GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רוני לידור: עובדים אצלנו במכללה אנשים כמו צביקה שרף בכדורסל, ענת דרייגור בכדורסל, אמנון רז בכדורגל, יוסי גבע בכדורעף, שאלה שמות מאוד בולטים בתחום הספורט בישראל.
<רוני לידור: ואנחנו מנסים לחבר בין התכנית האקדמית כמובן לבין שאר התכניות האקדמיות שיש לנו.
<רוני לידור: אני מציע שניתן לאנשים אחרים להציג דברים ותוך כדי זה אולי תתעוררנה שאלות.
עמרם מצנע: דרך אגב, בעקבות חוק חלוקת כספי מועצת ההימורים, החוק החדש, שבטח בתוך כמה שבועות נאשר תקנות לגביו, כל מנהלי קבוצות ספורט שזוכים בתמיכה של מועצת ההימורים יצטרכו לעבור השתלמות; וסיכמנו שבדרום, במרכז ובצפון, יהיו מקומות שיקבלו זיכיון להכשיר אותם.
עמרם מצנע: אז קחו את זה בחשבון.
<רוני לידור: כן, זה ידוע לנו, ואנחנו כבר יצאנו בתכנית משותפת – זה ממש חדש, אפילו עוד לא הספקתי לבשר את זה לסגל – עם האוניברסיטה הפתוחה וביחד עם השלטון המקומי, להכשיר אנשים לניהול ספורט.
<רוני לידור: הם גם עלו על זה, ואנחנו עושים איתם שיתוף פעולה, ואני מאמין שאנחנו נהיה בין אלה שנכשיר אותם.
<רוני לידור: שמעון, בבקשה.
<שמעון דנאי: תראו, אנחנו מתחילים ב-1944.
<שמעון דנאי: ב-1944 מדינת ישראל היא פחות מחצי מיליון תושבים.
<שמעון דנאי: בעצם היא עוד לא מדינה.
<שמעון דנאי: היהודים נשלחים למחנות על ידי הנאצים, הנאצים כבר מפנים את היהודים בסלוניקי, כוחות הברית פולשים לנורמנדי, והנה כאן, במדינת ישראל, יש ועד לאומי שמחליט שהחינוך הגופני צריך להיות שווה לחינוך הרוחני ומחליט להקים את המוסד לחינוך גופני וספורט, שנקרא על צ'רלס וינגייט, שנהרג באותה שנה בבורמה.
עמרם מצנע: כבר אז, כשזה עוד לא היה - - - ?
<שמעון דנאי: 12 השנים הראשונות של המכללה היו במחנה צבאי בריטי שפונה, ברחוב הירקון בתל-אביב, שנקרא מחנה יונה.
עמרם מצנע: כבר אז זה נקרא על שמו של וינגייט?
<שמעון דנאי: כן, כבר אז, ב-1944.
<שמעון דנאי: ב-12 השנים הראשונות למדו בתל-אביב, במחנה יונה, שזה איפה שגן העצמאות היום, ורק ב-1959, כשנפתח מכון וינגייט, אנחנו צורפנו כגוף נפרד למכון.
<שמעון דנאי: ב-1976 הסוכנות היהודית הביאה תורם שתרם כסף כדי להקים את המבנה שבו אנחנו יושבים היום.
<שמעון דנאי: המבנה נפרד מהמכון, וכתוצאה מזה המכללה, שהייתה גוף לאומי תחת משרד החינוך, הסטטוס שלה שונה לחברה בע"מ, והמניות ניתנו לזה שהביא את התורם – הסוכנות היהודית.
<שמעון דנאי: מאז אנחנו חברה ללא מטרות רווח, כשהמניות בידי הסוכנות היהודית, והם אלה שממנים את מועצת המנהלים.
<שמעון דנאי: התחלנו ב-1944 לימודים של שנה אחת, ואז זה הפך לשנתיים, ואז שלוש, ואחר כך לארבע שנים, עם תואר ראשון, ואחר כך גם תואר שני.
<שמעון דנאי: אנחנו רואים את עצמנו כבית מדרש למורים, ואנחנו רוצים לצאת מהסטטוס הזה כבר הרבה זמן, מכיוון שאנחנו רואים שהביקוש הגדול...
<שמעון דנאי: מתוך 250 סטודנטים שבאים כל שנה ללמוד, חצי מהם לא רוצים להיות מורים, אלא הם באים ללמוד חינוך גופני כי הם אוהבים ספורט והם רוצים להיות מעורבים בספורט.
<שמעון דנאי: הם נשארים בחינוך הגופני כמנהלים, כמאמנים וכולי, אבל הם לא רוצים להיות מורים.
<שמעון דנאי: אנחנו כבר הרבה זמן רוצים לפתוח בית ספר לא להוראה, בית ספר שבו נוכל להכין מאמנים ברמה לאומית, נוכל להכין מנהלים לספורט, שידעו ניהול, שידעו כלכלה, שידעו פסיכולוגיה, שידעו פיזיולוגיה, שיכירו את גוף האדם – אנשים שישפרו את הספורט במדינת ישראל.
<שמעון דנאי: אנחנו מגישים תכניות לוות"ת מדי פעם, ועד היום לא הצלחנו לפרוץ את האישור להקים בית ספר שבו נוכל להכשיר אנשים לספורט הישראלי מבלי שיהיו מורים.
<שמעון דנאי: אני אסיים כאן, ואומר אחר כך, לקראת הסוף, מה אני מציע לעשות.
<סימה זך: אני אציג את בית הספר לחינוך.
<סימה זך: אציג בעיקר איך הוא בנוי, מה אנחנו חושבים, ואולי אציג זווית קצת אחרת ממה שהציג שמעון.
<סימה זך: אפשר לראות בשקף את המבנה של בית הספר.
<סימה זך: יש לנו שלוש יחידות עיקריות.
<סימה זך: אפשר להגיד שאנחנו נושאים את דגל החינוך וההוראה, ונושאים את זה בגאון.
<סימה זך: בשונה ממה ששמעון אמר, אני חושבת שרוב הסטודנטים, אולי כשהם נכנסים הם לא כל כך בטוחים לאן הם הולכים ומה הם יודעים לעשות, אבל לאורך שנות ההכשרה הם בהחלט מפתחים זהות של הוראה, ותכף תראו בנתונים שרובם אחר כך עוסקים בהוראה.
<סימה זך: בבית הספר לחינוך, המקצועות הנלמדים הם: לימודי היסוד, שהם משותפים לכל המכללות להכשרה להוראה בארץ.
<סימה זך: לימודי חינוך והוראה, שכוללים גם נושאים שנלמדים בכל המכללות לחינוך, אבל בנוסף לזה יש לנו תחומים שהם ייחודיים לחינוך הגופני, כמו למשל מבוא לחינוך גופני באוכלוסיות מיוחדות.
<סימה זך: אוכלוסיות מיוחדות זה תחום שפחות בא לידי ביטוי בשיעורים פרונטליים בכיתה, ובחינוך הגופני יש לו משמעות נרחבת.
<סימה זך: או למשל מבוא להתפתחות מוטורית.
<סימה זך: והפדגוגיה והמתודיקה בהוראת החינוך הגופני, שהם למעשה אבני היסוד בהכשרה להוראה.
<סימה זך: המעבדות שנמצאות בתוך בית הספר: המעבדה לחקר הוראת החינוך הגופני, שגם משמשת בשנתיים האחרונות בית לתכנית רג"ב, שזו תכנית המצטיינים להוראה, ובה נעשים המחקרים של אנשי הסגל של בית הספר לחינוך, בעיקר אנשי סגל של הכשרה להוראה.
<סימה זך: יש לנו את המרכז לטכנולוגיה בחינוך, ויש לנו את המרכז לתקשוב ויישומים טכנולוגיים בחינוך, שקרם עור וגידים בעיקר בשלוש השנים האחרונות, כאשר נכנסה התכנית להתאמת החינוך למאה ה-21.
<סימה זך: נהיינו יותר מתוקשבים, אנחנו משלבים תקשוב בהוראה, ומשתדלים לעדכן את דרכי ההוראה בהתאם למה שנעשה בעולם.
<סימה זך: קצת מספרים.
<סימה זך: אם אנחנו מחלקים את ההכשרה להוראה לשלב של ההכשרה ולשלב של ההתמחות, אז בשלב ההכשרה אנחנו מתחילים התנסות בהוראה בשנה ב', שבה יש לנו מספר רב של סטודנטים, זאת בהשוואה לשנה ג', שבה עוד לא קלטנו מספר כזה גדול של סטודנטים.
<סימה זך: כל קבוצת סטודנטים, כ- 25 אנשים, מובלת ומונחית על ידי מנחה להוראה, מה שנקרא "מדריך פדגוגי", והם מבקרים בבתי ספר פעם בשבוע להתנסות בהוראה, ומי שמלווה אותם בבתי הספר זה מי שאנחנו קוראים להם "מורים מאמנים".
<סימה זך: לאחר שהם מסיימים את שלב ההתנסות בהוראה, אחרי שנתיים, הם יכולים ללמד בבתי ספר ואז יש להם שלוש שנים שנקראות "כניסה להוראה", כאשר בשנה הראשונה הם מלוּוים על יד מורים חונכים.
<סימה זך: המספר שאתם רואים בשקף, 119, זה המספר הנוכחי של מי שהיום נמצאים בשנה ד' ו-ה'.
<סימה זך: כשהם היו בשנה א' הם היו מחזור של בערך 139 סטודנטים, וזאת אומרת שהרוב המכריע בחרו להיכנס להוראה.
עמרם מצנע: נכון, אין פה משהו ליניארי בין שנה ב', שנה ג' וההמשך.
עמרם מצנע: זאת אומרת, זה לא אותם 252 שירדו אחר כך ל-177?
<סימה זך: לא, רק בשנתיים האחרונות אנחנו התחלנו לקלוט מספרים כאלה של 250.
<סימה זך: המחזורים הקודמים היו הרבה יותר מצומקים.
<סימה זך: אם אנחנו רוצים לראות האם מהמחזור הנוכחי רובם ילכו להוראה, נצטרך לחכות עוד שנתיים-שלוש.
<שלמה בן-גל: אבל רובם הולכים להוראה.
<סימה זך: הרוב המכריע בהחלט הולך להוראה.
<סימה זך: ההתנסות בהוראה שנה ב', שזו השנה הראשונה להתנסות, היא בבית ספר יסודי.
<סימה זך: הם הולכים פעם בשבוע ובמשך יום שלם מבלים בבית הספר.
<סימה זך: בנוסף לזה, שבועיים במהלך השנה הם נמצאים בבית ספר, מנסים להתערות בחיי בית הספר ולהתנסות גם בדברים שהם מעבר לשיעור הבודד, לחיות את חיי בית הספר עם מחנכי הכיתות, להיכנס לשיעורים רגילים, להשתתף בימי הורים ועוד.
עמרם מצנע: אתם נתקלים בבעיה שאין מספיק מקומות לסטאז'?
<סימה זך: יש מספיק מקומות, אבל הקושי שלנו - - -
עמרם מצנע: מי עושה את הקשר?
<סימה זך: ראשית, בראש המסלול הזה עומד ד"ר שלמה טוראל, שנמצא איתנו כאן היום.
<סימה זך: הוא אחראי על התכנית ועל הקשרים.
<סימה זך: מי שעושה את הקשר זה אותו מנחה להוראה שאחראי על קבוצת 25 הסטודנטים.
<סימה זך: במהלך הקיץ נעשים הקשרים האלה - - -
עמרם מצנע: הסטודנט עצמו צריך לחפש לעצמו - - - ?
<סימה זך: לא הסטודנט, המנחה שלו.
<סימה זך: במהלך הקיץ הוא יוצר קשרים עם מורים בבתי הספר, על סמך היכרות אישית.
<סימה זך: אבל ברבות השנים, מדי שנה נעשית בקרה ורפקלציה האם באמת הליווי של המורים המאמנים האלה היה איכותי, ומורים שנתפסים כשהליווי שלהם לא מספיק יסודי - - -
עמרם מצנע: כבר דיברתי איתכם שנעשה איזשהו מפגש על כל נושא ההשמה גם אחרי סיום הלימודים.
עמרם מצנע: היום הכול, או הרוב, עובד במישור אישי.
<סימה זך: פעמיים בשנה, וגם לאורך השנה, הסטודנטים והמנחים שלהם נמצאים בבקרה מתמדת, כולל דיווחים שוטפים, וקורה לא אחת ולא שתיים שעוזבים בית ספר ועוברים לבית ספר אחר, כדי שהליווי יהיה איכותי.
<סימה זך: לכן אפשר להגיד שהבקרה היא און-ליין.
עמרם מצנע: דרך אגב, פגשתי סטודנטים שלכם בשבוע שעבר ב"יד לבנים" בנתניה, בפרויקט חברתי של הנחיית תלמידי תיכון, שבו מכינים אלבומי הנצחה לנופלים.
<נח גרינפלד: כן, זו תכנית שלנו שהיא תכנית ארצית.
עמרם מצנע: זה מאוד מרשים.
<סימה זך: בשנה ג' – ד"ר איציק רם, שנמצא איתנו, הוא ראש המסלול של ההתנסות בהוראה בחטיבות ביניים ותיכוניים – מתקיימת אותה מתכונת, שבה הסטודנטים מבקרים פעם בשבוע בבתי הספר, ויש להם מורים שמלווים אותם שם, ופעם בשנה הם שוהים בבית ספר במשך שבועיים רצופים, כדי לראות ולהתנסות ולהכיר את בית הספר לא רק כמו אורח, אלא להתנסות בצורה יותר אינטנסיבית ומשמעותית.
<סימה זך: לאחר שהם סיימו את שלב ההכשרה והגיעו לשלב הסטאז', שלב הכניסה להוראה וההתפתחות המקצועית, הם תחת יחידה נפרדת, שאחראי עליה ד"ר חנן שטיין, שלא נמצא איתנו כאן היום.
<סימה זך: אספנו נתונים של השנים האחרונות שבהם אפשר ממש לראות איך מספר המתמחים ומספר הנכנסים להוראה הולך וגדל בהתמדה.
<סימה זך: וכאן אני רוצה להראות גם לשמעון, שאולי לא הכיר את המספרים, שמסתבר שמי שמכשיר את עצמו במשך ארבע שנים תמימות, לומד להזדהות עם העשייה, עם המוסד, אוהב את מה שהוא עושה, ולא זורק כזה דבר והולך לחפש משהו אחר במחי יד, כי זה הופך להיות משמעותי בשבילו.
עמרם מצנע: מה זה קורס ניתוח אירועים?
<סימה זך: קורס ניתוח אירועים זה קורס שאנחנו נותנים לכל הבוגרים שלנו בשנת ההוראה הראשונה שלהם בבית הספר - - -
עמרם מצנע: אחרי שהם סיימו הם באים - - - ?
<סימה זך: הם כבר מורים מן השורה בבית ספר, הם כבר מקבלים משכורת, ועדיין המכללות, ביוזמה של משרד החינוך, ממשיכות ללוות ליווי-על.
<סימה זך: הם באים לקבוצה שבה מועלים אירועים מבתי הספר, מחיי היום-יום שלהם, ועושים ניתוח של האירועים האלה.
<סימה זך: אבל יש עוד נושאים שעולים - - -
<יהודית גידלי: אירוע אלימות?
<יהודית גידלי: אירוע ספורט?
<סימה זך: זה יכול להיות אירועים מכל הסוגים.
<סימה זך: זה יכול להיות אירועים מחיי היום-יום של מורה בכיתה, מורה בחינוך גופני - - -
עמרם מצנע: מורה בחינוך גופני שהילדים מתחמקים מהשיעור שלו בכל מיני תירוצים – איך אתה מתמודד עם זה.
<סימה זך: זה יכול להיות החל מבעיות של חוסר מוטיבציה של בנות בתיכון, כשהמורה באה מוכנה מאוד לשיעור אבל חצי מהבנות יושבות לה על הטריבונות – איך היא גורמת להן להצטרף ומלהיבה אותן.
<סימה זך: זה יכול להיות ילדים שמוצאים את עצמם מחוץ לכיתה, יוצרים קשיים לחברים שלהם, נוצרים קשרים בין המורה לכיתה, ועוד ועוד ועוד.
<סימה זך: השרשרת של חיי היום-יום היא ארוכה.
עמרם מצנע: מעמדו של הסמארטפון.
<יהודה ענתבי: עוד יהיה קורס כזה.
<סימה זך: יש לנו 70 חברי סגל בבית ספר לחינוך.
<סימה זך: אספתי פה דוגמאות של שיעורים ותרגילים, דוגמאות של נושאים שנלמדים.
<סימה זך: יוזמות שפיתחנו בשנים האחרונות: כמו בכל מקום, יש לנו אתר שאפשר להיכנס אליו ולראות את החיים השוקקים בתוך בית הספר לחינוך, גם מרחוק, מארצות אחרות, כי חלקו גם באנגלית.
<סימה זך: לא אכנס לזה אבל אני כן אכנס ליוזמה אחרת שאנחנו פיתחנו.
<סימה זך: מדובר ביוזמה שהתחילה באופן נקודתי ולאט-לאט פרסה כנפיים: כתב עת מקוון בחינוך הגופני, שהתחיל בשנת 2010 ומדי חודש וחודש יוצא גיליון שמכיל קובץ של מאמרים, מערכים, יחידות הוראה, דוגמאות לפרויקטים ומיזמים שנעשים בבית ספר, הגיגים, התלבטויות, דילמות חינוכיות ועוד.
<סימה זך: לשמחתנו זה צובר יותר ויותר קוראים, ויש לנו היום מעל 2,500 מנויים לעלון הזה, שזה יפה מאוד.
<סימה זך: יש עוד יוזמות שפיתחנו, ומתוך המגוון שמופיע על הלוח, בחרתי להתעכב על תכנית אחת שאני מאוד אוהבת אותה באופן אישי, והיא תכנית רג"ב – ראש גדול בהוראה.
<סימה זך: מדובר בתכנית מצטיינים להוראה, סטודנטים שמאותרים עוד לפני כניסתם ללימודים במכללה, על סמך תבחינים שכוללים תרומה לקהילה, ציונים בפסיכומטרי, ציונים בבגרות, ראיונות קבלה, מחויבות לתרום לקהילה במשך שנות לימודיהם.
<סימה זך: זאת תכנית שבה הסטודנטים משולבים בדרך כלל בתכנית הרגילה, אבל בהוראה הם קבוצה נפרדת, הומוגנית, של מי שנחוש וחדור רצון להיות מורה לחינוך גופני ולשפר את מעמד ההוראה ולשפר את מעמד המקצוע.
<סימה זך: זו קבוצה של סטודנטים נפלאים, ונציג אחד שלה יושב כאן איתנו, סטודנט שסיים עכשיו שנה א': שרוליק.
<סימה זך: כל מי שבא איתם בשיח ממש מתמוגג.
<סימה זך: אני חושבת שצריך שתהיה קבוצה כזאת בכל תכנית באשר היא, כי התרומה שלהם לתכנית הגדולה היא תרומה של לסחוב אחריהם, להיות מנהיג, להראות שניתן לעשות דברים מתוך רצון ונלהבות.
<סימה זך: העבודה היא קשה, אבל הם אוהבים עבודה קשה, הם מוצאים בה אתגר ועניין, וזה מאוד מדביק ואולי אפילו מעורר במידה מסוימת קנאה – ואני לא פוסלת את הקנאה שנוצרת כדי להתחרות אחד בשני ולהיות יותר טוב.
<סימה זך: התכנית בסך הכול קיימת אצלנו שנתיים, כלומר, עוד לא נגמר מחזור שלם אחד, אבל כמו שאנחנו רואים כרגע, היא תמשיך.
<סימה זך: אני מאוד מקווה שהיא תמשיך.
<סימה זך: יש עוד כמה יוזמות, אבל - - -
עמרם מצנע: יש לכם סטודנטים שמגיעים, כמו שקורה במערכת החינוך הגדולה יותר, להסבת מקצוע?
עמרם מצנע: מהיי-טק למשל?
<סימה זך: כן.
<רוני לידור: הכשרת אקדמאים.
עמרם מצנע: אני מניח שהגיל הממוצע של סטודנטים אצלכם הוא נמוך.
<רוני לידור: כן, 24-23 בממוצע.
<רוני לידור: 20% מהסטודנטים שלנו הם מהמגזר הערבי, שהם עוד יותר מצעירים את הממוצע.
<רוני לידור: את התכנית של הכשרת אקדמאים פתחנו רק לפני שנתיים.
<רוני לידור: היינו בין המכללות הבודדות, אולי היחידה, שלא הכשירה אקדמאים לחינוך גופני, ולפני שנתיים הנהלת המכללה קיבלה החלטה לפתוח תכנית, ואנחנו מאוד מרוצים ממנה.
<רוני לידור: מדובר על 30 סטודנטים בשנה, וזה בקו עלייה.
<רוני לידור: מדובר באנשים שבאים עם תואר ראשון בכל מיני דיסיפלינות, חלקם מהעולם החופשי, למשל עריכת דין, היי-טק וכדומה, וחלקם ממקצועות יותר קרובים לשלנו, למשל עבודה סוציאלית וכדומה.
<רוני לידור: הסטודנטים האלה מבוגרים יותר, בעלי ניסיון חיים אחר, עם השקפת עולם אחרת מהשקפת העולם של הסטודנט הצעיר, ואנחנו מאוד מרוצים שהם לומדים אצלנו.
<רוני לידור: כרגע, מכל מיני טעמים, אנחנו מפזרים אותם בכיתות הלימוד, כי אנחנו חושבים שזה טוב שהם יהיו עם החבר'ה הצעירים - - -
עמרם מצנע: אבל יש להם סילבוס משלהם.
<רוני לידור: יש להם קורסים מסוימים שרק הם מקבלים, והדרישה שלהם - - -
עמרם מצנע: התקופה שלהם יותר קצרה, לא?
<רוני לידור: כן, בוודאי.
<רוני לידור: הם מתרכזים בלימודי הפדגוגיה, ההוראה וב-subject matter, כי הם לא למדו את כל המקצועות המעשיים.
<רוני לידור: אבל לוקח להם די הרבה זמן.
<רוני לידור: הם חושבים שהם יכולים לעשות את זה מהר, אבל כדי ללמד חינוך גופני אתה צריך לדעת ללמד אתלטיקה וכדורסל וכדוריד וכדורעף ומחול וריקוד ואתלטיקה והתעמלות וכדומה וכדומה, ואלה נושאים שגם צריך לעסוק בהם פיזית וגם ל - - -
עמרם מצנע: זאת אומרת, אתה צריך להיות אתלט בעצמך.
<רוני לידור: לאו דווקא.
<רוני לידור: רצוי שיהיה איזשהו רקע תנועתי כמובן, אבל גם אנשים שאין להם רקע תנועתי חזק במיוחד יכולים להיות מורים מצוינים.
<רוני לידור: אני רוצה לקחת את הנקודה האחרונה של סימה, הטיפול באוכלוסיות שהן טובות: תכנית רג"ב היא תכנית שמקדמת מאוד סטודנטים שהם מצוינים בהוראה.
<רוני לידור: מצד שני – ואני לא יודע אם זה יפתיע – אנחנו בשנים האחרונות פותחים את שערי התכנית האקדמית לסטודנטים בעלי לקויות, כי הטענה שלנו היא שגם סטודנט בעל לקות יכול להיות מורה לחינוך גופני.
<רוני לידור: אנחנו עוד לא העמדנו את זה למבחן, כי זה תחום חדש שאנחנו כרגע מטפחים אותו.
<רוני לידור: אנחנו כרגע בתקופת מבחנים ולכן אי אפשר להביא את הסטודנטים, כי הם רוצים לעשות מבחנים – ודווקא שמחתי שהם רוצים לעשות את המבחן ולא לבוא הנה – אבל יש לנו למשל סטודנטית שהיא גמדה, יש לנו סטודנט שהוא קטוע רגל בשל אירוע טרור, עשהאל, ויש לנו סטודנט שנמצא איתנו כאן, ששנה הבאה הוא יתחיל את התכנית האקדמית שלו, בזה.
<רוני לידור: בזה, אתה רוצה לספר לנו כמה מילים?
<בזה נבבה: לא, לא.
<רוני לידור: בזה הוא עיוור.
<רוני לידור: הוא עשה קורס מאמני אתלטיקה במכללה.
<רוני לידור: שלמה בן-גל, מנכ"ל המכללה, היה בעבר יושב-ראש איגוד האתלטיקה.
<רוני לידור: הוא קודם כול היה ראש מחלקת כושר קרבי בצבא, אחר כך הוא הקים אצלנו בית ספר להשתלמויות, והוא היה במשך תקופה ארוכה יושב-ראש איגוד האתלטיקה, והוא משך את בזה, שהוא אתלט, לעשות קורס מאמני אתלטיקה.
<רוני לידור: בזה נכנס כבר לבתי ספר ברעננה ומלמד בשיעורי חינוך גופני, כמובן עם סיוע ועזרה, אבל הוא רצה לקפוץ עוד מדרגה ולהיות מורה לחינוך גופני.
<רוני לידור: והלוואי שיהיו לנו הרבה סטודנטים עם רקע אתלטי כמו בזה.
<שלמה בן-גל: השתתף באולימפיאדות פראלימפיות, עם תוצאות טובות.
<רוני לידור: הכנסנו אותו השנה למכינה – ד"ר אורלי קיים, שיושבת לידו, היא ראש המכינות אצלנו – בנינו לו תכנית מיוחדת, והוא עמד בה בהצלחה.
<רוני לידור: בזה, ספר לנו קצת.
<בזה נבבה: מה יש לספר?
<בזה נבבה: כבר אמרת הכול.
<בזה נבבה: כמו שאתם רואים, עם כל הנוער שלנו בחוץ, אני חושב שאני יכול לתרום הרבה, והחלטתי ללמוד הוראה ולהיות מורה.
<בזה נבבה: זה החלום שלי.
<בזה נבבה: אני יודע שלקחתי על עצמי אתגר גדול, אבל אני לא מפחד כל כך מאתגרים, ואני רק יותר ויותר לומד איך אני יכול להוביל את האחרים.
<שלמה בן-גל: בזה, ספר קצת על הרקורד שלך, על אליפויות ואתגרים שעשית.
<בזה נבבה: על הספורט ההישגי שלי אני לא אדבר, כי דיברתם עליו מספיק, אבל אני אדבר על השנה האחרונה, שבה עשיתי את המכינה הייעודית.
<בזה נבבה: היא לא הייתה פשוטה, היה לי מאוד קשה, אבל עם אמונה ועם המון כוח רצון ועזרה של אורלי, עברתי הכול, ואני מקווה שגם את התואר אני אעבור.
עמרם מצנע: בזה, אתה עיוור מלידה?
<בזה נבבה: כנראה שכן.
עמרם מצנע: זה מה שאתה זוכר?
<בזה נבבה: אצלנו, העיוורים, הזיכרון חזק, אז נראה לי שהייתי זוכר.
עמרם מצנע: אני מבין שעכשיו אתה כבר מדריך ילדים?
<בזה נבבה: כן, כבר במשך שלוש שנים, בתיכון "מטרו-ווסט" ברעננה.
עמרם מצנע: ומה הילדים אומרים כשהם רואים מדריך שלא רואה אותם?
<בזה נבבה: קודם כול, אני בא אליהם בגובה העיניים.
<בזה נבבה: אני בא אליהם בדרך הכי פשוטה: עם הלב ועם המון חוש הומור, והם מקבלים אותי חבל על הזמן.
<בזה נבבה: אני מגיע לחדר המורים והמורים אומרים: בזה, איך התלמידים אוהבים אותך, הם לא באים לשיעורים שלנו אבל לשלך הם תמיד רצים.
עמרם מצנע: אני מאחל לך הצלחה.
<רוני לידור: יש לנו התלבטויות לגבי כל הנושא של הכנסת סטודנטים עם לקויות.
<רוני לידור: פרופסור שייקה הוצלר הוא אחד המומחים, הייתי אומר אפילו בעולם, לכל הנושא של ספורט נכים ו-adapted physical activity.
<רוני לידור: שייקה, אתה רוצה לומר כמה מילים?
<ישעיהו הוצלר: בשמחה.
<ישעיהו הוצלר: חשוב להבין שבתחום של הפעילות הגופנית אנשי החינוך היו בעצם הראשונים שנתקלו בנושא של צורך בהתאמות.
<ישעיהו הוצלר: אני מדבר על שנות ה-70, בארצות הברית וגם בישראל; התחום של פעילות אנשים עם מוגבלויות התחילה בישראל בשנות ה-70, ובארצות הברית כבר היה חוק שחייב לשלב אנשים עם מוגבלות במסגרת החינוך הגופני בבתי הספר.
<ישעיהו הוצלר: וממש השנה, ב-2013, יצאה הוראה של סגן שר החינוך האמריקאי שאומרת שהם ישולבו גם במסגרת תחרויות של בתי הספר התיכוניים, וזאת בעקבות מספר תקדימים משפטיים שהיו בארצות הברית, שבהם תלמידים שהיו ספורטאים עם מוגבלויות תבעו את רשויות החינוך על כך שלא מאפשרים להם להשתתף בתחרויות המתאימות, ובעקבות זה יצאה ההנחיה של סגן השר.
<ישעיהו הוצלר: התחום של פעילות גופנית הוא תחום שבו רואים את כל הקשיים שיש לאנשים, מה שהרבה פעמים חבוי במסגרת הלימודים העיוניים.
<ישעיהו הוצלר: רואים את זה לא רק בתחום המוגבלויות הפיזיות או החושיות, כמו אצל בזה, אלא גם באופן הרבה יותר בולט בתחום הקשיים התקשורתיים וההתנהגותיים, כמו ADHD, מה שנקרא הפרעות קשב והיפראקטיביות, ו-PDD וכל יתר הקיצורים, שמבטאים כל מיני קשיים בתקשורת.
<ישעיהו הוצלר: בשדה הספורט רואים את הדברים האלה ומתמודדים איתם בצורה הרבה יותר בולטת מאשר בכיתה, כי בכיתה רובם יכולים להיעלם להיעדר של פעילות, ואז אין עבורם תשומת לב מיוחדת.
<ישעיהו הוצלר: ולכן בתחום הפעילות הגופנית פותחו התאמות הרבה לפני שהן פותחו במבחנים עיוניים וכיוצא בזה.
<ישעיהו הוצלר: הדבר הזה הוא מאוד חשוב, במיוחד לנוכח העובדה שלפני כשנה וחצי ישראל אשררה את האמנה הבין-לאומית של זכויות אדם של אנשים עם מוגבלות, שבין היתר יש בה את סעיף 30, שמתייחס באופן ספציפי לתחום הפעילות הגופנית, ובו תת-סעיף 4, שמתייחס לפעילות גופנית בבית הספר ולמעשה מחייב את הרשויות באותה מדינה לשלב תלמידים עם מוגבלויות בכל הפעילויות, הן בבית הספר והן בפעילויות הפנאי.
<ישעיהו הוצלר: בישראל, התחום הזה, כמו תחום הפעילות הגופנית באופן כללי, לא מספיק מפותח.
<ישעיהו הוצלר: רק לאחרונה התפרסם דוח הבריאות של 2013 של הלמ"ס, שמפרט בין היתר על כך שבישראל שיעורי ה-inactivity, כלומר היעדר פעילות, הם מהגבוהים באירופה: אנחנו שניים מהסוף מבחינת שיעור הפעילות הגופנית; מעל 10% מהילדים אינם עוסקים בפעילות גופנית, על פי דיווחם העצמי.
<ישעיהו הוצלר: זאת אומרת, כמו שציינת, שגם בשיעורי החובה של חינוך גופני בוחרים שלא להשתתף, וזו - - -
עמרם מצנע: מה הסיבה לזה שאנחנו כל כך נמוכים?
<ישעיהו הוצלר: זה נושא לדיון נפרד.
עמרם מצנע: על קצה המזלג.
עמרם מצנע: היעדר מתקנים מתאימים למשל?
<ישעיהו הוצלר: זה בוודאי לא היעדר מתקנים.
<ישעיהו הוצלר: זה יותר תרבות, להערכתי.
<ישעיהו הוצלר: להערכתי הצנועה זה היעדר תרבות לאומית, היעדר חשיבות שמייחסים לתחום הזה.
<ישעיהו הוצלר: אני אתן דוגמה מאוד פשוטה של איך זה בא לידי ביטוי: תחום הפעילות הגופנית נלמד כיום בארץ במכללות, בעוד במרבית מדינות העולם – למעשה בכל מדינה שאני מכיר, לרבות מצרים, ירדן, קפריסין, הקרובות אלינו, ובוודאי ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וכל מדינות אירופה, מרבית מדינות אסיה שאני מכיר, וגם חלק ניכר ממדינות אפריקה, תחום הפעילות הגופנית, קינסיולוגיה, או human movement science, זה תחום אוניברסיטאי לחלוטין.
עמרם מצנע: בכלל, כל נושא מכללות ההוראה הוא דבר שקיים פחות ופחות בעולם.
<ישעיהו הוצלר: נכון, אבל התחום הזה הוא תחום שלא קיים במכללות.
<ישעיהו הוצלר: בחלק מהמדינות יש עדיין מיזוג שבו חלק מתחום ההוראה נלמד באוניברסיטאות וחלק בתחום המכללות.
<ישעיהו הוצלר: זה דבר שמבטא את החשיבות שאנחנו מייחסים לזה.
<ישעיהו הוצלר: המורים וההורים ככל הנראה מבטאים את המסר – והתלמידים קולטים אותו – מבחינת מה חשוב ומה לא חשוב בתרבות החיים שלהם.
<ישעיהו הוצלר: כמובן שגם הטכנולוגיה לא תורמת לנו, והתוצאה היא שהיום מעריכים שכ-3% מהוצאות הבריאות היו יכולים להיחסך אם אנשים היו עושים יותר פעילות גופניות.
עמרם מצנע: רק 3%?
<ישעיהו הוצלר: מדובר על הוצאות ישירות, שיש עדויות חד-משמעיות שמאפשרות לייחס אותן לתחום הזה.
<ישעיהו הוצלר: לא מדובר בהוצאות נלוות.
<רוני לידור: אז הכיוון שאנחנו הולכים בו זה לנסות לשלב את אותם סטודנטים בתכנית הלימודים.
<רוני לידור: זה לא פשוט, כי המורים שמלמדים את המקצועות צריכים לעשות התאמות בתכנית הלימודים, אבל אנחנו חושבים שיש פה win-win situation, כי גם הסטודנטים שלומדים נניח כדורסל, כאשר מישהו בא עם מוגבלות כזאת או אחרת, הם יוכלו להיחשף ולראות אירועים אותנטיים ואחר כך ליישם את זה בעבודה שלהם כמורים.
<רוני לידור: אז עולה מכאן שהמכללה מנסה גם להכשיר מורים טובים, וגם, שאותם אנשי הוראה יעבדו בכל מיני מסגרות – בריאות, תרבות, פנאי, אוכלוסיות מיוחדות וכדומה – וגם, שהתכניות שהן לא תכניות של חינוך גופני פורמלי צריכות להיות מבוססות מחקר ומבוססות ידע וניסיון.
<רוני לידור: אנחנו מנסים להגיע למצב שחוץ מתעודה של בוגר הוראה, הסטודנט יקבל גם כמה תעודות מקצועיות, שללא ספק יהפכו אותו להיות איש מקצוע טוב יותר.
<רוני לידור: בכל התעודות הרשומות – למשל תעודת הוראת שחייה, מדריכי בריאות וכושר – על פי חוק הספורט, בכל התכניות שלנו שהן לא תכניות אקדמיות אנחנו עומדים בתבחינים של משרד הספורט.
<רוני לידור: אנחנו חושבים שהמכללה האקדמית בווינגייט היא מוסד שיכול לקבל טיפה יותר חופש אקדמי בנושא של קורסי הדרכה ואימון.
<רוני לידור: אנחנו נעלה את זה לבמה בדיונים שאנחנו נקיים בשנה הבאה מול משרד הספורט.
<רוני לידור: כרגע אנחנו לחלוטין מיישרים קו עם משרד הספורט, כמו שאנחנו עושים עם משרד החינוך.
<רוני לידור: למעשה, אנחנו גוף שעובד מול שני משרדי ממשלה.
<רוני לידור: היה לנו קל יותר לעבוד מול משרד אחד.
<רוני לידור: בעבר מינהל הספורט, שהייתה בזמנו רשות הספורט, שבהיסטוריה הארוכה שלה הייתה יותר שנים במשרד החינוך מאשר מחוץ למשרד החינוך...
<רוני לידור: אני באופן אישי חושב שהפיצול הזה מאוד מקשה על הפעילות של המכללה, אבל אנחנו מנסים להתמודד.
<רוני לידור: כל אותם לימודים שהם אינם לימודים אקדמיים נערכים אצלנו בבית הספר להשתלמויות והסמכות.
<רוני לידור: יש לנו בית ספר מיוחד, שיש בו ממוצע של כ-5,000 סטודנטים, שחלק מהם הם סטודנטים במכללה וחלק מהם הם מורים בשטח שבאים להשתלם.
<רוני לידור: מי שעומד בראש הגוף הזה זה ד"ר מיכאל אשכנזי, והוא ייתן לנו סקירה קצרה לגבי הפעילות בבית הספר.
עמרם מצנע: חסרים מורים לחינוך גופני?
<אברהם זוכמן: לא חסרים לנו מורים לחינוך גופני במרכז הארץ, אבל בפריפריה ישנם מקומות שאנחנו משוועים למורים, כמו למשל מחוז ירושלים.
<אברהם זוכמן: לגבי מה שנאמר כאן קודם, לא כל הסטודנטים שבאים לסטאז' מחפשים לבד את בתי הספר, רובם הגדול משובץ על ידי מפקחים לחינוך גופני.
<אברהם זוכמן: מי שרוצה למצוא בבעלות פרטית או בתיכונים, שהם בבעלות עירונית, נאלץ לעשות זאת בעצמו.
<אברהם זוכמן: אבל ליסודי ולחטיבות הביניים השיבוץ הוא על ידי מפקחים.
<אברהם זוכמן: לשמחתנו, לפני כעשור הצלחנו להגיע למצב שגם בכיתות א' ו-ב' מלמדים מורים מקצועיים לחינוך גופני, וזה העלה את הצורך במספר גדול יותר של מורים, ולאט-לאט אנחנו מצליחים למלא את החוסר שהיה קיים.
<אברהם זוכמן: אין ספק שהמכללה בווינגייט היא מהמובילות בעולם בתחום ההכשרה להוראה, ורוב מורינו הם בוגרי המכללה.
<אברהם זוכמן: מורים ומורות שהם ישירות בבתי הספר יש לנו כ-6,500, וישנם עוד רבים בתוך המערכת שהם מאמנים בתוך מערכת החינוך.
עמרם מצנע: אבל אתה אומר שחסרים - - -
<אברהם זוכמן: ישנם מקומות שעדיין אנחנו חסרים, בהחלט.
<אברהם זוכמן: זה שמצליחים לקלוט לסטאז' את הרוב הגדול של אלה שמעוניינים, זה מראה שישנם מקומות.
<מיכאל אשכנזי: שלום לכולם, שמי מיכאל אשכנזי.
<מיכאל אשכנזי: בית הספר להשתלמויות החל כבית ספר שמטרתו היא לקדם את נושא החינוך הגופני והספורט בקרב מורים שסיימו את לימודיהם במכללות השונות, ולתת להם אפשרות להתפתח ולהתקדם מבחינה מקצועית.
<מיכאל אשכנזי: עם השנים גם מורים כוללים למדו להעריך את הפעילות שמתקיימת בבית הספר להשתלמויות של המכללה האקדמית בווינגייט, ובאו ללמוד אצלנו תחומים מגוונים שהמכללה חזקה בהם, כמו למשל תחום הגיל הרך.
<מיכאל אשכנזי: ההתפתחות שחלה בשנים האחרונות בנושא של השתלמויות מורים והשינוי העצום שחל בנושא הזה, גרמו להנהלת בתי הספר ללימודי תעודה והשתלמויות להחליט שלצד הפעילות הרגילה של השתלמויות מורים, צריך לפתח מערכת גדולה ומורכבת שתיתן מענה לא רק למורים לחינוך גופני אלא למורים בכלל, וגם לציבור הרחב, בנושא של לימודי תעודה והשתלמויות.
<מיכאל אשכנזי: ואט-אט, עם השנים, שינינו את השם של מה שהיה בית הספר להשתלמויות המסורתי והרגיל כמו שיש בהרבה מכללות, למה שנקרא היום "בית הספר ללימודי תעודה ולהשתלמויות".
<מיכאל אשכנזי: עדיין יש לנו פעילות נרחבת עם משרד החינוך בקורסים של "אופק חדש", בקורסים בדרגות הגבוהות, הרבה מאוד קורסים שאנחנו עושים בפעילות משותפת עם המפמ"ר לחינוך גופני.