GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בלה בג'ינסקי: כשמתי אמר משפחתון, אני רוצה לחדד את זה, זה שם האמא גרה עם הילדים, יש לה את החדר, היא מבשלת, יש את מכונת הכביסה, יש את הבית.
<בלה בג'ינסקי: הילד בא הביתה, הוא מתקבל על ידי האם, יש את העזרה בשיעורי עזר, אבל היא עוקבת אחרי השיעורים, היא מדרבנת, היא מחזקת.
<בלה בג'ינסקי: זאת אומרת זה בעצם הליבה של הכפרים שלנו, הילד הוא המרכז, יחד עם האמא והמשפחתון ולא המשהו הגדול הגלובלי שאתה הולך שם לאיבוד.
<מתי רוז: אחלה.
<מתי רוז: באותה מסגרת של באמת ניסיון לאפשר לילדים באמת את המיומנויות הבסיסיות של ילד, או את החוויה הבסיסית של ילד, זה מלקנות חולצה כשהוא בוחר אותה בחנות, לבחור את הילקוט כשהוא מתחיל ללמוד בבית הספר.
<מתי רוז: כמובן שיש פה רגישות מאוד מאוד גדולה, שאנחנו כל הזמן נעים עליה, גם שירות ילד ונוער וגם אנחנו עם כמה אפשר, כמה אנחנו כן יכולים, כמה פחות, אבל אנחנו מנסים ליצור פה איזה שהיא סימולציה הכי הכי טבעית שיש.
<מתי רוז: בתוך כל התהליך הזה אנחנו גם מאוד מאוד מקפידים להיות בקשר עם המשפחות של הילדים, זו אחת המשימות הכבדות ביותר של הצוות בכלל ושל העובדים הסוציאליים בפרט, כי אנחנו טוענים טענה בסיסית, שקודם כל צריך להציל את הקשר הזה איפה שהוא נמצא, ואיפשהו כשהילדים גדולים הוא צריך לבוא גם להשלמה, ואם הוא לא מתקיים הסיכוי של הילד להצליח הוא אפסי.
<מתי רוז: זה גם מאוד מאוד חשוב.
<מתי רוז: כך שיש פה קשר מאוד גדול במשולש קדוש, שזה בעצם הילד והרצונות שלו בתוך המקום הזה, המשפחה שלו בקהילה והשירות, שבעצם עובד במקביל אלינו כל הזמן, שזה שירותי הרווחה שנמצאים בקהילה שהם כל הזמן מסתנכרנים איתנו.
<מתי רוז: כשזה מתקיים טוב ויש קשר טוב בין כל הקטבים האלה, אפשר להניח שהסיכוי של הילד להצליח הוא מאוד מאוד גבוה.
<מתי רוז: אז באמת הוורסיה הראשונה של הקליטה זה שבשירות ילד ונוער מפנים לפה ילד בצורה מסודרת, כמובן לשירות ילד ונוער יש את הדרך שלו להפנות ילדים.
<מתי רוז: בסופו של דבר כשזה מגיע לפה זה כבר עבר שם תהליך מסוים.
<מתי רוז: הילד מגיע לכאן, קוראים את החומר, מזמינים את הילד לאינטייק, הילד מכיר.
<מתי רוז: במידה שזה מסתדר הוא מגיע לאורחות, במידה שנחמד לו באורחות או זה הסתדר ונראה שזה עוזר, כמובן שוב פעם במשולש הקדוש הזה, אז הילד נקלט לכאן - - -
עמרם מצנע: ילדים מגיעים בכל הגילים?
<מתי רוז: אנחנו משתדלים עד גיל 12-13 בשוליים העליונים, מגיל 6.
<מתי רוז: זה היה פעם קצת למטה, קצת גבוה, אבל זה פחות או יותר טווח הגילאים.
<מתי רוז: מבחינת האישור זה 6-12 אבל כמובן שכשמפקחת נתקלת בדילמה של שני אחים, שאחד הוא בן 5.5 והשני בן 7 והם הופנו לפה, אז כמובן שלא יפרידו ויעשו את הכי טוב שאפשר בשביל הילדים ובשביל שיצליחו בתוך הרעיון הכללי.
<מתי רוז: הוורסיה השנייה של הקליטה זה קלט חירום שהקמנו לפני ארבע שנים.
<מתי רוז: הקמנו ביחד פה קלט חירום פנימייתי, בהחלט מודל די חדש שהיה בזמנו שהוא עשה הרבה דברים טובים, הוא גם דורש הרבה דברים אחרים.
<מתי רוז: הדברים הטובים זה שהוא הצליח להוציא מהמערכת הזאת, אני טוען - - -
<אילנה בר יהודה: תגיד שזו הוצאה חירומית של פקידות הסעד.
<אילנה בר יהודה: מהרגע להרגע, בתוך לילה, משעה לשעה האירוע, חירומי, בצו חירום של 7 ימים או לפני שופט הם מגיעים לכאן.
<מתי רוז: אנחנו היינו בטלפון לפני 3-4 שבועות על הוצאת חירום, בלי פרטים, דרמטית מאוד, גדולה מאוד, הרבה ילדים.
<מתי רוז: היינו בטלפונים בשעות מטורפות, כל הצוות כבר עשה את ההיערכות.
<מתי רוז: לשמחתנו זה לא קרה.
<מתי רוז: אני אומר לשמחתנו, כי להוציא ילד מחירום בבית באישון ליל, הקריעה הזאת מאוד מאוד קשה.
<מתי רוז: אבל זה פרויקט שהקמנו לפני ארבע שנים ואנחנו עכשיו מרחיבים אותו ל - - -
עמרם מצנע: זה משהו בסגנון של בית שבתאי לוי בחיפה?
<אילנה בר יהודה: לא, זה מרכז חירום.
<אילנה בר יהודה: אנחנו כמו בית אפל.
<אילנה בר יהודה: יש קלט חירום, בגלל שמרכזי החירום עמוסים ומלאים זה היה פתרון ביניים לקלטי חירום, כי לא נבנו עוד מרכזי חירום בתוך הפנימיות.
<אילנה בר יהודה: להשתמש בשירותים של הפנימיות ולייחד בעלי תפקיד לתפקיד הזה.
עמרם מצנע: כמה מוסדות כאלה יש בסך הכול בארץ?
<אילנה בר יהודה: 130-140.
עמרם מצנע: מוסדות כאלה?
<אילנה בר יהודה: פנימיות, כן.
עמרם מצנע: פנימיות של רווחה?
<אילנה בר יהודה: של שירותי רווחה.
<אילנה בר יהודה: זה משיקומי, חינוכי ופוסט אשפוזי.
<אילנה בר יהודה: כן, כ-140 פנימיות בוורסיות שונות, מ-12 ילדים במשפחתון יחידני בדימונה ועד פנימיות של 200 - - -
עמרם מצנע: לא, כפרי ילדים.
<אילנה בר יהודה: כפרי ילדים במתכונת הזאת אנחנו כבר לא כל כך מפתחים בגודל הזה.
<אילנה בר יהודה: אנחנו הולכים לצמצום, למרכזים יותר קטנים.
<אילנה בר יהודה: אבל יש לא מעטים.
<בלה בג'ינסקי: אנחנו המיוחדים.
<מתי רוז: אין ספק שעולם הפנימיות הוא עולם של סביבה שמשתנה היום בצורה מאוד מאוד רצינית.
<מתי רוז: אנחנו רואים את זה בעיקר עם הקושי שהילדים מגיעים, בגלל זה אנחנו מדברים היום על שיקומי טיפולי ולא רק שיקומי, כי זה דורש סיפור אחר.
<מתי רוז: מה שכן, אני יכול להגיד, במה זה בא לידי ביטוי?
<מתי רוז: ילדים יותר עצובים, ילדים יותר כואבים, ילדים עם סיפור שצריך להקשיב לו כמה שנים, לא שנה ולא שנתיים, ממש כמה שנים, מעגלי קושי רחבים בתחומים רבים ומגוונים מפעם, שזה אנחנו בהחלט יכולים להגיד קורה, זה בהחלט קורה.
<מתי רוז: הקלט חירום הכניס אותנו בצורה יחסית די מהירה להבין פתאום שהסביבה שלנו גם משתנה, הסביבה באמת משתנה, רוב הילדים כבר בחירום, רוב הילדים בחוק נוער ורוב הילדים הם מורכבים מאוד מבחינת הקשיים שהם מגיעים איתם.
<מתי רוז: אנחנו עכשיו פועלים לפתיחת הקלט השני, בדיוק מתחילים לשפץ את הבית ו- ו- ו-, ממשיכים לשפץ את הבית, כדי לאפשר את השירות הזה בצורה יותר רחבה.
<מתי רוז: לצד הקושי שהוא יוצר הוא עושה נפלאות בתוך הארגון, משני טעמים.
<מתי רוז: שוב פעם, היכולת של האנשים לספוג את הקושי ולעבד אותו והחלק השני שזה ההתמקצעות הארגונית שהקלט הזה מביא איתו.
<מתי רוז: פתאום אתה צריך לעבוד בצורה הרבה יותר מדויקת, הרבה יותר רשומה, הרבה יותר מלווה, עם הרבה יותר גורמים מעורבים, וגם למערכת זה עושה התמקצעות יפה מאוד וטובה, שהיא חשובה מאוד.
<מתי רוז: הילדים ממשיכים לגדול, מנהלים פה את החיים, במרכאות, הכי נורמלים שהם יכולים לנהל כשהם קצת מתבגרים.
עמרם מצנע: אתם מלווים אותם גם אחרי שהם סיימו פה?
<מתי רוז: לגמרי.
<מתי רוז: אתה יכול למשל למצוא - - -
<אילנה בר יהודה: יש לנו - - -
<מתי רוז: אילנה, לא.
<בלה בג'ינסקי: לא, פה אני לא נותנת לרווחה להיכנס.
<אילנה בר יהודה: לא בשיתוף?
<מתי רוז: פה אני אומר משהו אחר.
<מתי רוז: אנחנו די סידור חוץ ביתי שהוא עוף מוזר במובנים מסוימים.
<מתי רוז: כי ילד שלנו, למשל, יכול לצאת עם חברים שלו מהעיר, שהוא גדל איתם מכיתה א', גם יותר מ-11 בלילה ביום שישי.
<מתי רוז: זה מסוג הדברים שהם מאוד ייחודיים לנרדים, כבית, כתחושה, וגם השירות למען - - -
<בלה בג'ינסקי: קהילה, הם תורמים במגן דוד, הם תורמים ב - - -
טלי פלוסקוב: הם חלק מהעיר.
<בלה בג'ינסקי: הם חלק, ממש ככה.
<מתי רוז: עמוד נוסף שמלווה אותנו מאוד מאוד בתוך החיים שלנו, מעבר לרעיון הלימודי והטיפולי ותחושת הבית, זה הנושא הלאומי.
<מתי רוז: אני מוכרח לומר, הפעילות שלנו מתבססת על היותנו חיים במדינת ישראל.
<מתי רוז: גם כאן אני אומר, יש פה ילדים שהם לא רק יהודים, כולם אזרחי מדינת ישראל, וזה נורא מצחיק לראות ילד שלנו במסע, לא הקודם, לפניו, לפולין, ששמו אדהם והוא שירת שירות צבאי מלא, ויש לו עוד שני אחים פה, שאחד מהם היום שוטר מג"ב והוא גדל פה והשני עכשיו מסיים, שיש לו עד היום את מגן דוד שלו.
<מתי רוז: כששאלו אותו לפני שהקרינו את הסרט, 'איך אתה?
<מתי רוז: אתה גם ערבי וגם יוצא לשואה וגם יהודים, איך זה מסתדר לך?' הוא אמר 'מה זה קשור בכלל?
<מתי רוז: זאת המדינה שלי, זה החברים שלי.
<מתי רוז: הרגו אנשים, מה זה משנה את מי הרגו?'.
<מתי רוז: זה יפה לראות את זה ובתוך ההסכמה הזאת אנחנו חיים בצורה מאוד פשוטה, לא עושים מזה סיפור.
<מתי רוז: זה מאוד פשוט וזה עובד יפה.
<מתי רוז: כמובן שההווי הבסיסי שלנו הוא מדינת ישראל.
<מתי רוז: אני חושב שזה די אחד המקומות הבודדים שמאזכרים את זאב ז'בוטינסקי ואת דוד בן גוריון ובטקס יום הזיכרון לחללי צה"ל, אני אף פעם לא יכול לבוא לטקס העירוני כי 50 ילדים מופיעים ובהדלקת המשואות מדליקים משואות.
<מתי רוז: אנחנו מאוד מקפידים על הרעיון.
<מתי רוז: השיא שלנו זה באמת המסע לפולין, שכל ילדי הכפר יוצאים לפולין.
<מתי רוז: השנה אנחנו יוצאים יחד עם המשלחת של אור ערד.
<בלה בג'ינסקי: דבר גם על מסע ההישרדות שאתה לוקח אותם.
<מתי רוז: ועוד כל מיני, כן, טיולי מדבר שאנחנו עושים עם דגל ישראל, כמו פעם, מקל מטאטא ודגל ישראל, שהילדים הולכים מרחקים גדולים.
<מתי רוז: כולם כבר מחכים לטיול הקיץ, שמגיעים לכנרת ברגל.
<מתי רוז: הווי ארץ ישראלי, שירי ארץ ישראל.
<מתי רוז: המוזיקה פה זה למשל כלי טיפולי שאנחנו משתמשים בו.
<מתי רוז: לא שומעים פה כל מוזיקה, אבל שלמה מככב פה ואריק מככב פה וזה לא במקרה.
<מתי רוז: כמובן גם מוזיקה נוספת, אבל אנחנו מאוד מקפידים על ההווי הארץ ישראלי הבסיסי.
<מתי רוז: הכפר שלנו מדוגלל כמו יום עצמאות כל השנה, הסמלים הם מאוד מאוד חשובים וזה עובד.
<מתי רוז: יש לנו מחקר קטן שעשינו, זה בהחלט עובד.
<מתי רוז: בסופו של דבר, אולי דיברתי יותר מדי, אבל זה מביא את הילדים לאיזה שהיא השלמה.
<מתי רוז: כל הרעיון, הטיפול, החינוך, הליווי, הקשר, הקשר עם ההורים, הקשר עם הקהילה, הקהילה הנורמלית הטבעית, החברים שנוצרים פה, השכונה הקרובה, זה יוצר פה משהו שהילדים מבינים, 'אני לא יכול לגדול בבית', אבל משהו שבסופו של דבר משלימים איתו.
עמרם מצנע: איך זה נראה מבחינה תקציבית?
<מתי רוז: מבחינה תקציבית, אני תיכף אגע בשתי נקודות כואבות מאוד.
<בלה בג'ינסקי: אני מציעה שלפני שניגע בתקציב, אני מרגישה לא נוח, יושבים פה חברי ועדה מכובדים - - -
<יהודית גידלי: אין חברי ועדה.
<בלה בג'ינסקי: לא משנה, צוות, לא משנה מי ואנחנו לא הצגנו אתכם.
<בלה בג'ינסקי: היית כל כך בשוונג שלא רציתי לעצור.
<בלה בג'ינסקי: אז ברשותך, בואו נעשה סבב ונתחיל איתך.
<בלה בג'ינסקי: (סבב נוכחות).
<חיה: אני חיה ואני אם בית פה, מתחילה את השנה השמינית שלי.
<חיה: אני בבית עם 5 ילדים מגיל 12 עד 18.
<צרויה: אני צרויה, אם בית בבית נעורים ומתבגרים, 11 ילדים.
<צרויה: הייתי שבע שנים, הפסקתי לשנה וחזרתי.
<צרויה: התגעגעתי.
עמרם מצנע: אם בית זה מישהי שגרה עם המשפחה שלה?
<צרויה: יש יחידה בתוך המבנה של הבית שהיא של אם הבית.
<חיה: אני פה עם בתי, בתי בת 17.5.
עמרם מצנע: לא, זה כמו משפחתון בעיר?
<בלה בג'ינסקי: לא, זה לא אומנה.
<צרויה: נשים גרושות, אלמנות, רווקות, אמהות חד הוריות, אם יש ילדים קטנים הם באים איתם, הם חלק מהבית, אבל רובנו לבד בלי גברים.
<צרויה: (המשך סבב נוכחות).
<חנה: אני חנה, אם בית חמש שנים, שישה ילדים בבית כרגע.
<יערה: אני עובדת סוציאלית של אשכול הצעירים.
עמרם מצנע: חשבתי שאת מהשינשינים.
<מירנדה: אני מירנדה, חניכה, בוגרת.
<בלה בג'ינסקי: בת כמה את?
<מירנדה: בת 18, עוד מעט 19.
<בלה בג'ינסקי: את יודעת למה שאלתי את הגיל?
<בלה בג'ינסקי: כי כשאנחנו מצלמים אני רוצה להוציא את התמונות ואז לדעת שאני יכולה להוציא את התמונה שלך גם, כי כבר עברת את גיל 18.
<בלה בג'ינסקי: זה אפשרי?
<בלה בג'ינסקי: את מאשרת?
<מירנדה: בטח, כן.
<מתי רוז: וכשיחזרו לבקר אותך בעוד ארבע שנים את כבר תהיי מהנדסת.
<מתי רוז: (המשך סבב נוכחות).
<יפה: אם בית 11 שנה.
<מתי רוז: אני מציע שנראה - - - זה ייתן לנו עוד טעימה מעניינת של מה שאנחנו עושים.
<מתי רוז: אני בהחלט אגע אחר כך בשני נושאים נוספים.
<בלה בג'ינסקי: רגע, לא הציגו מאחורה.
<אסתר: אסתר, אם בית, אשכול צעירים, 11 שנה, עם הפסקה של שנתיים.
עמרם מצנע: שבתון?
<בלה בג'ינסקי: שחזרה אלינו.
<בלה בג'ינסקי: (המשך סבב נוכחות).
טלי פלוסקוב: חברים, לפני שאתם ממשיכים.
טלי פלוסקוב: אנחנו פשוט נאלצים להיפרד, אז תודה רבה שוב.
עמרם מצנע: (הקרנת סרט)
<מתי רוז: זה בהחלט שיא של פעילות ברעיון של מי אני ומה אני, למרות שכמובן לא רק נושא השואה מלווה את הרעיון של שייכות ו - - - זהו, הילדים שלנו בעצם איפשהו במהלך השנים האחרונות התחילו לאתגר אותנו במה יקרה איתם כשהם יהיו גדולים.
<מתי רוז: ככל שיתפתחו שירותים בקהילה וילדים נשארים שם והילדים עם המקרים היותר ויותר קשים יוצאים החוצה, לפנימיות או לסידורים חוץ ביתיים מאוד מאוד אינטנסיביים, כי בשבילנו להוציא ילד לחופש זה לשגע את אילנה ב-300 טלפונים ואת כל פקידי הסעד, כי כדי שילד ייצא מפה לחופש הצוות הטיפולי יחד עם יוסי מנהל הפנימייה והרכזים צריכים לעבוד שבועיים לפני, שהילד בכלל יצליח להגיע הביתה.
<מתי רוז: זה בתי משפט, זה באמת פרויקט קשה.
<מתי רוז: וככה עם הזמן הילדים התחילו להביע איזה שהוא רצון להמשיך לחיות במקום נורמלי, לקבל הזדמנות גם אחרי שהם סיימו לגדול כאן והקמנו את בית הבוגרים.
<מתי רוז: בשלבים הראשונים הייתה לנו תרומה ששכרנו בית והיה לנו בית חייל קטן, שילדים חזרו לשבתות.
<מתי רוז: אנחנו מדברים היום על 24 חיילים שיש לנו, נכון לבוקר 14 לוחמים, גם הבנות עושות שירות מאוד משמעותי, שבעצם ממשיכים וגדלים בתוך המערך שלנו.
<מתי רוז: לא פה, אבל בהחלט במרכז הצעירים של ערד, בדירה שאנחנו שוכרים, כל זמן שאנחנו יכולים, בעוד כל מיני ורסיות שאנחנו מוצאים על מנת שיישארו באזור.
<מתי רוז: קורה פה משהו מאוד מאוד יפה, כי למשל בשבת הילדים חוזרים מהצבא והם יכולים לעבור דרך המשפחה שלהם, להגיד שלום והם חוזרים הביתה, שזה נורא מצחיק, אבל זה מה שהם אומרים, 'הייתי אצל אמא וחזרתי הביתה.
<מתי רוז: אני פה השבת'.
<מתי רוז: כמובן שהילדים הקטנים מאוד אוהבים לראות אותם.
<מתי רוז: אני גם טוען שזה נותן פה איזה שהיא תחושה מאוד מאוד ייחודית בעולם פנימייתי של 'אני לא נעלם מפה אחר כך ואני יכול להגשים חלומות ומטרות'.
<מתי רוז: יש לנו היום לא מעט בוגרים שהופכים להיות תושבי ערד.
<מתי רוז: אנחנו ספקי התושבים הכי גדולים בעיר ערד היום, זה בין שבעה לשמונה בשנה שנשארים סביבנו, כי זה הבית שלהם.
<מתי רוז: אנחנו מכוונים אותם, אנחנו מלווים אותם, אנחנו נוסעים לטקסים שלהם, אנחנו נמצאים שם במשברים.
<מתי רוז: יש פה את רווית, היא יצאה כבר, שמלווה אותם כעוד משהו נוסף שהיא עושה, וכמובן כל הצוות והאמהות והעובדים וכולם.
<מתי רוז: אנחנו שמחים שזה קורה, בגלל שהילדים כבר בגיל מאוד צעיר, זה נורא מצחיק, הם יכולים להיות נורא קטנים והם יגידו 'גם אני אהיה בחיילים?
<מתי רוז: ' וכשהם גדולים הם פתאום מבינים את המשמעות.
<מתי רוז: זה גם מאוד מרגיע אותם.
<מתי רוז: אז כשאנחנו כבר מצליחים, כשאנחנו מדברים על משברים, לעבור את המשבר עם הילד שלנו בתקופה שהוא גדל ומתחנך עם כל הקושי והכאב, יש לו משהו שהוא כבר יכול להגיד, אני שואף, אני יכול ואני יכול כבר לצאת מהמעגל.
עמרם מצנע: אין להם איום שיום אחד בהיר מגרשים אותם.
<מתי רוז: כן, שיש לו משהו שהוא יכול להמשיך.
<מתי רוז: קשה להחזיק את זה, מאוד, אבל זה מוכיח את עצמו.
<מתי רוז: זה מוכיח את עצמו בעיקר - - -
עמרם מצנע: אתם נעזרים במשהו עם הצבא בנושא של הגדרת חיילים בודדים?
<מתי רוז: אנחנו נעזרים בנושא של הגדרה של חיילים בודדים, שזה עוזר במשהו, אבל אנחנו מנסים לבנות היום איזה שהיא חומה טיפ טיפה אחרת שמתבססת על הצבא ואולי על עוד עזרה כזו או אחרת, כי הם צריכים עזרה.
<מתי רוז: עוד פעם, זה המשבר - - - פעם אמרו שהמשבר הכי קשה של הנוער בישראל זה כשהם מתגייסים לצבא, היום כבר טוענים שהמשבר הכי קשה של הנוער בישראל זה כשמשתחררים מהצבא, ושם הוואקום הוא מאוד מאוד גדול.
<מתי רוז: אנחנו גם מזהים כשאנחנו מצליחים להוביל את השנה הראשונה, שנה וחצי ראשונות בהצלחה, זהו, למעגל ההוא הוא לא יחזור יותר.
<מתי רוז: שזה גם חלק מאוד מאוד חשוב.
<בלה בג'ינסקי: מתי, התקציב.
<מתי רוז: כן, אני אעבור לשתי נקודות, אני רוצה שתראו את הסרטון על בית הבוגרים שלנו, כי הוא חשוב מאוד, בעיקר כי אתם נמצאים במקום שמשפיע והמדינה צריכה להבין שלא מסיימים לטפל בילדים בגיל 18, זה לא משנה אם הם גדלו בפנימייה או לא, אבל יש לזה משמעות מאוד מאוד גדולה.
<מתי רוז: כל מה שקשור לילדים - - -
<בלה בג'ינסקי: במיוחד כשזה בפנימייה.
<בלה בג'ינסקי: כשגדלים בבית אז - - -
<מתי רוז: כל מה שקשור לילדים רגילים זה פחות מורכב, אני מסכים.
<מתי רוז: בהחלט פחות מורכב.
<מתי רוז: אם אני יכול לשים פה קושי מרכזי על השולחן שקשור למערך החינוך של מדינת ישראל, וחבל שרחלי לא פה, כי היא מנסה לעבוד על זה וצריך לראות איך אפשר לתמוך, זה בעצם העובדה שאנחנו מחזיקים פה ילדים בקלט חירום, שאנחנו לא יכולים להוציא אותם מבתי הספר, כי לפחות בשלושה חודשים, בחצי השנה הראשונה, הם לא יכולים לצאת מפה.
<מתי רוז: כשיוצאים מפה, או שיוצא איתם צבא או שזה סיפור אחר, ובעצם אנחנו תיכף נראה, כי חנכנו את מרכז הלמידה ביום שישי, כדי לאפשר להם סביבה לימודית קצת יותר טובה ממה שהיה לנו, אנחנו מחזיקים פה בין 8, 9, 10 ילדים בממוצע שמקבלים את כל המערך החינוכי והלימודי שלהם פה.
<מתי רוז: יש פה ילדים ש - - -
עמרם מצנע: זה בטח התפלגות גילאית - - -
<מתי רוז: התפלגות גילאית מאוד גדולה, עם שתי שינשיניות שמלוות, עוזרת למורה, מורה שנמצאת כאן.
<מתי רוז: מערך כבד מאוד בשעות הבוקר.
<מתי רוז: הם גם עושים שם דברים מאוד מאוד יפים, ילדים לומדים לקרוא אחרי שנתיים שהם בבית ספר שלא למדו לקרוא.
<מתי רוז: יש לנו תוצאות מאוד יפות, אבל זה מאוד נקודתי.
<מתי רוז: כשאני שוחחתי עם רחלי, מנהלת החינוך, אני ביקשתי ממנה שהיא תכניס את זה תחת הכובע של מחלקת החינוך, אז היא התחילה את התהליך, אבל זה נורא מצחיק, כי מישהו מקבל עליהם את הכסף, הילדים האלה אמורים להיות בבית ספר.
<בלה בג'ינסקי: מתי, צריך לציין שאת העלות הזאת אנחנו לא מקבלים ממשרד הרווחה.
<בלה בג'ינסקי: זאת אומרת זה אנחנו משלמים מהתקציב שעליו עוד לא דיברנו, שהוא איננו, שהוא חסר לנו.
<מתי רוז: בתיק באמת שמנו, בלה ואני, את נייר העמדה בעניין הזה, אבל בפועל הילדים האלה איפשהו משולמים, מישהו מרוויח עבורם את ה - - - כמובן במשרד החינוך, אחד בתי הספר או משהו כזה, או שהם לא נגרעו מה - - -
עמרם מצנע: הם בטח משלמים ביישוב שממנו הם באו.
<מתי רוז: בטח והם בעצם לומדים כאן.
עמרם מצנע: והתשלומים לבתי הספר שהם הולכים, תשלומי הורים, זה אתם משלמים?
<מתי רוז: כן, זה אנחנו משלמים.
<מתי רוז: כמו משפחה לכל דבר.
עמרם מצנע: איך בנוי התקציב של משרד הרווחה?
<מתי רוז: התקציב בנוי במשרד הרווחה על פי סלים לכל נושא, כשבתוך הסלים יש גמישות מסוימת למשל כשעולה צורך מסוים.
<מתי רוז: למשל אילנה ואני ויוסי והצוות יכולים להגדיר בתקופה מסוימת שאנחנו צריכים לטפל יותר בילדים, או לנוע בתוך הסל באופן שיש בו גמישות כזו או אחרת.
<אילנה בר יהודה: יש לציין שבהגדרה של הסל יש פירוט מדוקדק של כל תחומי החיים של הילד בפנימייה, אגרות - - -
עמרם מצנע: אבל זה כדי לבנות את התקציב, אחר כך במקום יש חופש פעולה.
<אילנה בר יהודה: כן.
עמרם מצנע: זה כדי לבנות את המסגרת, אבל אחרי שבנו את המסגרת אתה יכול - - -
<מתי רוז: אנחנו פורטים את הסל לתכנית עבודה ותכנית העבודה היא בעצם - - -
<בלה בג'ינסקי: אני מבקשת להיות פחות נחמדה על תקציבים.
עמרם מצנע: תראו, אני לא שואל את זה כדי שאני - - -
<בלה בג'ינסקי: שאתה תביא כסף, ברור שלא.
עמרם מצנע: זה גם משרד הרווחה, זה לא משרד החינוך, אבל אני רוצה להבין.
עמרם מצנע: בעצם זה מוסד שהוא מופרט?
<בלה בג'ינסקי: נכון.
<מתי רוז: מה מופרט?
עמרם מצנע: השירות הזה, מבחינת משרד הרווחה הוא שירות מופרט.
עמרם מצנע: יש עם זה בעיות שזה לתקופה מוגבלת, מכרזים?
<אילנה בר יהודה: כן, המכרזים יוצאים כל חמש שנים.
עמרם מצנע: ויכול לכאורה מישהו אחר במכרז ולהפעיל את הכפר הזה?
<אילנה בר יהודה: יכול להיות, כן.
<אילנה בר יהודה: אם הם לא ממלאים אחר התנאים במכרז - - -
עמרם מצנע: לא, אם הם לא ממלאים.
עמרם מצנע: אם הם ממלאים, אבל בא מישהו ו - - -
<אילנה בר יהודה: יכול להיות מצב שהיו לנו כמה עניינים, למשל יש לנו פנימייה פוסט אשפוזית במרכז הארץ, של הקיבוצים, לב השרון, שהקיבוצים החליטו שהם לא רוצים לגשת ונוצר מצב שהם לא זכו במכרז, וזו פנימייה ותיקה שלנו.
<אילנה בר יהודה: אבל אנחנו, במגמה שלנו, שהם כן יזכו.
<אילנה בר יהודה: אבל זו אופציה שקיימת, בגלל זה אנחנו מקפידים שהם יעמדו בתנאי המכרז בצורה מדוקדקת.
<מתי רוז: בכל מקרה ברמת ההפעלה, ילד קם בבוקר והולך לבית ספר.
<מתי רוז: זו תורת ההפעלה הבסיסית שלנו.
<מתי רוז: והילד בקלט החירום, הוא קם בבוקר, סנדביץ', בקבוק מים, רק שהוא הולך למרכז הלמידה כאן.
<מתי רוז: סימולציה של בית ספר לכל דבר.
<מתי רוז: אין שום סיבה בעולם שאם משרד החינוך כבר משלם עליו - - -
<מתי רוז: אוקיי.
<מתי רוז: זו נקודה אחת מאוד משמעותית מבחינתנו.
<מתי רוז: על הבוגרים קצת דיברנו, אנחנו נראה את הסרטון, אני רוצה שנעשה את הסיור, כי הסיור הוא החלק הכי הכי נחמד בכל הביקור כאן.
<מתי רוז: אז בואו נראה את הסרט על הבוגרים.
<מתי רוז: (הקרנת סרט).
עמרם מצנע: יש פה בוגרי כפר שהגיעו להיות בצוות?
<מתי רוז: כן, בטח.
<בלה בג'ינסקי: יש בוגר אחד שעובד ויש לנו גם בוגר - - -
<מתי רוז: הייתה פה מחליפה לאם בית שהייתה פה הרבה זמן ויש עובדת סוציאלית שלנו, שהיום דיברה איתי.
עמרם מצנע: שלמדה עבודה סוציאלית?
<מתי רוז: למדה עבודה סוציאלית, סיימה לפני שנה.
<בלה בג'ינסקי: והאחראי על המחשבים פה, ירושלמי, ובצפון גם יש לנו בוגר שלנו.
<מתי רוז: אבל אנחנו יוצאים לטייל.
<בלה בג'ינסקי: אולי נשמע קודם - - -
<מתי רוז: כן, גם נשמע והיא מלווה אותנו בסיור.
<מירנדה: קוראים לי מירנדה.
<מירנדה: הגעתי לנרדים בגיל 12, בגלל קשיים כלכליים של המשפחה שלי וגם הזנחה - - -
<מירנדה: מאשדוד.
<מירנדה: הגעתי לפה בלי כלים לחיים.
<מירנדה: כשהייתי באשדוד לא הלכתי לבית ספר בכלל, לאף אחד לא היה אכפת ממני או מהאחים שלי וכשהגעתי לנרדים בעצם המקום הזה הציל אותי.
<מירנדה: קודם הייתי בבית קלט, כמו שמתי הסביר על בית קלט, התחלתי ללכת לבית הספר הזה שפה בכפר הקטן הזה שם, ולאט לאט התחלתי להבין שאני יכולה להתקדם, שיש עוד דרך שאני יכולה לבחור בה ולא רק הדרך שנגיד - - - גם באשדוד, זה המקום שגרמו לך להרגיש קצת למטה, שאתה לא יכול עוד להתקדם לאן שהוא, אבל תמיד היה לי את החלום הזה שאני כן יכולה להגיע לאן שהוא וכשהגעתי לנרדים ראיתי את ההזדמנות הזו שאני כן יכולה להתקדם.
<מירנדה: כשהתחלתי ללכת לבית הספר אז כאילו ממש עולם חדש נפתח בפניי.
<מירנדה: לא ידעתי שבאמת מישהו יתמוך בי, ייתן לי מורים פרטיים כמו בכפר, או חוגים, או כל דבר אחר, ופשוט בגלל שהשקיעו בי וראו שאכפת ממני אז גם אני התחלתי להשקיע.
<מירנדה: בעצם התחלתי להתקדם לאט לאט, התחלתי להשלים פערים ממש עצומים.
<מירנדה: נגיד מכיתה ב' הפסקתי ללכת לבית הספר, אז השלמתי פערים בחצי שנה בכיתה ז', באמצעות העזרה של הכפר.
<מירנדה: אני לא יודעת איפה הייתי עכשיו אם לא הייתי בכפר.
<מירנדה: זהו, ככה התקדמתי והכפר עזר לי בזה.
<מירנדה: עכשיו אני הולכת לעשות עתודה, אני מסיימת בהצטיינות - - -
<קריאה: הצטיינות יתרה.
<מירנדה: אם אני חוזרת לעבר, זה היה מאוד רחוק מהמציאות.
<מירנדה: אני לא חושבת שאחרים, מי שהכיר אותי בעבר, כי הייתי ממש מזלזלת בלימודים ובכל הסביבה, לא היו חושבים, 'מה? - - -
עמרם מצנע: את נפגשת עם הילדים שאיתם גדלת באשדוד מדי פעם?
<מירנדה: לא.
<מירנדה: אשדוד זה כאילו הייתה מציאות אחרת, הייתי יותר קטנה ואין לי איתם קשר בכלל.
<מירנדה: עכשיו החיים שלי הם בערד, בכפר נרדים.
<מירנדה: נגיד כשאני עוזבת עכשיו, הבעיה הכי גדולה שלי זה המימון הכספי, אבל הכפר מנסה למצוא אמצעים לסייע לנו, לכל הבוגרים - - -
עמרם מצנע: אמרת שאת הולכת לעתודה אקדמאית?
<מירנדה: כן.
עמרם מצנע: של הצבא?
עמרם מצנע: ודחיית שירות?
עמרם מצנע: ואיפה תלמדי, בבאר שבע?
<מירנדה: אחת הבעיות הכי קשות זה המימון הכלכלי, המגורים של החיילים, העזרה.
<מירנדה: זה כאילו הדבר הכי קשה.
<מירנדה: אנחנו עד עכשיו מתקדמים בכפר והכפר תומך בנו, אבל חבל שאחרי זה, אחרי שאנחנו עוזבים, חבל להזניח את זה, כי אנחנו רוצים להמשיך להתקדם ואין לנו לאן לחזור, אין לנו את ההורים שאנחנו יכולים לחזור לשם, אין לנו אף אחד.
<מירנדה: זו אחת הבעיות, שאנחנו פוחדים ללכת לאיבוד.
<מירנדה: נגיד עכשיו אני עוזבת, אני מפחדת מה אני אעשה, איך אני גם אעבוד וגם אלמד.
<מירנדה: זו אחת הבעיות.
<מירנדה: ותודה שיש לנו את מתי פה.
<מתי רוז: אנחנו נתגבר, יש פה צוות טוב.
עמרם מצנע: בעצם היא הקליינטים לבית הבוגרים.
<מתי רוז: כן.
עמרם מצנע: את בפרויקט עתידים במקרה?
<מירנדה: משהו כזה.
עמרם מצנע: מה זה משהו כזה?
<מירנדה: זה עתודה.
<מירנדה: זה מרום.
עמרם מצנע: אתם לא מכירים את פרויקט עתידים?
<מתי רוז: לא.
<מירנדה: לא, אין לנו בינתיים.
<מתי רוז: אולי דווקא אלירן היה שייך לעתידים.
<מירנדה: זה מיט"ב.
<מירנדה: זה שייך למיט"ב?
<קריאה: לא, מיט"ב זה לא קשור, זה של לשכת גיוס.
<מירנדה: אבל הם בעיקרון אחראים לזה.
עמרם מצנע: כדאי שתבדקו את זה.
עמרם מצנע: יש פרויקט, אחד המצליחים ביותר, פרויקט עתידים, יש לו קדם עתידים וקדם קדם עתידים שמלווים ילדים בבתי הספר ואחר כך עוזרים להם בעתודה האקדמאית.
<מתי רוז: אנחנו נלחמים כדי שיהיה לה איפה ושהיא תצליח.
<מתי רוז: את לוקחת אותנו לטייל, נכון?
עמרם מצנע: אנחנו רוצים להתחיל באיחור קל.
עמרם מצנע: תראו, הנושא שאני ביקשתי לדון בו, עלה בביקור שערכה הוועדה לפני חודשים ארוכים, במוסדות תרבות בצפון, בפריפריה הצפונית.
עמרם מצנע: ועלה שם הנושא של תקצוב, תקציבי תמיכה של משרדי ממשלה, כפי שאתם יודעים, מבחינת הנחיות החשב הכללי, לא יכול להיות גוף ספציפי, שמקבל תמיכה ממספר משרדי ממשלה.
עמרם מצנע: ועלה שם העניין של תמיכות, מצד אחד, ממשרד התרבות, התרבות והספורט, ומצד שני, המשרד החוץ, ופעילויות של גופי תרבות שקשורים בפעילות בחוץ.
עמרם מצנע: ועל זה רציתי והסבירו לי שזה שני קווים שלעולם לא ייפגשו.
עמרם מצנע: למרות שיד אדם קבעה את הכללים ואת ההנחיות ויד אדם כמובן יכולה לשנות.
עמרם מצנע: על זה רציתי שנדבר, בצורה מאוד ממוקדת.
עמרם מצנע: יש לנו, לצורך הפגישה הזו, 50 דקות, לא חייבים לנצל אותם אבל זה מה שיש לנו.
עמרם מצנע: בבקשה, גבריאל מאיר.
<גבריאל מאיר: אני סגן יועץ משפטי במשרד התרבות.
<גבריאל מאיר: תוך כדי זה שאנחנו טיפלנו בחלוקת תמיכה שוטפת ב- 2013, מערך הביקורת מטעם החשב הכללי שבעצם פועל לצידנו בחלוקת התמיכות, הסב את תשומת ליבנו למקרים כפי שאתה תיארת כרגע, שבו המשרד תומך באיזה שהוא גוף או באופן שוטף באופן כללי, או לצורך פרויקט מסוים, ובאותם מקרים, אותו גוף גם קיבל כספים מקשתו"ם, בהקשרים שבהם קשתו"ם עובד.
<גבריאל מאיר: אנחנו הצפנו את העניין הזה.
<גבריאל מאיר: מדובר כאן באיזה שהוא בעיה של תיאום משפטי בין משרדי ולכן גם ערבנו את משרד המשפטים.
<גבריאל מאיר: אנחנו, במקרים של שנה שעברה, קיבלנו החלטות בעצם אד הוק, הרי צריכים לקבל החלטות, עד סוף שנת התקציבים ואנחנו ביקשנו ממשרד המשפטים שיעזור לנו לגבש איזה שהיא גישה רוחבית לדברים האלו, כי הם בסך הכל מאוד דומים.
<גבריאל מאיר: אנחנו רואים כאן שני סוגים של מקרים, אחד אנחנו מכנים אותו ייצוא תרבות, כאשר משלחת ישראלית של אמנים יוצרים יוצאת לחוץ לארץ ויש מקרה אחר כאשר אמנים מחוץ לארץ מגיעים לכאן והאחרון הוא דווקא יותר בעייתי, כי כאן הם מכירים באיזה שהוא מרכיב קשתו"מי בחבילת הסיוע הכספי שמגיע, הרי יש לזה השלכות רוחב מסוימות כי בהיותנו ארץ קטנה, הרבה מאוד גופים מקיימים פעילות באמצעות אורחים שמזמינים מחוץ לארץ וצריכים לדעת האם ואיך ניתן לגשת לזה, כאשר כמובן המטרה של כולנו זה לא לפגוע ביחסי החוץ של המדינה, כאשר אנחנו כולנו גם מכירים ורגישים לכך שהנדבך התרבותי הוא נדבר מאוד חשוב בעניין הזה.
<גבריאל מאיר: זהו, ככה באופן כללי.
עמרם מצנע: פתרתם את הבעיה?
<גבריאל מאיר: אנחנו ישבנו עם עו"ד ארליך בשבוע שעבר ישיבה ראשונה בהשתתפות קשתו"ם, אנחנו ועו"ד ארליך, ומשרד המשפטים, קיימנו דיון של כשעתיים, שהוקדש רובו בעצם.
עמרם מצנע: זה התשומות שעתיים.
עמרם מצנע: מה התפוקות?
<גבריאל מאיר: התפוקות זה שקשתו"ם יעביר חומרים מסוימים לעו"ד ארליך והוא ילמד אותנו.
<גבריאל מאיר: אנחנו כנראה נצטרך לשבת בקרוב לעוד שיחה.
<גבריאל מאיר: אבל הנושא כבר בטיפול ובדיון.
עמרם מצנע: משרד החוץ, מי ידבר?
<רפאל גמזו: אני ראש האגף, סמנכ"ל במשרד החוץ וראש האגף לקשרי תרבות ומדע.