כהן: לא.
<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו במצב - - -
עמרם מצנע: אבל זה חלק מהכניסה לתהליך.
עמרם מצנע: בתי ספר דמוקרטיים במספרים האלה לא יחזיקו מעמד.
<יובל ארנפרוינד-כהן: לא, ברור שהדבר הכי גדול שלנו זה לגדול.
<יובל ארנפרוינד-כהן: איך שלא מסתכלים על זה, בית ספר ציבורי לא יכול להיות כל כך קטן.
<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו מאמינים שאנחנו כל כך קטנים עד עכשיו אל"ף, בגלל תשלומי ההורים, ובי"ת, בגלל בוא נגיד יותר הוא לא חלק מהמיינסטרים.
עמרם מצנע: לא, גם אם בתי הספר היסודיים האחרים הם טובים, אז אין מוטיבציה כל כך גדולה ללכת לשם.
<יובל ארנפרוינד-כהן: קודם כל כן, אבל אנחנו גם טובים.
טלי פלוסקוב: אני גם רוצה להגיד לך שיש הרבה משפחות שהגיעו לערד בגלל בית הספר הדמוקרטי.
טלי פלוסקוב: אז תביא לי תושבים חדשים, לא על חשבון היסודי.
<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו עובדים על זה, טלי, אבל אנחנו בית הספר הדמוקרטי היחידי בדרום, אז זה מאוד משמעותי וזו גם נקודה מעניינת.
<יובל ארנפרוינד-כהן: עכשיו יש עוד יוזמה בקרית גת, שאנחנו מלווים.
עמרם מצנע: באים לכאן ילדים מחוץ לערד?
<יובל ארנפרוינד-כהן: כן, יש ילדים בודדים מחוץ לערד.
<יובל ארנפרוינד-כהן: יש מהר עמשא, יש מחוות בודדים, יש מעומר.
<יובל ארנפרוינד-כהן: ולמשל יש ממש משפחות שמגיעות אלינו לראות את בית הספר, כי הם מחליטים שהם עוברים דרומה והם בודקים את ערד וחלק מזה זה בגלל בית הספר.
<יובל ארנפרוינד-כהן: אז אני חושב, שוב, שזה משהו שיכול להיות מאוד מאוד אטרקטיבי וזה עניין של שיח, איזה שיח חינוכי אנחנו רוצים לנהל.
<יובל ארנפרוינד-כהן: כמובן שאצלנו הוא שונה מבתי הספר הרגילים ואנחנו חושבים שיש לו מקום.
טלי פלוסקוב: כן, אין יותר טוב מלראות בעיניים מאשר לדבר, אז אנחנו נצא עכשיו כמובן לסיור.
טלי פלוסקוב: לפני שאנחנו מסיימים אני רוצה להגיד שאני מקווה שבשנה הבאה אנחנו שוב נגיש מועמדות לפרס חינוך ואני כולי תקווה ומאמינה מאוד שבאמת מערכת שעברה כזה שינוי ואני חייבת להגיד לך, יש פה אנשים מקסימים שלכל אחד מהם יש את החלק בכל מה שקורה כאן.
טלי פלוסקוב: ואמרתי לך שם בצד, מנהלי בתי הספר היסודיים, כמעט כולם חדשים, כולם ערדניקים, שזה מאוד מאוד חשוב, ואני אמשיך לקדם את הערדניקים.
טלי פלוסקוב: אני מקווה שבפעם הבאה אתה תרים לי טלפון ותברך אותי על הזכייה בפרס החינוך.
עמרם מצנע: מה קורה עם בית הספר של החופש הגדול אצלכם?
<רחלי אברמזון: אנחנו נפעיל את בתי הספר במלואם, כל היסודיים עד כיתה ה'.
עמרם מצנע: אבל רק א'-ב' נכנסים לזה.
<רחלי אברמזון: אנחנו קיבלנו אישור.
<רחלי אברמזון: ביקשנו ג'-ה' וקיבלנו.
<רחלי אברמזון: אנחנו נפעיל אותם גם עם אפשרות להורים להאריך את יום הלימודים עד השעה ארבע בתוספת תשלום שהיא יחסית והיא אושרה לנו.
עמרם מצנע: המנהלים והמורים - - -
<רחלי אברמזון: המנהלים ומורים, המנהלים שלנו מנהלים את בתי הספר של החופש הגדול.
<רחלי אברמזון: יחד עם זה אני רוצה לומר שאנחנו גם נמשיך ונאפשר להורים עד 14 באוגוסט מסגרות באותה מתכונת של בתי הספר של הקיץ, של החופש הגדול.
<רחלי אברמזון: אז אנחנו נאפשר, כי אנחנו מזהים שהאוכלוסייה זקוקה למסגרות האלה, בעיקר בגני הילדים וכיתות א'-ב'.
<רחלי אברמזון: אז א'-ב' וגם הגנים ימשיכו עד 14 באוגוסט וכל התלמידים מגן ועד כיתה ה', עד ה-21, תתאפשר להם גם מסגרת עד ארבע.
<רחלי אברמזון: והפעילויות הן מאוד מגוונות, נרתמו כל השותפים, גם מועצת ההורים העירונית וגם יחידת הנוער.
<רחלי אברמזון: כולם נמצאים בתוך ההובלה של התהליך הזה, המנהלים, צוותים.
<רחלי אברמזון: ההיענות הייתה נפלאה.
<רחלי אברמזון: אז אנחנו באמת הולכים לקראת קיץ של - - -
טלי פלוסקוב: כן, פרויקט מצוין.
טלי פלוסקוב: אתה רוצה להגיד עוד משהו, משהו לשאול?
עמרם מצנע: אני, אל"ף, רוצה להודות לך, טלי.
עמרם מצנע: אנחנו מכירים כבר מהאזור, מה שנקרא.
עמרם מצנע: ובאמת גם ההתרשמות שלי, שהיא התרשמות חיצונית, לא רק מהפגישה, אלא בכלל מהאינפורמציה שאנחנו ניזונים ממנה, ערד בשנים האחרונות, מאז יציאתה מהוועדה הממונה, קיבלה תנופה ולפי דעתי בעיקר הצלחתם למקסם את הגאווה המקומית.
עמרם מצנע: אני טוען שיישוב שיש בו גאווה על הישגיו ועל אופיו ועל הייחוד שלו והוא מצליח להדביק בזה גם את העוסקים במלאכה אבל גם את התושבים, אז אפילו השמים הם לא הגבול.
עמרם מצנע: מה שיכול היישוב לעשות אף אחד אחר מבחוץ לא יכול לעשות עבורו.
טלי פלוסקוב: צודק לגמרי.
עמרם מצנע: אני מבקר הרבה ביישובים ואני רואה, כולם מקטרים, זה לא נותנים, שם לא נותנים, אפשר פה, אבל בסוף התוצאות הן מתוך יוזמות מקומיות, מנהיגות מקומית ויכולת מקומית עם מה שיש לעשות הכי טוב.
עמרם מצנע: דבר שני, אני לא צריך להגיד, כי אני חסיד, תמיד הייתי, שהחינוך הוא הדבר החשוב ביותר וראשי ערים שהבינו, ויותר ראשי ערים מבינים את זה, העיר שלהם השתנתה.
עמרם מצנע: מי שמשקיע במדרכות משולבות ובכיכרות ובכל מיני פנסים מסולסלים, וחושב שהחינוך זה אחריות של מישהו אחר, אז הוא מוצא את עצמו בסוף במשבר.
עמרם מצנע: זה באמת הדבר הכי חשוב, וחינוך, כפי שאתם באמת מפרטים פה, זה לא רק שעות בית ספר, זה לפני וזה אחרי וכל החינוך הבלתי פורמלי.
עמרם מצנע: מערכת החינוך, לא צריך להגיד, עוברת תזזית.
עמרם מצנע: המונח תזזית, לפעמים יש בו אלמנטים חיוביים ולפעמים יש בו אלמנטים בעייתיים והרבה פעמים אני אומר לשר החינוך 'קצת פחות רפורמות, אבל להטמיע אותן עד הסוף'.
עמרם מצנע: זו מערכת ענקית וכשאתה אומר משהו למעלה בראש המטוטלת, עד שזה מגיע לכיתת הלימוד ועד שזה מיושם בפועל, זה לוקח הרבה מאוד זמן, אבל הכיוונים הם לדעתי נכונים, זה הרבה יותר עצמאות למנהלים, לבתי ספר, הרבה יותר שיתוף פעולה עם הורים, חינוך על הרצף, פחות בחינות חיצוניות ויותר דברים תוכניים וזה בהחלט כיוונים נכונים.
עמרם מצנע: הוועדה שאני בראשה שמה לעצמה כמטרה מרכזית צמצום פערים בין פריפריה למרכז ואתם תראו, לפי דעתי, בתקופה הנראית לעין, שינויים גם בהקצבות.
עמרם מצנע: יותר תקציבים לילדים בפריפריה לילדים במרכז.
עמרם מצנע: דווקא מי שבא, אני הייתי עשר שנים בחיפה וחמש שנים בירוחם, אני מכיר ומבין יותר טוב את ההבדלים ויודע שאם אתה משקיע ומכניס יותר אנרגיה של משאבים ותשומת לב התוצאות הן מדהימות.
עמרם מצנע: לכן אנחנו מנסים למצוא את הדרכים איך לשפר בצורה מאוד משמעותית את הדיפרנציאציה הזו.
עמרם מצנע: יש לא מעט קשיים, אבל לפי הערכתי זה יקרה בהרבה מאוד תחומים ויופנו יותר משאבים לפריפריה הזו, גם פריפריה גיאוגרפית, גם חברתית וכן הלאה וכן הלאה.
עמרם מצנע: כך שמבחינה זו אני מקווה שתהיינה הפתעות לחיוב.
<שוש פישמן: אני מאמינה שאנחנו הולכים לעבור שינוי מאוד גדול בתיכון, השאלה היא, האוניברסיטאות מקבלות את השינוי הזה?
עמרם מצנע: את מעלה נקודה מאוד חשובה.
עמרם מצנע: התהליך הזה קצת מתעכב כי ללא הסכמה עם האוניברסיטאות לא יעזור כלום.
עמרם מצנע: יש היום הבנות, הן עדיין לא מספיק מסוכמות, אבל בהחלט אם לא נגיע להבנות אז הרפורמה הזו לא תצליח.
<שוש פישמן: אני מבינה שהאור הירוק לצאת לרפורמה כבר יצא לדרך.
עמרם מצנע: כן, אבל זה מאוד בשלבים.
עמרם מצנע: המחזור, למשל, שהיום בי"א, בטח בי"ב, כבר לא - - -
<שוש פישמן: לא, אלה שעולים ל-י' - - -
עמרם מצנע: יש הסכמה עם ועד ראשי האוניברסיטאות על כך שהקריטריונים שייקבעו לתיכונים יספקו אותם.
עמרם מצנע: זה תנאי מפתח.
עמרם מצנע: אין ספק בזה.
<שוש פישמן: אחרת כל הרפורמה הזו - - -
עמרם מצנע: יש באמת הרבה דו שיח.
עמרם מצנע: אני אישית חושב שהיה צריך להסתפק בשלוש עד חמש בחינות בגרות חיצוניות, כל היתר להעביר לתוך המערכת, אבל זה לא יכול לקרות בן לילה, בגלל שהמנטליות שאנחנו פיתחנו לאורך השנים יצרה מציאות שבה אם אין בחינה או אין בחינת בגרות בסוף זה לא שווה.
עמרם מצנע: צריך עכשיו לשנות וזה לא יום ולא יומיים ולא באמירה כזו או אחרת.
עמרם מצנע: לכן זה ייקח את הזמן שלו.
עמרם מצנע: אבל החשיבות, ושי פירון מבין את זה, שללא הסכמה עם ועד ראשי האוניברסיטאות על נהלי הקבלה זה לא שווה שום דבר.
<שוש פישמן: אני חייבת להגיד לך רק עוד דבר אחד, שהוא מאוד מאוד חשוב, שאנחנו כהורים, בטוחה שאנחנו יותר שותפים במערכת, וזה באמת המקום להגיד תודה לטלי ורחלי, כי השותפות שלנו כוועד ההורים בתוך העיר הוא אדיר וענק וזה באמת בזכותן ובזכות הבמה שהן נותנות לנו, אבל כשדיברת על עזרה לפריפריה, אני אומרת שכל הזמן שוכחים ותמיד מקצים כספים לשני הקצוות, או לחלשים, או לחבר'ה המצטיינים, והמסה הקריטית נמצאת תמיד באמצע.
<שוש פישמן: הילד שמקבל 70 ורוצה לקבל את ה-90, הילד שמקבל 60 ורוצה לקבל את ה-85 או ה-90, כאן אנחנו כהורים נופלים בין הכיסאות הרבה פעמים.
<שוש פישמן: המערכת בדרך כלל נותנת לילדים הנחשלים ולילדים המצטיינים.
<שוש פישמן: ואם תיקח אותם, כ-1,200 תלמידים, כל המסה נמצאת באמצע והמסה הזאת, למזלנו הטוב יש לנו מנהלת מחלקת חינוך שכל פעם שפונים אליה היא רק נותנת, וגם ראש עיר, ומנהל תיכון שמבין את זה, אבל כ - - - אני לא יודעת למה המערכת ככלל שמה את שני הקצוות האלה והמסה הקריטית בדרך כלל נופלת בין הכיסאות.
<שוש פישמן: אז תשימו לב לדברים האלה.
<שוש פישמן: אני אתן לך סתם דוגמה.
<שוש פישמן: בשנה שעברה, מתוך שכבה של 193 ילדים, 82 ילדים נסעו למסע בפולין.
<שוש פישמן: זה לא מובן מאליו בעיר כל כך קטנה.
<שוש פישמן: זה רצון של ילדים, זה אמירה של עיר.
<שוש פישמן: השנה היוצאים 70 ילדים, בתוספת 30 ילדים מכפר ורדים.
<שוש פישמן: אנחנו יוצאים עם 100 ילדים השנה.
<שוש פישמן: זה משהו שהוא אדיר, אנחנו נלחמים ותומכים בכולם ולא כולם מגיעים מהקצוות האלה.
טלי פלוסקוב: אנחנו גם עוזרים, מוזילים את התקציב של המשפחה.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר לך שהנסיעות לפולין, יש לי הרבה מאוד סימני שאלה על כל העניין הזה, כי לעולם מערכת החינוך ולעולם גם העיריות לא תוכלנה לממן את כל הנסיעות האלה ולעולם זה יוצר פערים גדולים מאוד בין מי שיכול למי שלא יכול.
עמרם מצנע: ואתם, ערד הוא לא יישוב חלש, יש הרבה יישובים הרבה יותר חלשים מאשר ערד, מה הם עושים?
עמרם מצנע: או בכלל שכונות חלשות בערים הגדולות.
עמרם מצנע: את יודעת, אנחנו כל הזמן עוסקים בתשלומי הורים על עוד 10 שקלים, פחות 10 שקלים, ופה מרביצים בוכטה חבל על הזמן.
<שוש פישמן: אנחנו התיכון היחידי בארץ שגובים 3,600 שקל מההורים.
עמרם מצנע: בסדר, זה גם סכום גבוה.
עמרם מצנע: אני לא מדבר כרגע על ה - - -
<שוש פישמן: אני לא מדברת איתך דווקא על פולין, אני מדברת על הלימודים הרגילים, שבדרך כלל תקציבים מגיעים ממשרד החינוך, או ליבה, או הזנק, או כל הדברים האלה.
<שוש פישמן: בדרך כלל מי שמופנה לשם זה התלמידים הנחשלים, או שרוב המשאבים מושקעים בתלמידים המצטיינים.
<שוש פישמן: קח שכבה של 160 אתה תמצא שהרוב נמצא דווקא באמצע והאמצע של הגרף והגרפים עלו בעיקר בגלל האמצע, בגלל ההתעקשות של מנהלת חטיבה עליונה, בגלל ההתעקשות על כל תלמיד, בגלל היחס האישי - - -
טלי פלוסקוב: יש שם שיטות שהם פיתחו, מאוד יעילות.
<שוש פישמן: אז הצלחנו לעלות למעלה ושם זה התקציב הגדול בעצם.
<קריאה: זה באופן פורמלי.
<קריאה: הבלתי פורמלי, אני רק אגיד תודה לטלי.
<משה קווס: יש עוד נושא, שזה הממ"ד.
<משה קווס: הממ"ד בעיר הזאת, התלמידים מגיעים לכיתה ח' ואין להם המשך כאן.
<משה קווס: למה אני צריך לשלוח את הילד שלי לירוחם?
עמרם מצנע: תקימו בית ספר.
<רחלי אברמזון: משה, אנחנו נדבר על זה בטללים.
<משה קווס: רק נושא התקציב.
<משה קווס: ואז הכסף וההורים, זה יוצא בסביבות 20,000 שקל בשנת לימודים.
עמרם מצנע: תדע לך שאחת הסיבות לנהלים החדשים לגבי תשלום זה בגלל הממ"ד, שבאמת משלמים שם סכומים בלתי אפשריים.
עמרם מצנע: אבל קיבלתם הרבה כספים קואליציוניים כדי לגשר איכשהו על הפער.
טלי פלוסקוב: אז אל תבואו אליי לבקש כסף.
עמרם מצנע: אבל בואו נלך, שלא נפספס.
עמרם מצנע: (סיור בבי"ס אורט צור)
<דן שרון: אני רוצה להגיד כמה מילים.
<דן שרון: קודם כל ברוכים הבאים לבית הספר.
<דן שרון: תרשו לי כמה מילים כלליות.
<דן שרון: במדינת ישראל של היום יש בערך 10% מכל שנתון מחוץ לבתי הספר ברמה התיכונית, פחות או יותר.
<דן שרון: במדינת ישראל של היום חצי מהילדים עושים בגרות, חצי מהילדים לא עושים בגרות.
<דן שרון: החצי שלא עושה בגרות בקושי מתקבל לשירות צבאי, מסיבות שונות, אבל זה המצב.
<דן שרון: אנחנו גם עומדים פחות או יותר קרוב ל-40%, כמו במדינת ישראל, ומצד שני התפוקה האקדמית של ישראל, בערך שליש מכל שנתון, חלק ממנה יוצא לחוץ לארץ בגלל שהוא לא מוצא את מקומו בתעשייה המקומית.
<דן שרון: זאת התמונה הכוללת.
<דן שרון: בית הספר הזה, כמו כמה בתי ספר אחרים, אני כבר עובד בחינוך די הרבה שנים, הוא בית ספר שנוסד כיוזמה של ראש העיר המקומי, שאמר לנו ברגע מסוים 'יש לי יותר מ-100 ילדים נושרים ברחובות'.
<דן שרון: אמרנו שתמורת מקום וסידור מתאים נעשה מה שצריך לעשות.
<דן שרון: כאן צריך להכיר בנקודה מאוד מרכזית, בגרות איננה הדרך היחידה להתפתחותו של ילד.
<דן שרון: צריכים לייסד במדינה, כמו בהרבה מדינות אחרות, מסלולים מקבילים, לבנות לילד עתיד מבוסס על עברו, על נטיותיו, על כישרונותיו, על מיליון דברים אחרים, ולייצר מסכת מגוונת של הסמכות.
<דן שרון: זאת נקודת מפתח, אחרת לא נצא.
<דן שרון: אנחנו כבר 30 וכמה שנים נאבקים על שיפור אחוזי הבגרות וכל פעם אנחנו שומעים מכון טאוב אמר עוד חצי אחוז, פחות חצי אחוז, פחות או יותר על זה אנחנו נאבקים כבר עשרות שנים במקום להבין שצריכים לייסד מסלולים מקבילים בעלי יוקרה חברתית, בעלי עומק נכון, בעלי גיוון נכון וכל הדברים מהסוג הזה.
<דן שרון: זאת הנקודה המרכזית שאנחנו מראים בבית הספר הזה.
<דן שרון: החינוך המקצועי של פעם סבל מהמון דברים, לא רק מסטיגמות, אלא גם מאיכות נמוכה, יחסית בהרבה מאוד מקומות, בגלל חוסר ציוד, בגלל חוסר מקום, בגלל חוסר בעלי מקצוע, מיליון סיבות.
<דן שרון: כשמדברים היום על זה שבמקום היחידי שמגדלים עוד בעלי מקצוע בארץ, וזה במשרד התמ"ת, רוצים לחסל את זה ולהעביר את זה, רבותיי, אנחנו נפסיד את הקצת שיש לנו.
<דן שרון: כדאי בנקודה הזו טוב טוב לחשוב, אנחנו נפסיד את הקצת בעלי מקצוע שעוד יש.
<דן שרון: הנקודה המרכזית שאתם רואים פה היום זה אל"ף, ציוד ממדרגה ראשונה, מורים בעלי עומק ויכולת שיכולה להתחרות בכל מפעל תעשייתי וילדים שמוצאים את מקומם בעולם, את עתידם, את המקצוע שיביא אותם קדימה.
<דן שרון: נכון, צריך לייצר מסכת הסמכות מקצועית, שעוד חסרה לנו, אין לנו את כל הגיוון לגדל מיינסטרים, לגדל - - - כמו שבמדינות אחרות עושים, אנחנו צריכים עוד די הרבה לייצר, אבל הנקודה המרכזית היא הגיוון שבחינוך.
<דן שרון: צריכים לייצר מסלולי חינוך מגוונים.
<דן שרון: רבותיי, תודה.
<שוקי רוסק: תודה, דן.
<שוקי רוסק: בבקשה, תציגו את עצמכם.
<שוהם שפיר-תלמיד: לי קוראים שוהם שפיר, אני הגעתי לכאן בכיתה ט'.
עמרם מצנע: איפה למדת עד כיתה ט'?
<שוהם שפיר-תלמיד: אני למדתי בבית ספר אורט ופחות או יותר היה לי כזה בסדר שם, אבל אחרי שהציעו לי ואמרו לי ורצו שאני אגיע לכאן, בוא נגיד שכאן קצת יותר הסתדרתי, בגלל ש - - - אני לא אומר שום דבר על בית ספר אורט, אני אומר משהו על עצמי, אני הרגשתי שם פחות חשוב, כאילו עוד תלמיד.
<שוהם שפיר-תלמיד: אבל כשהגעתי לאורט צור, לבית הספר פה, הגעתי, איזה שבוע, שבועיים וביקשתי - - - באתי לגלית, ליועצת, ואמרתי לה 'גלית, לא מתאים לי', בגלל שהרבה ילדים, לא יודע, סטיגמות על אורט צור, משהו כזה, כל מי שיוצא מאורט הולך לאורט צור ואמרתי לגלית 'לא מתאים לי, אני רוצה לחזור לאורט', היא אמרה לי 'לפחות תנסה'.
<שוהם שפיר-תלמיד: אמרתי, 'את יודעת מה?
<שוהם שפיר-תלמיד: בסדר, ניקח עוד שבוע-שבועיים, ננסה', ואז התחלתי ללמוד כאן, התחלתי להכיר את כל צוות המורים, התחלתי להבין כמה פלוסים ענקיים יש לי פה שאין לי באורט.
<שוהם שפיר-תלמיד: פה באמת, איך להגיד, סגל המורים והמקצוע וכל מה שהביאו לכאן נתן לי את המוטיבציה להמשיך ללמוד.
עמרם מצנע: באיזה כיתה אתה היום?
<שוהם שפיר-תלמיד: היום אני בכיתה י'.
עמרם מצנע: כלומר שנתיים בערך אתה פה?
<שוהם שפיר-תלמיד: כן.
<שוהם שפיר-תלמיד: חשבתי שיש פה המון פלוסים והמון דברים טובים וזה נתן לי מוטיבציה ללמוד.
<שוהם שפיר-תלמיד: והרי בן אדם שבאמת רוצה ללמוד ובאמת רוצה להשקיע ואפילו נהנה מזה.
<שוהם שפיר-תלמיד: אני מגיע לכאן כל פעם, אני מגיע לבית הספר ואני חושב לעצמי איך בא לי לשים כבר את בגדי העבודה וללכת לסנסי, כי זה כל כך מהנה.
<שוהם שפיר-תלמיד: אני נהנה פה גם מבחינה שיש פה גם חוקים, שכן, צריך לשמור עליהם.
<שוהם שפיר-תלמיד: לא שזה כל כך קל, אנחנו לומדים וזה קשה, אבל נהנים ללמוד.
עמרם מצנע: מה עם הסטיגמה?
<שוהם שפיר-תלמיד: נגיד באורט, סתם, הם מסתכלים על בית הספר שלנו בתור בית ספר שלומדים בו מקצוע והם אומרים 'אז אתם לא יוצאים עם בגרות מלאה'.
<שוהם שפיר-תלמיד: בסדר, בגרות מלאה, יש לי המון חברים שסיימו בית ספר, יש להם בגרות עם הכי הרבה נקודות, אבל אין להם לאן להמשיך, הם נעצרים.
<שוהם שפיר-תלמיד: נגיד פה אני מסתכל על בית הספר הזה ואני אומר לעצמי כאילו, ביום שאני מסיים פה אני יודע לאן אני הולך.
<שוהם שפיר-תלמיד: יש לי מפעלים בים המלח, יש לי י"ג-י"ד ללמוד, יש לי ללכת למפעלים, יש לי בצבא סוג של מקצוע, אני יודע מה אני עושה אחרי בית הספר הזה, אני לא הולך ומחפש את עצמי ולא יודע מה לעשות עם עצמי.
עמרם מצנע: בבית תמכו בך בשינוי הזה שעשית?
<שוהם שפיר-תלמיד: בבית, אמא שלי גם דיברה עם שוקי.
<שוהם שפיר-תלמיד: כולם.
<שוהם שפיר-תלמיד: אני גם הסברתי לה מה קורה פה והרגשתי ש - - - אני בא לפה, יש לי לאן להתקדם, יש לי לאן ללכת, אני יודע מה אני עושה עם עצמי, אני מקבל גם מקצוע שהוא גם מהנה, הוא לא כמו רובוטים, שאנחנו כל היום יושבים ולומדים וכל היום רק לכתוב ולקרוא, לכתוב ולקרוא.
<שוהם שפיר-תלמיד: עושים דברים, הולכים לעבוד, לומדים כבר לחשוב כלכלית.
<שוהם שפיר-תלמיד: כבר בגיל הזה אתה לומד לחשוב כלכלית, אתה יודע מה אתה עושה עם עצמך, אתה מתחיל לתת יותר כבוד לכסף, אתה יודע לא לבזבז ולא לעשות שטויות.
<שוהם שפיר-תלמיד: אתה מתחיל לקבל משכורת, אתה מתחיל גם לעזור בבית, גם להשקיע בעצמך, כל דבר.
<שוהם שפיר-תלמיד: וזהו בתכל'ס.
<שוקי רוסק: תודה, שוהם.
<דרור-תלמיד: אני הגעתי לכאן מפרדס חנה בערך.
<דרור-תלמיד: הגעתי מתל אביב, אבל הייתי שם רק שנה.
<דרור-תלמיד: בפרדס חנה הייתי עד גיל 14, עכשיו אני בן 16.
<דרור-תלמיד: בפרדס חנה, מבחינה בית ספרית, אני לא למדתי אף פעם.
<דרור-תלמיד: כיום זה נדיר אם אני אאחר לשיעור, פעם זה היה נדיר שאני אכנס אליו.
עמרם מצנע: המשפחה בפרדס חנה או שעברו?
<דרור-תלמיד: אמא שלי בפרדס חנה, אבא שלי פה איתי.
<דרור-תלמיד: אחרי ריב עם אמא שלי הלכתי לגור עם אבא שלי ועם אמא חורגת שלי בתל אביב.
<דרור-תלמיד: שם האמא החורגת שלי התחילה לתמוך בי, התחילה ללמד אותי קצת אנגלית.
<דרור-תלמיד: תוך שנתיים אני כבר מדבר שוטף אנגלית, אבל עדיין, בית הספר החדש, לא למדתי שם, לא עשיתי כלום וגם כשאתה מנסה ללמוד אתה לא מצליח.
עמרם מצנע: מה זה חדש?
<דרור-תלמיד: בתל אביב.
<דרור-תלמיד: כשעברתי לאבא שלי לתל אביב.
<שוקי רוסק: בוא תספר מה קורה איתך פה.
עמרם מצנע: זה בסדר, תמשיך.
<דרור-תלמיד: זה קצת בעיה ללמוד שם.
<דרור-תלמיד: או שאתה תהיה הכי גרוע שיש ויתייחסו אליך וינסו להרים אותך, אבל גם זה בקושי, או שתהיה הכי טוב שאפשר ואז איכשהו יתייחסו אליך, ובאמצע אתה סתם עוד תלמיד, אתה סתם עוד בן אדם.
<דרור-תלמיד: ואז אחר כך ההורים שלי החליטו לעבור לערד והם חיפשו לי בית ספר חדש.
<דרור-תלמיד: מבית הספר ההוא כבר רצו להעיף אותי או להשאיר כיתה, אבל לא עשו את זה בגלל ששמעו שאני עובר.
<דרור-תלמיד: הם מצאו את בית הספר הזה.
<דרור-תלמיד: הם מאוד התלהבו מהדבר הזה, אני, לא יודע, חשבתי שאני הולך להיכשל גם בזה, לא היה אכפת לי כבר להיכשל כי כבר נכשלתי.
<דרור-תלמיד: עברתי לכאן.
<דרור-תלמיד: בהתחלה היה קצת קשה להבין את כל הקטעים כאן, את כל מה שקורה, את העבודה ואת המורים ואת האנשים.
<דרור-תלמיד: זה מוזר שמורה צוחק איתך, מוזר שמורה מתייחס אליך.
<דרור-תלמיד: פתאום מממוצע של 40 עליתי לממוצע של 90.
<דרור-תלמיד: זה מוזר.