GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דרור-תלמיד: וזה לא רק הקטע של המכונות, כאילו אני מאוהב במכונות, אני יכול כל הזמן לעבוד עליהן, בלי סוף.
<דרור-תלמיד: כשאני בא לכאן אני לא רק - - - קורה שאני מתעורר בבוקר ואני רוצה ללכת לבית ספר, שאני לא מאמין שזה קרה לי אי פעם לפני זה.
<דרור-תלמיד: אני רוצה להמשיך להתקדם במקצוע, אולי להמשיך לעבוד איתו, אולי להמשיך ללמוד הלאה, אבל אני רוצה להישאר במקצוע הזה.
<דרור-תלמיד: אני מאוד אוהב אותו.
עמרם מצנע: איזה מקצוע אתה הכי אוהב בשעות העיוניות?
עמרם מצנע: אם יש כזה.
<דרור-תלמיד: כן, יש.
<דרור-תלמיד: תנ"ך.
<דרור-תלמיד: זה המקצוע היחידי שתמיד הצלחתי איכשהו להבין אותו.
<דרור-תלמיד: היה לי במשפחה שידעו לספר את זה כמו שצריך, אז אהבתי את הסיפורים.
<דרור-תלמיד: זה היה המקצוע היחידי שתמיד העלה לי את הממוצע בתעודה.
<שוקי רוסק: תודה רבה, דרור.
<שוקי רוסק: סלאבה, בבקשה.
<שוקי רוסק: סלאבה הוא עולה חדש, הגיע לפני 9 חודשים מאוקראינה והשפה שלו היא פשוט - - - אתם תשמעו אותו עכשיו.
טלי פלוסקוב: הוא כבר שלנו.
<סלאבה-תלמיד: שלום, קוראים לי סלאביק, אני לומד בכיתה י'.
עמרם מצנע: אתם כולכם ב-י'?
<שוקי רוסק: לא.
<סלאבה-תלמיד: הגעתי לארץ ישראל לפני 9 חודשים.
<סלאבה-תלמיד: הייתה לי בחירה, ללכת או לאורט או לאורט צור והלכתי לצור.
<סלאבה-תלמיד: המורים פה טובים.
<סלאבה-תלמיד: אני יכול ללכת לכל מורה ולהגיד לו שיש לי בעיה והוא יכול להסביר לי מה שצריך, מה צריך לעשות, וזה טוב.
<סלאבה-תלמיד: פה בערד אני רוצה ללכת לבית ספר, לא כמו באוקראינה.
<סלאבה-תלמיד: אני מאוד שמח שהלכתי לצור.
<סלאבה-תלמיד: אני אוהב לעבוד על המכונות, אוהב שרטוט, אוהב את כל הדברים האלה שקשורים ל-CNC.
<שוקי רוסק: כל הכבוד.
<ליאור יוסף-תלמידה: אני הגעתי לפה מהטכני.
עמרם מצנע: הטכני מבאר שבע?
<ליאור יוסף-תלמידה: כן.
<ליאור יוסף-תלמידה: לא היה לי טוב במסגרת הזאת, בעיקר בגלל היחס, כי אני כנראה צריכה טיפה יותר יחס.
עמרם מצנע: כמה זמן היית שם, שנה?
<ליאור יוסף-תלמידה: הייתי שם שנה וחצי.
<ליאור יוסף-תלמידה: התאמצתי להתקבל לשם ובסוף שם לא היה לי עניין.
<ליאור יוסף-תלמידה: כל פעם קיבלתי ציונים גרועים או הברזתי וכל הדברים האלה.
<ליאור יוסף-תלמידה: אחר כך עזבתי את בית הספר, אחר כך עברתי לכאן לערד ובאורט לא הצלחתי גם לפני זה, לא התאימה לי המסגרת הזאת אז באנו לפה.
<ליאור יוסף-תלמידה: באנו לפה, עשינו סיור וראינו ש - - -
עמרם מצנע: מי זה באנו, את וההורים?
<ליאור יוסף-תלמידה: כן, הם ליוו אותי.
<ליאור יוסף-תלמידה: דווקא רציתי להתקבל, אמרתי ננסה, נראה.
<ליאור יוסף-תלמידה: זה גם דברים שראיתי בטכני, שם גם היו שרטוטים וכל הדברים, מה שלא היה זה את המכונות שבאמת כאן - - - שם אתה לא יכול לחלום על זה כאילו וכאן אתה רואה את זה ואתה מתעסק עם זה.
<ליאור יוסף-תלמידה: זה שונה, אתה רואה את זה בעין אחרת.
<ליאור יוסף-תלמידה: זה נראה כאילו וואו.
<ליאור יוסף-תלמידה: הגעתי לכאן.
<ליאור יוסף-תלמידה: בהתחלה כמו כל תלמיד חדש עשיתי שטויות, גם יש לי פה חברים מהעבר, אז היה לי קל להתחבר ולהסתגל לבית הספר.
<ליאור יוסף-תלמידה: אחר כך יותר ויותר התעניינתי במקצוע.
<ליאור יוסף-תלמידה: בחצי השנה הראשונה שהגעתי לפה באמת עשיתי שטויות והלכתי ופה ושם וזה, אבל השנה הזאת, באמת, נכנסתי לזה, גם בעזרת המורה שלי, התחלנו לעבוד ברביעי-חמישי, אנחנו גם עובדים כאן, אז יותר ויותר התעניינתי - - -
עמרם מצנע: איפה את עובדת?
<ליאור יוסף-תלמידה: פה בבית הספר.
עמרם מצנע: יש כאלה שעובדים בתעשייה, אני מבין.
<ליאור יוסף-תלמידה: כן, בים המלח.
<שוקי רוסק: רוב התלמידים עובדים בתעשייה, ויש מספר תלמידים, טובים מאוד, שעובדים פה במפעל של בית הספר, ביניהם ליאור.
<ליאור יוסף-תלמידה: כן, אז אני כאן.
עמרם מצנע: תגידי, אבל בנות ומכונות זה לא בדיוק - - -
<קריאה: בכוונה, הוא מאתגר אותה.
עמרם מצנע: אני פרובוקטיבי.
<ליאור יוסף-תלמידה: גם אבא שלי עובד בזה, אז אני רואה אותו גם, ראיתי אותו בגיל קטן.
<ליאור יוסף-תלמידה: גם למדתי מכונות בטכני, אז לא כזה קשה היה לי לקלוט את זה.
עמרם מצנע: אבל מה החברות אומרות על זה?
<ליאור יוסף-תלמידה: אני לא יודעת אם שוקי יכעס עליי, אבל אומרים שאנחנו מופרעים ובית ספר מופרע.
<שוקי רוסק: לא, זה שאת במכונות.
עמרם מצנע: לא, תמשיכי, ומה את עונה להם?
<ליאור יוסף-תלמידה: שכיף פה.
<ליאור יוסף-תלמידה: שכיף לנו וטוב לנו ושהם יכולים לחפש.
<ליאור יוסף-תלמידה: סליחה, לא ידעתי איך להגיד את זה יותר טוב.
<ליאור יוסף-תלמידה: אמרת לדבר פתוח.
<שוקי רוסק: תודה רבה לליאור.
<שוקי רוסק: עומר, בבקשה.
<עומר אזולאי-תלמיד: שלום, אני עומר אזולאי, בן 17 ושבוע.
<עומר אזולאי-תלמיד: כבר שנה שנייה שלי בבית הספר, הגעתי לכאן בכיתה י'.
<עומר אזולאי-תלמיד: בסוף כיתה ט' קיבלתי את התעודה, ממוצע 0 נקודה 0 והמלצה לעבור לכאן למסגרת הזאת.
<עומר אזולאי-תלמיד: אני אגיד לכם את האמת, אני חשבתי שאני אגיע לכאן ואני פשוט אעשה 12 שנות לימוד על רגל אחת, פשוט אלך.
<עומר אזולאי-תלמיד: ואז שוקי בא, ישב איתי ודיבר איתי ואמר לי 'תיכנס לשיעורים, תראה, אולי תתעניין' ובאמת - - - אם הייתם שואלים אותי לפני חצי שנה במה הייתי רוצה לעבוד בחיים הייתי אומר נגר, כמו אבא שלי, היום אני חושב כבר לעשות י"ג-י"ד, להמשיך לעבוד בזה בצבא, כשהחלום שלי זה גולני ולהמשיך לעבוד בזה בחיים.
<עומר אזולאי-תלמיד: זה רק בזכות שוקי ובית הספר הזה, וגלית והמורים, שתומכים כל הזמן ומתקשרים אליך בלילה להודיע שיש מבחן מחר ומעירים לך ללמוד.
עמרם מצנע: איזה מקצוע עיוני אתה אוהב?
<עומר אזולאי-תלמיד: שרטוט.
<עומר אזולאי-תלמיד: אני מתחבר לזה.
עמרם מצנע: ולך גם אומרים, כמו החברה שלך, שאתה שייך ללהקת מופרעים?
<עומר אזולאי-תלמיד: שיגידו.
<עומר אזולאי-תלמיד: מה שאנחנו יודעים זה שאנחנו בית ספר מאוד מלוכד, באמת כולם פה חברים, המורים חברים שלנו.
<עומר אזולאי-תלמיד: באמת, יש פה פשוט חום ואהבה כל הזמן.
עמרם מצנע: כן, יפה.
<שוקי רוסק: תודה, עומר.
<שוקי רוסק: אחרון חביב שמעון.
<שמעון בקלה-תלמיד: קוראים לי שמעון בקלה, אני בכיתה י"א.
<שמעון בקלה-תלמיד: אני הגעתי לפה, הייתי לומד גם באורט ולא הייתי לומד, הייתי רק מגיע לשם ולא היו מתייחסים אליי.
<שמעון בקלה-תלמיד: לא הייתי נכנס לשיעורים, אז היו אומרים 'בסדר, נתקשר לאמא שלו והוא יהיה מושעה לכמה ימים', עד שסיפרו לי על בית הספר הזה.
<שמעון בקלה-תלמיד: גם, שמעתי דברים לא טובים, עד שהיועצת שם המליצה לי לבוא.
<שמעון בקלה-תלמיד: באתי לפה, ראיתי את המכונות, שמעתי על בית הספר, על המקצוע לעתיד, נדלקתי, נכנסתי לפה.
<שמעון בקלה-תלמיד: ברוך ה' כל יום אני בא, גם מגיע בזמן.
<שמעון בקלה-תלמיד: פעם אמא שלי הייתה רבה איתי בבוקר, היום אני מעיר אותה, ורק טוב יצא לי מפה.
<שמעון בקלה-תלמיד: זהו.
עמרם מצנע: כל חייך חיית בערד?
<שמעון בקלה-תלמיד: כן.
עמרם מצנע: טוב, חבר'ה, מאוד משכנע.
טלי פלוסקוב: אני פשוט גאה בכם.
<קריאה: מרגש, ממש מרגש.
<ליאור יוסף-תלמידה: רק שתדעו ששוקי כמו אבא שלנו וגלית כמו אמא שלנו.
<ליאור יוסף-תלמידה: באמת, זה ככה.
<קריאה: מגיע לשוקי יישר כוח.
טלי פלוסקוב: אני רק אזכיר שסטף אמר, בפעם האחרונה בביקור שלו, 'תמצאי לי נוסחה איך אפשר לשכפל את שוקי', עדיין לא מצאתי.
<שוקי רוסק: אני חייב לציין את צוות המורים שנמצא פה, צוות מצוין של מורים שמאמין בהצלחה של התלמידים ואני חייב לציין את העזרה של משרד הכלכלה, של אורט, של העירייה ושל דן שרון ביחד עם סטף, שבאמת, כל דרישה, כל בקשה, גם המשוגעת ביותר, מתקבלת בברכה ובלי זה לא הייתה שום הצלחה.
<שוקי רוסק: באמת תודה רבה.
עמרם מצנע: מה עשית לפני שבאת לפה?
<שוקי רוסק: הייתי מנהל החטיבה העליונה בתיכון השני.
טלי פלוסקוב: (סיור בבי"ס טללים)
<ברוך אביבי: - - - לבחור.
<ברוך אביבי: אם אנחנו ממשילים את זה לילד שלנו אז כל ילד כאן, בבית הספר שלנו בטח וגם בכל ערד, בחר להיות בבית הספר.
עמרם מצנע: מה הייתה האלטרנטיבה בערד?
<ברוך אביבי: לציבור הדתי?
<ברוך אביבי: הייתה ונעלמה.
<ברוך אביבי: היה בית ספר המכונה ממלכתי דתי, זה לא ממלכתי דתי, זה מוכר שאינו רשמי של רשת תשובה, שנסגר בשנה שעברה, ושנה אחת קודם היה גם תלמוד תודה שגם הוא נסגר.
<ברוך אביבי: גם השנה יש אוטובוס שנוסע לדימונה לבתי הספר המוכרים שאינם רשמיים, חרדיים.
<ברוך אביבי: יש אופציה.
עמרם מצנע: אבל הממלכתי דתי - - -
<ברוך אביבי: זה חב"ד.
עמרם מצנע: לממלכתי דתי זה בעצם האלטרנטיבה.
<קריאה: יש פה גם חב"ד.
עמרם מצנע: חב"ד, עם כל הכבוד, זה לא בדיוק - - -
<ברוך אביבי: לא, חב"ד היא תחרות יפה איתי, ברוך ה'.
<ברוך אביבי: אני שמח על התחרות, זה רק עושה טוב לכולם.
<ברוך אביבי: אני לא רוצה לבזבז את הזמן של התלמידים.
<ברוך אביבי: מה שאנחנו נעשה פה היום זה למידה שיתופית, למידה בחברותות עם התלמידים, כמה שיותר להכיר אותם.
<ברוך אביבי: אני אגיד כמה נתונים כלליים על בית הספר, אנחנו 173 תלמידים, עלייה של 30% בשנתיים האחרונות, ברוך ה'.
<ברוך אביבי: יש לנו כאן את האתגר, איך אומרים?
<ברוך אביבי: מצורך ליעד, נושא העלייה מאתיופיה, אנחנו עם 23 תלמידים עולים מאתיופיה, הכול מופיע לכם שם בפנים.
<ברוך אביבי: אני לא אלאה אתכם בפרטים.
<ברוך אביבי: המורה זאב הוא הסגן שלי, הוא גם גדל פה.
<ברוך אביבי: השיעור שלו.
<זאב אלבו-מורה: מה שנעשה היום, חשבנו על לימוד בחברותות.
<זאב אלבו-מורה: בחוברות שמונחות לפניכם יש קטע שאפשר ללמוד.
<זאב אלבו-מורה: החשיבה הייתה שיבואו כל הוועדה, אבל עדיין יש פה מספיק נציגים שיכולים להשתתף.
<זאב אלבו-מורה: מה שהייתי כן רוצה שנהיה, שנשב בחמש קבוצות, תלמידים, בוגרים, אורחים, נעשה איזה שהוא לימוד, הלימוד הזה יעלה בסופו של דבר לאיזה שהוא מסמך משותף, כדי שתהיה חוויה של למידה שיתופית שבסופו של דבר ייצא לנו מוצר מוגמר של תובנות, של חוויות.
<זאב אלבו-מורה: יש כל מיני דברים שיוצאים מהלימוד הזה.
<זאב אלבו-מורה: אני גם אשמח אם יתפתח איזה שהוא שיח ביניכם לבין הילדים תוך כדי לימוד, אולי מתוך הלימוד דווקא.
<זאב אלבו-מורה: (לימוד בחברותא).
<ברוך אביבי: אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל כחלק מהעניין של מרחבי חינוך יש גם ועדת אתיקה שכולנו חברים בה וצריכים להיות חברים אחד של השני.
<ברוך אביבי: זה רחל, המנהלת של חלמיש, אנחנו בדרך אליה, אנחנו חברים טובים, אז זאב יסכם את השיעור.
<ברוך אביבי: אני רק אומר, אנחנו כחלק ממרחבי חינוך, הייחודיות של בית ספר טללים, היא נבחרה השנה, למרות שאנחנו כביכול מיוחדים בעצמנו, אנחנו לקחנו על עצמנו את העניין הקהילתי, בית הספר חרת על דגלו את הנושא הקהילתי.
<ברוך אביבי: אנחנו גם מאכלסים בתוכנו מגוון רחב של אוכלוסיות וגם אנחנו יוצרים בית מדרש להורים בערב, פעילויות אחרי צהריים, לפחות פעמיים בחודש לתלמידים.
<ברוך אביבי: יש בנו הרבה ערכים של קהילתיות ולכן זה הדגל שאנחנו שמנו לעצמנו בתוך מרחבי החינוך.
<זאב אלבו-מורה: אני אסכם בשתי מילים.
<זאב אלבו-מורה: אני חושב שהדברים שנלמדו כאן בכל הקבוצות מתקשרים מאוד למה שאמר המנהל.
<זאב אלבו-מורה: אנחנו מקבלים את כולם, יש לנו מגוון רחב מאוד של תלמידים, מכל הסוגים, מכל הגוונים שיכולים להיות, אנחנו פותחים את ידינו ומקבלים אותם.
<זאב אלבו-מורה: כמובן הנושא של השוויוניות עלה אצל כולם.
<זאב אלבו-מורה: אני מאוד נהניתי מהקבוצה שישבנו, אני מקווה שכולכם נהניתם.
<זאב אלבו-מורה: איך אמרו בגמרא?
<זאב אלבו-מורה: מחבריי למדתי הרבה, מתלמידיי יותר מכולם.
<זאב אלבו-מורה: אני חושב, אני מקווה, שגם הגדולים שבינינו למדו דבר אחד או שניים, אני בטוח שכולם פה עברו חוויה נחמדה ואני מאחל לכם המשך סיור מעניין.
עמרם מצנע: כל הכבוד על הרעיון.
טלי פלוסקוב: היה ממש מעניין.
<זאב אלבו-מורה: תודה רבה לכם.
<משה קווס: אני רוצה להעלות פה, אדוני היושב ראש של ועדת החינוך, את הנושא של תשלומי ההורים.
<משה קווס: דיברנו על זה, גם פה זה המקום - - - במגזר הזה.
<משה קווס: אני רוצה לבקש ממך לבחון ברמה ארצית את הפחתת התשלומים האלה.
<משה קווס: זה פשוט דבר שאי אפשר לעמוד, גם הורה שיש לו אפילו אחד זה קשה, זה כמו אוניברסיטה, זה קרוב ל-20,000 שקלים בשנה, אני לא מדבר כשיש שניים או שלושה באותו זמן בתיכון, זה בלתי אפשרי לעמוד בזה.
עמרם מצנע: אני מזמין אותך לשבוע הבא.
עמרם מצנע: ביום שני, ב-23 בחודש, מתקיים דיון ששר החינוך יבוא ויציג את הנושא של תשלומי הורים בממד הרחב שלהם, על פי התקנות החדשות.
<משה קווס: ועדת החינוך בכנסת?
עמרם מצנע: כן, אתה מוזמן.
<משה קווס: בעזרת ה'.
<משה קווס: תודה.
<ברוך אביבי: תודה רבה לכולם.
<ברוך אביבי: (סיור בבי"ס חלמיש)
<רחל לנדנר: אני אתחיל לדבר מהר.
<רחל לנדנר: אנחנו בית הספר לתקשורת.
<רחל לנדנר: כבר לפני שבע שנים, יחד עם המנהל הקודם, צביקה שמילוביץ - - - עשינו פריצת דרך, מסקרים, זה כל המדיה של העיר פה, לקחנו אותה על כל גווניה.
<רחל לנדנר: עיקר הדברים שאנחנו מתבססים עליהם זה התקשורת הבין אישית ולכן הגדרנו שבתחום הפדגוגי את הלמידה השיתופית, והתקשורת והאינטראקציה בין הילדים מאוד חשובה לנו וזה בא לידי ביטוי גם בהוראה בכיתות וגם בתכניות חברתיות נרחבות של בית הספר.
<רחל לנדנר: זה המוקד, מתוך זה יצאנו למדיה.
<רחל לנדנר: החבר'ה הכתומים נמצאים בעיר כמעט בכל אירוע, אם זה שגרירים ואם זה שרים ואנשי מדיה אחרים - - -
טלי פלוסקוב: ואם זה חברי כנסת.
<רחל לנדנר: כל המכובדים.
<רחל לנדנר: אני מקווה שימשיכו להגיע לעיר.
<רחל לנדנר: הם מתעדים, מראיינים, כותבים לעיתון המקומי וכך על רגל אחת מהר מהר.
<קריאה: אתם מסקרים את כל האירועים בבתי הספר האחרים?
<רחל לנדנר: אנחנו הכנו סרט על בית הספר במסגרת למידה משמעותית והוא שבע דקות.
<רחל לנדנר: אני מקצרת, כדי שנראה את הסרט ויש גם ראיון שלך ברדיו המקומי שלנו, אז אנחנו נעשה את הכול ביחד.
<רחל לנדנר: (הקרנת סרט) יש פה דוגמה של תוצרים של תלמידי כיתה ג' שלמדו בלמידה השיתופית.
<רחל לנדנר: כבוד יושב ראש הוועדה, אנחנו נזמין אותך לחדר ה - - -
עמרם מצנע: רגע, הם ישבו רק ל - - -
<רחל לנדנר: לא, הם מראיינים אותך.
<רחל לנדנר: אתה מאפשר להם?
<רחל לנדנר: אז בשמחה, בבקשה.
<תלמיד/ה: רצינו להראות את הנושאים ששכבה ג' עסקה בהם בחודשים האחרונים.
עמרם מצנע: כמשחק.
<תלמיד: זו דוגמה של תלמיד מהכיתה שלנו.
<תלמיד: יש פה לוח רגיל כמו הכול, אבל השוני פה שיש פה סולמות ויש פה את הנחשים, שאם עונים תשובה נכונה עולים, אם טועים נשארים, אותו דבר מפה ולהיפך.
<אדוה רוט: אולי בתור מחנכת הכיתה אני רוצה רק להסביר שהתוצרים זה המשחקים שבעצם הלמידה השיתופית סביב תוצר - - -
עמרם מצנע: תני לנו דוגמה לשאלה.
<תלמיד: איפה נולדה לאה גולדברג?
<תלמיד: לאה גולדברג נולדה בגרמניה.
<תלמיד: יש לנו גם משחקי רביעיות.
<תלמיד: הנה, לדוגמה קלף אחד שלמעלה יש את השם של הרביעייה, זו התמונה של מה שבקלף, אלה השמות של הדברים האחרים ברביעייה, למשל זו הרביעייה של יצירותיה של לאה גולדברג ובה יש דירה להשכיר, הילד הרע, כובע קסמים ומה עושות האיילות.
עמרם מצנע: קראת את ארבעת הספרים האלה?
<תלמיד: כמה מהם קראתי.
עמרם מצנע: איזה קראת?
<תלמיד: למשל הילד הרע קראתי וגם עשינו דפי הוראות.
עמרם מצנע: זה איך משחקים.
עמרם מצנע: וגם שיחקתם?
<תלמיד: עדיין לא.
עמרם מצנע: עדיין לא.
עמרם מצנע: ומה, אתם תשחקו עם ילדים יותר קטנים?
<תלמיד: אנחנו לא כל כך יודעים.
עמרם מצנע: אתם עוד לא יודעים.
טלי פלוסקוב: מה שהוא לא יודע הוא לא יודע.
עמרם מצנע: שאלתי אם הם ישחקו עם הילדים היותר קטנים במשחק הזה.
<אדוה רוט: אלה השלבים הבאים.
<אדוה רוט: קודם כל אנחנו באמצע התהליך, זה חשוב להגיד, יש עוד דברים שהם ככה לא סגורים.
<אדוה רוט: גם בתוך הקבוצות הם יעשו הערכת עמיתים על המשחקים.
<תלמידה: ג'.
<תלמידה: שלושתנו ג'.
עמרם מצנע: באותה כיתה אתם?
עמרם מצנע: ואיזה שיעור אתה הכי אוהב?
<תלמיד: מדעים.
עמרם מצנע: מה לומדים במדעים?
<תלמיד: עכשיו אנחנו לומדים על החלל.
<תלמיד: חשבון ומדעים.
<תלמידה: חשבון.
עמרם מצנע: ואללה, יפה מאוד.
טלי פלוסקוב: יפה מאוד.
עמרם מצנע: יש לי שאלה קשה אליכם, מה לא טוב בבית ספר?
עמרם מצנע: יש דבר כזה.
<תלמיד: לפעמים, אבל רק לפעמים.
<תלמיד: שלפעמים יש בהפסקות אלימות של ילדים נגד ילדים, אבל זה קורה מעט, מאוד מעט.
עמרם מצנע: ומה עושים כשזה קורה?
<תלמיד: אם זה כבר מאוד רע, אז פונים למורה, ואם כבר ממש רע מאוד, נותנים פתק אלימות.
<תלמיד/ה: הרבה פעמים קורה, זה קורה בכיתה שלנו ביום חמישי, אחרי ההפסקה השנייה.
<תלמיד/ה: כל פעם המורה למדעים - - -
עמרם מצנע: מה לדעתך לא מספיק טוב בבית הספר?
עמרם מצנע: מה היית רוצה שיתקנו או יעשו אחרת?
<תלמידה: שיוסיפו עוד מתקנים בחצר של הגדולים יותר.
<תלמיד: האמת היא, יש עוד דבר להוסיף, חוץ מהאלימות בהפסקות, פעם קרה לי משהו, זה שנפצעתי בבית הספר וזה גם לא כל כך מוצא חן בעיניי.
<תלמיד: אבל זה לא קורה - - -
עמרם מצנע: זה לא קורה כל יום.
<תלמיד: לא כל יום.
טלי פלוסקוב: איפה נפצעת?
טלי פלוסקוב: נפלת או מה?
<תלמיד: לא, זה מהקיר יצא קצה ברזל, רצתי ולא ראיתי ונחתכתי.
טלי פלוסקוב: ותיקנו את הברזל, קודם כל?
טלי פלוסקוב: יופי, זה מה שחשוב.
<תלמיד: עדיין רואים בהפסקות משהו, עדיין.
טלי פלוסקוב: אז אם תראה עוד משהו, תגיד.
טלי פלוסקוב: תודה רבה, ילדים.
<קריאה: אתם מקסימים באמת.
<קריאה: (סיור בכפר הילדים נרדים)
<בלה בג'ינסקי: אני רוצה להתחיל עם סיפור קטן.
<בלה בג'ינסקי: תרשו לי לקום ולעמוד שם כדי שאני אראה אתכם.
<בלה בג'ינסקי: אני רוצה לספר לכם, מכובדיי, איך הגענו למפגש הזה ולמה חשוב לי לספר את זה?
<בלה בג'ינסקי: כי אצלנו, האזרחים, בדרך כלל אומרים אי אפשר להגיע לחברי כנסת והם מתנשאים מעם ואחרי שהם נבחרים הם שוכחים מי שלח אותם וכל מה שאנחנו מכירים, ואני הייתי באיזה שהוא שלב גם חלק מהצוות הנבחר הזה שאמר את זה.
<בלה בג'ינסקי: וראה זה פלא, בכנסת הייתה הצדעה לפנימיות של משרד החינוך והוזמנתי לזה על ידי הפורום הציבורי והיה מאוד מרגש, מאוד מכובד, מאוד יפה, והצטערתי שלא היו הרבה יותר פנימיות של משרד הרווחה, לפחות אני לא פגשתי.
<קריאה: זה של משרד החינוך.
<בלה בג'ינסקי: יפה, אז הגיע הזמן - - - ושם הייתה אמירה מאוד חשובה, לטעמי, של שר החינוך ושר הרווחה, או של שר הרווחה והמנכ"ל של משרד החינוך ומר מצנע, שאמרו 'צריך שיתוף פעולה' וצריך שיתוף ואני אומרת את זה בשלוש מילים, צריך שיתוף פעולה.
<בלה בג'ינסקי: ואני, ברוב חוצפתי, לא ביקשתי רשות, קמתי ועל המדרגות עצרתי את חבר הכנסת מר מצנע ואמרתי לו 'תשמע, אני המנכ"לית של SOS ישראל, עמותה', ובאמת חמישה משפטים אמרתי לו והוא אמר 'זה מאוד מעניין אותי', אמרתי לו 'אנחנו ניפגש', הוא אמר 'אני אמסור את זה למזכירה שלי'.
<בלה בג'ינסקי: טוב, חיכיתי ואמרתי, רגע, צריך להוציא והוצאתי איזה שהוא סיכום על מה שדיברנו והחוויות שלי, הרשמים שלי מהמפגש הזה ושלחתי.
<בלה בג'ינסקי: זה היה לפני פסח וקיבלתי תשובה, פשוטה ולעניין, 'אני אגיע, אחרי פסח המזכירה שלי, מנהלת הלשכה, תהיה איתך בקשר'.
<בלה בג'ינסקי: הגיע פסח ואחרי פסח ולא היה והבנתי שהעומס הוא רב ואני שלחתי תזכורת.
<בלה בג'ינסקי: ברוב צניעות.
<בלה בג'ינסקי: ומיד קיבלתי תשובה, אכן זה יהיה.
<בלה בג'ינסקי: והתקשרה אליי סופיה, שהיא מנהלת הלשכה, וקבענו מועד.
<בלה בג'ינסקי: היא אמרה 'בלה, מתי מתאים לכם?', אז אמרתי לה 'אני חושבת שעדיף בצהריים, שיפגשו את הילדים ואת האמהות', כי בעצם זה אנחנו, מה אנחנו?
<בלה בג'ינסקי: הילדים וה - - - והיא אמרה 'יופי, אז אולי יהיה ביקור בערד'.
<בלה בג'ינסקי: כך הגענו גם אלייך, ראשת העיר, ואני מוכרחה לומר שאני התרגשתי.
<בלה בג'ינסקי: לא הספקתי לקחת אוויר, יצאתי לחופש של שבוע, חזרתי והתקשרה אליי רבקה ואמרה בלה, סדר יום ומה עושים ואמרתי 'אשרינו וטוב לנו'.
<בלה בג'ינסקי: ועל זה, מר מצנע, חבר הכנסת המכובד - - - ואני רוצה גם לציין, אני לא חברת מפלגה, אני לא שייכת, לא למפלגה שלו ולא לשום מפלגה אחרת ואני לא מחוברת לכנסת ולאף אחד ושום פרוטקציה, אני חלק מעם ישראל שחבר הכנסת הקשיב והוא נמצא פה.
<בלה בג'ינסקי: ועל זה אלף אלפי תודות, הערכה וברכה.
<בלה דיג'נסקי: תודה לך.
טלי פלוסקוב: תודה לך, בלה, שזכינו לביקור של ועדת חינוך.
<בלה בג'ינסקי: ותודה לכל חברי הוועדה, אני מבקשת סליחה אם לא התייחסתי, אבל זה פשוט משהו ש - - -
עמרם מצנע: אני מייצג אותם.
טלי פלוסקוב: זה רק אומר שהיא לא מחוברת לפוליטיקה.
<בלה בג'ינסקי: מתי, הבמה שלך.
<מתי רוז: אנחנו מתחילים, נעשה בריף מהיר על מה שאנחנו עושים.
<מתי רוז: (הקרנת סרט)
עמרם מצנע: אני מניח שאתם מכירים את הסיפורים מאחורי כל ילד.
<בלה בג'ינסקי: כן, כל ילד והסיפור שלו.
<מתי רוז: אז קודם כל ברוכים הבאים, אני מברך אותך ואת חברי הוועדה, את אילנה, המפקחת שלנו שנמצאת איתנו, את טלי, ששורפת פה לא מעט שעות, את רחלי, שמטפלת בילדים שלנו כבר הרבה הרבה שנים.
<מתי רוז: חשוב להדגיש, כי אם אנחנו מדברים על מערכת החינוך בעיר אז מערכת החינוך בעיר עשתה קפיצה.
<מתי רוז: אנחנו רואים את זה פה בבית הקטן שלנו כדבר מאוד משמעותי, כי אני יכול רק לומר, שתי בנות שלנו עם ממוצע 100 בבגרויות, אחת הולכת ללמוד עכשיו הנדסה ארבע שנים.
<מתי רוז: היא פה מאחורה, היא מתביישת.
<מתי רוז: בואי תצטרפי אלינו, כי אנחנו רוצים דווקא שתהיי חלק פעיל היום.
<מתי רוז: אחת מבוגרות מערכת החינוך של העיר, שגדלה פה כבר הרבה שנים, אנחנו ניתן לה את המקום אחר כך, שהולכת ללמוד הנדסה ו- ו-.
<מתי רוז: הלוואי עלינו ציוני בגרות כמו שלה, שזה 100 פלוס, 100 בהצטיינות יתרה.
<מתי רוז: כל מיני דברים שאם אמא שלי הייתה זוכה לאחד כזה היא הייתה מאושרת.
<מתי רוז: הארגון שלנו מתחיל איפשהו אחרי מלחמת העולם השנייה, אני מאמין שאתם מכירים את הסיפור.
עמרם מצנע: אני לא מכיר.
<מתי רוז: אז הארגון שלנו מתחיל אחרי מלחמת העולם השנייה, כשבעצם מהנדס אוסטרי, בסביבות 43', 44', הוא הבין כנראה שהוא לא עושה את הדבר הנכון, או יצא מזה איכשהו, ובמהלך המלחמה ואחריה, מה שנשאר באירופה זה בעיקר יתומים ואלמנות - - -
<בלה בג'ינסקי: השם שלו הרמון גמינר.
<מתי רוז: כן, הוא התחיל לאסוף ילדים ונשים, התחיל מבית אחת, שדאג לו בעיקר לצרכים פיזיים כמו תרופות ואוכל ועד היום ארגון שמטפל בחצי מיליון ילדים בעולם, ב-130 מדינות, מפתח היום אג'נדה שלמה של טיפול קהילתי בשנים האחרונות, אבל עיקר הארגון מתבסס על כפרי ילדים שצריכים חלופה לבית, לטווח זמן ארוך, שזה בגדול האג'נדה.
<מתי רוז: במדינה שלנו יחד חברו בשנת 80' משרד הסעד דאז, עם ד"ר קורץ, שהיה מנכ"ל משרד הסעד ו-SOS, הם הכירו באיזה שהוא כנס וקם הכפר הראשון כאן, בשנת 81'-82', בערד.
<מתי רוז: ערד עוד הייתה קטנה, לקח הרבה זמן להגיע לעיר בתקופה ההיא אבל אנחנו היום באמת מרכז העיר ערד.
<מתי רוז: אנחנו חוגגים 33 שנים במהלך הקיץ הקרוב, 33 שנות פעילות.
<מתי רוז: הצוות שנמצא פה, חוץ מלילי, הצוות שאחראי על 13 השנים האחרונות, שבעצם יחד עם שירות ילד ונוער אנחנו מקיימים פה כפר ילדים שיקומי שמטפל ב-100 ילדים נכון לרגע זה, מתוכם יש משהו כמו 8-9 ילדים שנמצאים בקלט חירום שמשתנה, תיכף נדבר על הרצף.
<מתי רוז: הכפר שלנו היום נמצא, אני רץ לקצוות, אבל זה יסגור את המסגרת של הסיפור, בתהליך של אישור של משרד הרווחה להכרה ככפר שיקומי טיפולי.
<מתי רוז: הרחבת הפעילות שלנו כבר אושרה ל-140 ילדים, זה יותר מדי, אנחנו לא נגיע לשם, אבל - - -
עמרם מצנע: איזה אישור היה עד היום?
<מתי רוז: 100 ילדים.
עמרם מצנע: מבחינת ההגדרה.
<מתי רוז: שיקומי.
<מתי רוז: מכיוון שהאוכלוסייה משתנה והשדה של משרד הרווחה משתנה היום בצורה דרמטית, כי קורים גם דברים טובים בצד השני, מתפתחים שירותים קהילתיים ששומרים על הילדים ועוזרים להורים לעבור את ה - - - מה שנקרא פחות ילדים שינטשו את ביתם.
<מתי רוז: יש פרויקטים יפים מאוד שעושים גם בתכנית הלאומית וגם בתכניות רווחה, מועדוניות אינטנסיביות, תכניות הורים, מה ששומר קצת על ילדים וזה לאט לאט דוחף אותנו באמת לטפל במרכאות בקצה באמת.
<מתי רוז: אם ילד היום זקוק להוצאה מהבית כנראה שהסיבות הן מספיק מספיק טובות - - -
עמרם מצנע: הילדים שמגיעים לכאן זה בהחלטות בית משפט או הסכמת הורים?
<מתי רוז: מתוך 100% ילדים קרוב ל-90% מהילדים שלנו הם בחוק פיקוח והשגחה, שזה הצד השני של החוק.
<מתי רוז: יש את חוק הנוער של נוער שלוקה בעבריינות, זה לא קשור אלינו.
<מתי רוז: אנחנו בעיקר הגנה מהסביבה הטבעית של הילדים, 90% מהילדים, ו-10% שאין להם, פשוט כנראה כבר לא צריכים, או שגדולים מדי, או ששם המצב הוא טיפ טיפה שונה.
<מתי רוז: אנחנו מטפלים בילדים בין גילאי 6 עד 18, בין גילאי 18 עד 24 בתכנית ייחודית שלנו, כדי שתשמור עליהם לשילוב מוצלח בקהילה בשלב יותר מאוחר, תיכף אנחנו ניגע.
<מתי רוז: ליבת העבודה שלנו מתבססת על משפחתונים.
<מתי רוז: כפר מאוד אינטנסיבי - - -
עמרם מצנע: משפחתונים בתוך החצר?
<מתי רוז: כן, בתוך הכפר.
<מתי רוז: בתוך החצר.
<מתי רוז: צוות כמובן, צוות שמדריך, צוות שמלווה, צוות שמגדל את הילדים, צוות של עובדות סוציאליות שמלוות את הבתים, צוות של רכזים שמנהלים אשכולות קטנים, מנהל פנימייה, שנמצא פה מאחורה, כמובן צוות טיפולי שנכנס על מנת לתמוך בילדים מבחינה נפשית במהלך תקופות מסוימות.
<מתי רוז: יש פסיכיאטרית שמלווה, פסיכולוגית שמלווה, מטפלים שנכנסים, יש פה טיפול בבעלי חיים ובדרמה ובעוד אמצעים נוספים, שזה היום יום.
<מתי רוז: היום יום מלא בפעילות, כל הזמן.
<מתי רוז: יש פה קומונה שעושה פה שנת שירות, של 17 מתנדבים, דרך התק"מ, קומונה משמעותית, גדולה מאוד, נחשקת במדינה, להגיע לנרדים זה בהחלט רצון מאוד מאוד גדול של מתנדבי שנת שירות.
<מתי רוז: דרך אגב, גם לכפר שלנו בצפון, למגדים.
עמרם מצנע: איפה הכפר בצפון?
<מתי רוז: במגדל העמק.
<מתי רוז: הוא קצת יותר צעיר מאיתנו, בערך ב-15 שנה, אבל עושה עבודה מאוד מאוד דומה, מאוד יפה.
<מתי רוז: אני כל הזמן מקנא כשאני מבקר שם, כי הוא כזה שיקי, אירופאי, מאוד יפה.
<מתי רוז: הוא מטפל היום ב-75-76 ילדים ובנוסף, דברים נוספים שאנחנו עושים, גם בצפון וגם כאן, אנחנו שילבנו עבודה נוספת במגזר הבדואי.
<מתי רוז: במקרה שלנו, זה דרום, מה שהיה פעם מועצה אזורית אבו בסמה התחלקה לשתי מועצות, יש את נווה מדבר ואל קסום, אז יש לנו שלוש מועדוניות ביישוב טרבין של אל קסום, אינטנסיביות וטיפוליות מאוד, ובמקביל אנחנו - - -
עמרם מצנע: שזה ילדים שנשארים בבית?
<מתי רוז: ילדים שנשארים בבית, כן.
עמרם מצנע: אחרי הצהריים, אחרי בית ספר.
<מתי רוז: זה ממש מועדוניות מאוד מאוד אינטנסיביות ואנחנו עכשיו בהקמה של חמש מועדוניות נוספות, שזה ככה הפעילות הכללית שאנחנו עושים.
<מתי רוז: כשאנחנו מדברים על הכפר עצמו אז באמת ליבת העניין זה היכולת שלנו לתת לילדים תחושה ביתית הכי קרובה שאנחנו יכולים.
<מתי רוז: אני שמח שהעיר פה, כי גם העיר בעצם היום, כשאנחנו מדברים על ילד של נרדים, הילד הזה קם בבוקר בדיוק כמו הילדים שלנו, כובע, תיק, בקבוק מים, סנדביץ', תיק שהוא בחר, הולך לבית הספר, לאחד מארבעה בתי הספר היסודיים של רחלי, וכמובן לאחד משני התיכוניים שיש כאן.
<מתי רוז: יש פה את התיכון של אורט ערד, שעשה התקדמות מאוד מאוד מרשימה.
<מתי רוז: אפרופו ראש העיר, צריך עוד הרבה עזרה, כי אני רואה שהילדים נהנים וקונים ונהנים מאווירה חינוכית טובה מבעבר.
<מתי רוז: ובית ספר חדש שנפתח שזה התיכון המקצועי של אורט צור, שמייצר כבר את ההנדסאי השלישי של כפר הילדים נרדים, אני כבר לא מדבר על העיר.
<מתי רוז: זה כבר ההנדסאי השלישי שהתגייס עכשיו לחיל חימוש, שזה בהחלט מבחינתנו הצלחה כי זה כבר עתיד, זה כבר כניסה למעגל אחר וזה מאוד מאוד מוצלח ועושים שם עבודה יוצאת מן הכלל.
<מתי רוז: אנחנו כמובן נעזרים בכל שאר המחלקות או נושאים חינוכיים בלתי פורמליים שהעיר מייצרת, שזה חוגים, שזה מתנ"ס, שזה הצגות, כל פעילות כזו או אחרת.
<מתי רוז: מה גם שעם כמה שהילדים שלנו כביכול נמצאים תחת ענן כבד, גם של צער, גם של כאב, גם של קושי וגם של המון דברים אחרים, אנחנו מצליחים, במרכאות, לתת את סימולציית חיים, שיש להם את הזכות ללכת לחוג ולראות חבר וליהנות גם משירותים נוספים ולא רק בתוך הכפר הזה.
<מתי רוז: אז הילדים גדלים פה בגילאים האלה.
<מתי רוז: תיכף אני אכנס יותר לתחום הלימודי, כי שם יש לנו קושי מאוד מאוד גדול.
<מתי רוז: אז שתי ורסיות עיקריות לקליטה של ילדים.
<מתי רוז: אחד זה קליטה רגילה של שירות ילד ונוער, בעצם באמצעות הקהילות, מפנה חומר של ילד, קוראים את החומר, יש פה צוות מקצועי שמקבל את החומר.
<בלה בג'ינסקי: אני רוצה לחדד נקודה שעליה התעכבתי כשהזמנתי את מר מצנע.
<בלה בג'ינסקי: ההבדל בפנימיות שלנו, בדרך כלל בפנימיות, אתה בא להדסים, אתה בא לנעורים ואתה רואה חדר אוכל מרכזי, אתה רואה - - - כאן לא.