GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אלי שיש: השיא של הפעולה, אנחנו מגיעים, במסגרת שיתופי הפעולה עם רשות הטבע והגנים, עם החברה להגנת הטבע, אנחנו מנקים את שביל ישראל בשבוע האהבה לטבע.
<אלי שיש: 25,000 תלמידים פרושים לאורכם של 650 ק"מ של השביל, כל שנה, פעם בשנה עושים את זה, כחלק מלהראות לכולם ששייכים למשהו אחד גדול, עם כל הדברים הקטנים שעושים במשך העבודה השוטפת.
<שחר כהנוביץ: שחר כהנבויץ ממכללת סמינר הקיבוצים.
<שחר כהנוביץ: אני רוצה להגיד שני דברים מאד מאד בקצרה.
<שחר כהנוביץ: אחד, אנחנו נמצאים בשיתופי פעולה מאד מגוונים ואיכותיים עם שני המשרדים שנמצאים פה.
<שחר כהנוביץ: גם אצלנו לומדים את הקורסים בגיל הרך וביסודי.
<שחר כהנוביץ: אנחנו עושים ביחד את הכנס השנתי לחינוך סביבתי כבר כמה שנים, בשותפות מאד חשובה ומאד מיוחדת.
<שחר כהנוביץ: אני רוצה להוריד את הכובע בעיקר בפני המשרד להגנת הסביבה, על שנים של עבודה קשה ומאומצת, כדי לחלחל את התפיסה הזאת שאנחנו רואים פה סביב השולחן ורואים בשדה.
<שחר כהנוביץ: באמת להוריד את הכובע.
<שחר כהנוביץ: זה אחד.
<שחר כהנוביץ: שתיים, אני לא אעשה ספויילר, יש לנו פה נייר עמדה שכתב צוות כתיבה מהמכללה, ניזון מניירות עמדה, ממחקרים – כולל כאלה שהוזמנו על ידי ועדת החינוך פה בשנים הקודמות – כולל כל מיני חומרים שנאספו לאורך הדרך.
<שחר כהנוביץ: נייר העמדה מנסה לתת עוד סוג של מסגור לאתגר התרבותי, החברתי, החינוכי שאנחנו עומדים בפניו, ויש פה רשימה של המלצות איך אנחנו חושבים אפשר לעשות את זה.
<שחר כהנוביץ: אני רוצה להגיד שבראשן משרד החינוך עוסק המון בהכנת הלומדים למאה ה-21.
<שחר כהנוביץ: המאה ה-21 זאת לא רק מאה של אינדיבידואליזם ומאה של טכנולוגיה, היא גם מאה של אתגרים סביבתיים מאד מאד מאתגרים, מהיבטים חברתיים כמובן, ואנחנו היינו רוצים לראות את משרד החינוך בוחן את ליבת המטרות שלו לאור האתגרים הללו; היינו רוצים לראות איך מתייחסים לנושא של חינוך סביבתי כמו שמתייחסים, לאו דווקא במישרין כמקצוע, אבל בחשיבות שרואים לכל אחד מהמקצועות, עם המשאבים והזמן שמקדישים לזה.
עמרם מצנע: שים נקודה.
עמרם מצנע: עוד מישהו, שבוער בעצמותיו?
<גילה אמדה: שלום לכולם.
<גילה אמדה: אני מאד התרשמתי.
<גילה אמדה: באמת זה הרחיב לי המון המון אופקים, למרות שאני כבר יודעת הרבה דברים, אבל בכל זאת יש עוד כמה נקודות.
<גילה אמדה: שמי גילה אמדה, תושבת ירושלים, אני בקואליציית ירושלים בת קיימא, הגינות הקהילתיות וחינוך סביבתי.
<גילה אמדה: אני פעילה יותר לא בפורום, והייתי רוצה באמת להיכנס לזה יותר לעומק, כי אני גרה בארמון הנציב.
<גילה אמדה: אצלנו יש שתי שכונות שהתושבים בעצמם ביקשו לשפר את הסביבה שלהם.
<גילה אמדה: זאת אומרת את השפ"פים, ובאמת בשיתוף עם המנהל הקהילתי ועם החברה להגנת הטבע, באו ועזרו וגם העירייה עצמה עזרה בזה.
<גילה אמדה: הייתי אומרת שיש לנו המון המון מקומות שהם שטחים פתוחים, שפ"פים, שהם ליד הבית עצמו.
<גילה אמדה: לדעתי, אם עושים את זה בשיתוף עם ההורים והילדים, זה חלק מהחינוך שהם ממש רואים ליד הבית שלהם, ולא בבית הספר, כמו שאני רואה שבסוף השנה עושים מסיבה ונגמר הסיפור והולכים וחוזרים עוד פעם עוד שנה.
<גילה אמדה: לדעתי אני אומרת שצריך להוציא גם כן בגרות בתחום של איכות סביבה וקיימות, שזה דבר מאד מאד חשוב, ושזה ימשיך הלאה.
<גילה אמדה: בלי לעשות בסוף השנה מסיבה והנה עשינו וזהו.
עמרם מצנע: אוקיי, עכשיו יש את החופש הגדול.
<גילה אמדה: לא, אבל אני אומרת דבר אחד שלקבל את זה ממש בשיא הרצינות.
<גילה אמדה: אם ליד הבתים אתם רואים שטחים, ממש בבניין עצמו ששייך לתושבים – שידאגו לזה.
עמרם מצנע: אנחנו עשינו כמעט את הבלתי אפשרי ודחסנו לתוך שעתיים באמת עולם ומלואו ואני בטוח ששמענו רק חלק קטן מהעשייה ואני מוכרח לומר שמרשימים מאד ההתלהבות והרצון לשתף.
עמרם מצנע: אין ספק שחוט השני שעובר בכל המצגות והדברים שנשמעו כאן, זה שיתוף הפעולה.
עמרם מצנע: מאד מרשים.
עמרם מצנע: זה לא דבר שהוא בא מאליו במחוזותינו, שבהם כל אחד יש לו רצון להראות כמה הוא יותר חזק ויותר גדול ויותר יכול וכדומה.
עמרם מצנע: אני חושב שההישגים הפוטנציאליים, כאשר עושים שיתוף פעולה, הם באמת מרשימים.
עמרם מצנע: ארגונים יותר גדולים, ארגונים יותר קטנים ועל כך אני בהחלט מודה.
עמרם מצנע: אין ספק שמערכת החינוך, על כל מרכיביה – החינוך הפורמאלי, החינוך הבלתי פורמאלי, הפעילות בחופשים, עכשיו מערכת החינוך נכנסת יותר גם לחופשים ויוצרת גשר בעצם בין שנות הלימודים.
עמרם מצנע: אין ספק שמערכת החינוך היא המכנה המשותף, היא הבמה המרכזית שעליה כל השחקנים יכולים לקיים את הפעילות.
עמרם מצנע: אמרנו בתחילה שעולם הנוער והילדים והצעירים הוא העולם שבעצם מביא לשינוי ולמהפכה בתחום החשיבה ומשפיע בסופו של דבר על ידי המבוגרים.
עמרם מצנע: החינוך הוא בסוף לקחת אחריות ולקחת אחריות זה חינוך למנהיגות, כי לקחת אחריות המשמעות היא קודם כל שאתה איכפת לך ממה שקורה סביבך.
עמרם מצנע: ואתם יודעים שחלק מהציבור הישראלי לא כל כך איכפת לו מה קורה סביבו.
עמרם מצנע: האכפתיות היא בעצם הבסיס המרכזי, מכאן עולים מדרגה לרצון לשנות, הנכונות לשנות, חיפוש אחרי השינוי, ומשם באים למדרגה העיקרית, שממנה צומחת המנהיגות וזה לקיחת אחריות, אם זה על הסביבה, אם זה על המשפחה, אם זה על הבית, אם זה על המדינה.
עמרם מצנע: לקיחת אחריות בעצם היא יסוד מרכזי, עוגן מרכזי במערכת החינוך.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר לכם גם, שבמדינה שהיא כבר יוצאת אוטוטו לפנסיה – 66, ואת הפנסיה אמנם כל פעם מאריכים, אבל זה מגיע – היא חברה שגם מחפשת גלים.
עמרם מצנע: היא מחפשת חזון.
עמרם מצנע: היא מחפשת איזה שהן אמירות שלאורן אפשר לחנך את הדורות הצעירים.
עמרם מצנע: אז התחלנו בהתיישבות ועברנו בביטחון.
עמרם מצנע: אין ספק שהנושא הסביבתי, החיבור לסביבה, נדמה לי שהדברים שאתה הבאת, ממצפה רמון, עם תנועת הנוער, מראים איך אפשר באמת לעשות מזה נושא מרכזי, שמושך את תשומת הלב והוא לא רק לימודי, אלא הוא גם עשייתי ממש, וגם זה דבר שככה עובר כחוט השני, שהסביבה מאפשרת בעצם את הלמידה המשמעותית.
עמרם מצנע: זה גם ידע, גם רכישת ידע, גם מעורבות אישית, גם פרויקטים ודרך זה אפשר ללמוד גיאוגרפיה, אפשר ללמוד תנ"ך, אפשר ללמוד היסטוריה, אפשר ללמוד אזרחות ומקצועות מדויקים כמובן, ודרך זה אתה מחבר בעצם את כל האפשרויות.
עמרם מצנע: רשמתי לעצמי, כתב לי יורם אחרי שלא היינו כל כך שבעי רצון מזה שבמכינות להוראה מספר הלומדים הוא מועט, אז רשם לי יורם – אני רוצה להתחייב שאנחנו נתקצב כל בקשה של מכללה שתוגש לנו, כפי שעשינו עד כה לגבי כל מי שהגיש בקשה וקיבל מימון.
עמרם מצנע: דלת פתוחה מהמשרד לאיכות הסביבה.
עמרם מצנע: ואתם מוזמנים.
עמרם מצנע: ועוד פעם, תודה.
עמרם מצנע: עשינו גם את הבלתי אפשרי להושיב כל כך הרבה ארגונים תחת קורת גג אחת – הכנסת הירוקה.
עמרם מצנע: נושא הדיון הוא: הוראת השואה, מסעות לפולין.
עמרם מצנע: הוספנו בסוגריים – דיון ערכי.
עמרם מצנע: ביום השואה הבינלאומי האחרון, נערך דיון בוועדת החינוך, בינואר 2014.
עמרם מצנע: בדיון הזה, שהנושא שלו בעצם היה סביב פעילות הנוער בהתמודדות ניצולי השואה עם הבדידות.
עמרם מצנע: היה דיון מעניין, רב משתתפים, ובסיכום של אותו דיון אנחנו רשמנו ארבע נקודות: שתי הנקודות הראשונות קשורות קונקרטית לדיון, לעובדה שתחושת הבדידות היא מצב חברתי שניתן להתמודד אתו, ואני לא מקריא את כל המסקנות.
עמרם מצנע: הנושא השני היה שלמדינה יש אחריות חברתית וציבורית לניצולי השואה - - בוקר טוב, חבר הכנסת אוחיון.
עמרם מצנע: - - הסעיף השלישי, שאותו אני רוצה להקריא, כתבנו:
עמרם מצנע: השואה היא אירוע ייחודי שלא היה כמותו קודם לכן, יש לקוות שלא יקרה שוב.
עמרם מצנע: תהיה זו טעות לעסוק בלימודי ההיסטוריה בלבד ולא להפיק ממנו את הלקחים.
עמרם מצנע: מוטלת עלינו האחריות והחובה להתנהג אחרת לעצמנו, לקהילות שבקרבנו וגם לאחרים.
עמרם מצנע: והוספנו עוד אמירה, שעלתה גם מתוך נתונים שהוצגו בפנינו, שתפיסות גזעניות בקרב בני הנוער מטרידות מאד, ויש להילחם בכך בכל דרך.
עמרם מצנע: בנוסף לכך, קבענו כבר אז שנקיים דיון עומק, דיון ערכי, והיום אנחנו מקיימים את הדיון הזה.
עמרם מצנע: לצערי הרב, בעידן הריאליטי והפופוליזם, האולם הזה מתמלא כשיש משהו סנסציוני או משהו שהוא בעקבות איזו כותרת בעיתון או איזו תמונה בטלוויזיה, ואנחנו כאן, בוועדה, שמרבים – ואני בהחלט מברך את עצמנו על זה, לעשות דיוני עומק בנושאים שונים, רואים את התופעה הזאת, של ההבדל בין הדיונים שאנחנו עורכים אבל אנחנו, כמובן, שמחים על כך שבאתם.
עמרם מצנע: אין ספק, שהדיון נערך על רקע כך שלאחרונה התבשרנו על הרחבה של לימודי השואה, נקרא לזה כך, לגני ילדים, ויש לדבר על כך.
עמרם מצנע: לאחרונה, ולא בפעם הראשונה, צצות תמונות וכתבות.
עמרם מצנע: אתמול ראיתי שעלה איזה שהוא אתר לפייסבוק, שמביא בצורה ביקורתית, כמובן, וצינית, את התופעות השליליות שקורות במסעות לפולין.
עמרם מצנע: לאחרונה וגם לא בפעם הראשונה, נושא הנסיעות לפולין גם בתחום עלויות והוצאות, גם בתחום האי-שוויון שזה יוצר במערכת החינוך כי עד כמה שמערכת החינוך לא תרחיב את היקף המלגות והסיוע הכספי שניתן למי שזקוק לזה, עד כמה שזה לא יורחב, זה עדין יוצר אי שוויון בולט בתוך מערכת החינוך אבל בעיקר, עוד פעם, עולות השאלות מה נכון ולא נכון, איזה גילאים צריך ללמוד איזה דברים וכמובן, מי ראוי ומי נכון ומי מתאים שייסע ויהיה במסעות לפולין.
עמרם מצנע: מהי המטרה בעצם בלימודי השואה בכלל ובנסיעות לפולין?
עמרם מצנע: כאן, בארץ, המרכזים השונים, ויש לנו כמה מרכזים באמת לתפארת, מלוחמי הגטאות בצפון, יד-מרדכי בדרום, "יד ושם", "משואה" ועוד אחרים, שבחלקם גם ביקרתי לאחרונה.
עמרם מצנע: עולות תמיד השאלות, במכונים האלה, הכל כך חשובים, איך מציגים את העובדות, שזה בעצם ההיסטוריה, איך לומדים אותה, איך מנחילים אותה, איך יוצרים עניין בציבור הילדים כדי ללמוד את ההיסטוריה, להבין אותה?
עמרם מצנע: מהן המשמעויות, כמובן, הנובעות מהפרק ההיסטורי הכל כך קשה הזה ובעיקר, מהן המסקנות.
עמרם מצנע: מהן המסקנות לגבי עצמנו?
עמרם מצנע: איך אנחנו צריכים להתנהג, מה אנחנו צריכים לעשות בעיתויים כאלה או אחרים.
עמרם מצנע: ואני מוכרח לומר שבמפגשים האלה שלי עם המכונים ומרכזי המחקר, עולה גם יכולת ההישרדות הכלכלית שלהם.
עמרם מצנע: מרוב מקומות ומרוב תקציבים שמפוזרים, עולה גם השאלה הזאת.
עמרם מצנע: כפי שאמרתי, חשבנו שיש לקיים את הדיון הזה לא רק ערב יום השואה והגבורה.
עמרם מצנע: אני בטוח שבדיון אחד גם לא נמצה את כל הענין ונצטרך כמובן לדברים נוספים.
עמרם מצנע: אני רוצה גם לומר, עוד פעם, זו לא פעם ראשונה, ולאחרונה שוב עולות השאלות של שימוש גורף מדי והייתי אומר זול מדי בסמלים נאציים ובאמירות ובהשוואות, ואפילו לאחרונה התבשרנו על חקיקה שתמנע שימוש במונחים כאלה - -
שמעון אוחיון: גם בסמלי שואה.
עמרם מצנע: - - שאלות רבות מאד שעולות, ואני חושב שעברו מספיק שנים מאז מלחמת העולם והשואה, וגם מאז שהתחילו הנסיעות והמסעות לפולין כדי שנשאל את עצמנו, ובטח לא פעם אחת, את השאלות האלה, כדי שנוכל להתייחס לנושאים ביתר רצינות.
עמרם מצנע: ויש כמובן את כל התחום שאנחנו לא בדיוק עוסקים בו היום, של מה חובת המדינה כלפי ניצולי השואה.
עמרם מצנע: לאחרונה, חוקק חוק מיליארד השקל, שזה באמת צעד משמעותי מאד קדימה, נושא בפני עצמו.
עמרם מצנע: אני אומר את כל הדברים האלה כדי שלא נימצא, פה בדיון, נכנסים לכל מיני נושאים שהם חשובים ורגישים וענייניים אבל אנחנו רוצים להתמקד בנושא של הוראת השואה, נסיעות לפולין וגם בנסיעות לפולין, כבר פנו אלי כמה גורמים בענין של העלות של הנסיעות, ואני לא רוצה לעסוק בזה.
עמרם מצנע: לא שזה לא חשוב לעסוק בזה, זו לא הנקודה המרכזית.
עמרם מצנע: אז עד כאן דברי הפתיחה שלי.
עמרם מצנע: אנחנו רשמנו כבר מראש כמה אנשים לדבר אבל כל מי שרוצה לדבר, אני מבקש שיירשם אצל מנהלת הוועדה, אצל יהודית, ונשתדל למצות את השעה וחצי, שעה ושלושת רבעי שעומדת לרשותנו, כדי באמת לעסוק בדברים החשובים האלה.
עמרם מצנע: הרב קריגר ממקום "שם עולם", הוא לא פה.
עמרם מצנע: מה קרה לו?
עמרם מצנע: פרופסור ניצה דוידוביץ, שלום, בוקר טוב.
<ניצה דוידוביץ: הנושא מאד מאד רחב, גם הוראת שואה, גם מסעות לפולין.
<ניצה דוידוביץ: דיון ערכי, ערכים, ולאן אנחנו הולכים.
<ניצה דוידוביץ: אני בחרתי להתייחס למספר סוגיות: ראשית, אני לא אחדש, אמרתי את זה גם בשיחת הבוקר, שהבשורות הטובות, שזה כל פעם מרגש מחדש, שהחברה הישראלית מאד מאד מחויבת לזיכרון השואה שנים אחרי, עם חילוקי דעות, עם הסכמות, אבל המחויבות קיימת וצריך לומר את זה בפתח הדברים.
<ניצה דוידוביץ: הוראת שואה – אני הייתי מחלקת את זה לשתי סוגיות: האחת, במערכת החינוך הפורמאלית והחלק השני, במערכת החינוך הלא פורמאלית.
<ניצה דוידוביץ: במערכת החינוך הפורמאלית אני מוצאת אחרי שורה של מחקרים שנעשו, וגם בשיתוף פעולה בארץ וגם במספר מקומות באירופה, שיתפנו פעולה עם ה"ממוריאלס" בצרפת, איטליה, גרמניה וכולי, שבמערכת החינוך הפורמאלית בבתי הספר בגילאי התיכון וגם שלא, אנחנו עסקנו בגילאי התיכון, אין תחושה של פיקוח אחד.
<ניצה דוידוביץ: יש יחידה בהיסטוריה שעוסקים בה בנושא השואה וגם נבחנים עליה אבל הנושא הזה של הוראת שואה, ואתה הקדמת בדבריך, זה לא רק היסטוריה.
<ניצה דוידוביץ: בעולם מלמדים את השואה מנקודת מוצא של מקצוע האזרחות דווקא.
<ניצה דוידוביץ: זה היסטוריה, זה אזרחות, מה אנחנו לומדים מזה, מה זה עושה לנו, מה אנחנו מפיקים?
<ניצה דוידוביץ: זה גם ספרות.
<ניצה דוידוביץ: צוטט פה אבא קובנר.
<ניצה דוידוביץ: זה גם דילמות ערכיות של התמודדות בעתות משבר, שבהרבה בית ספר על גם בנושא של תנ"ך.
<ניצה דוידוביץ: כלומר, זה בהחלט סוגיה לימודית אינטר-דיסציפלינרית.
<ניצה דוידוביץ: הייתי אומרת שהנושא של פיקוח על הוראת שואה, נדמה לי שמאד נחוץ במערכת הבית-ספרית.
<ניצה דוידוביץ: זה לא רק היסטוריה, זה לא רק ספרות, זה הכל ביחד.
<ניצה דוידוביץ: הנקודה הנוספת זו הסוגיה של מכוני שואה ושל האלטרנטיבות למיניהן של מסע בארץ, וזה במערכת החינוך הבלתי-פורמאלית.
<ניצה דוידוביץ: אני חושבת שצריך לבדוק ולוודא, ויש עשיה מאד ברוכה וכל מכון עם הייחודיות שלו אבל צריך לוודא כמה הפוטנציאל הזה, שקיים בארץ במערכת החינוך הבלתי פורמאלית, באמת בא לידי ביטוי ותלמידי בתי הספר מתוודעים אליו.
<ניצה דוידוביץ: הזכרת את הרב קריגר, זה לא לדתיים בלבד למרות שהוא יושב בכפר הרא"ה.
<ניצה דוידוביץ: אתה הולך להרבה מקומות אחרים, וכל מקום יש לו את הייחודיות שלו.
<ניצה דוידוביץ: אחד הדברים שמצאנו גם במחקרים, שכל אחד נוטה ללכת למקום הנוח לו ודווקא כאן, יש לנו פוטנציאל ללמוד סוגיות בהיבטים אחרים, לפגוש את החברה הישראלית ברבדים שונים והתמודדויות שונות.
<ניצה דוידוביץ: לגבי המסעות – נדמה לי שכבר דשנו בזה מספיק, ונדמה לי שהשאלה כבר לא האם לנסוע, אנחנו מאחורי זה.
<ניצה דוידוביץ: אנחנו יודעים שלמסעות יש פוטנציאל.
<ניצה דוידוביץ: נעשה מחקר של משרד החינוך ב-2008, ישבנו עליו כארבע חמש שנים על המדוכה הזאת והממצאים ראו אור.
<ניצה דוידוביץ: השאלה הגדולה היא ה"איך"?
<ניצה דוידוביץ: איך לעשות כדי למקסם את הפוטנציאל הזה.
<ניצה דוידוביץ: איך לעשות את זה נכון יותר וטוב יותר, וזה לא רק ערכי, זה קוגניטיבי, זה רגשי, וצריך בכל אחד מהתחומים האלה להבנות תכנית, מערך שלם.
<ניצה דוידוביץ: גם כאן יש לי המון מה לומר, אני לא אתייחס לכל, רק מספר נקודות כדי להעיר: סוגיית הכמות, איך לעשות שיותר – הדבר היחידי שאומר כיוון שעשינו גם מחקר עם ידידי אמיר השכל לצבא, יכול להיות שיש מקום, אני אינני בקיאה בכל רזי הכלכלה אבל יכול להיות שיש מקום גם לקצר את המסעות הללו.
<ניצה דוידוביץ: יצאנו עם הצבא למסע של חמישה ימים.
<ניצה דוידוביץ: היה מאד חזק, מאד נכון, ואם יש בזה כדי להביא תועלת כלכלית, צריך לבדוק את הדבר הזה מי שאמון עליו.
<ניצה דוידוביץ: אולי בכיוון הזה.
<ניצה דוידוביץ: אני רוצה קצת לגעת יותר באיכות כיוון שליווינו 25 בתי ספר עם חוקרים שהתלוו אליהם וכולי וכולי.
<ניצה דוידוביץ: אז גם כאן, הנושא הזה של הגישה האינטר-דיסציפלינרית, שהוא מאד מאד חשוב.
<ניצה דוידוביץ: הנושא של תגבור מרכיבי החובה, גם כאן, מה שאמרתי על המערכת הפורמלית, שייך ורלוונטי גם למערכת הבלתי-פורמלית.
<ניצה דוידוביץ: גם במסע לפולין כל אחד הולך למקום הנוח לו.
<ניצה דוידוביץ: יש הבדל בין בתי ספר דתיים, ששם נמצא את הניגון וההליכה בעקבות הרבנים והמינונים של המקומות.
<ניצה דוידוביץ: זה מסע של מה שנקרא "מצאת החמה עד צאת הנשמה".
<ניצה דוידוביץ: האינטנסיביות של הדברים.
<ניצה דוידוביץ: יש הבדלים, באמת, בין המסעות ואגב, בחוזר מנכ"ל יש אתר אחד שהוא חובה, כל השאר זה המלצות.
<ניצה דוידוביץ: האתר היחידי זה כמובן אושוויץ כסמל אבל כל השאר זה המלצות.
<ניצה דוידוביץ: כן בית כנסת, לא בית כנסת.
<ניצה דוידוביץ: מדי שנה אני יוצאת עם סטודנטים.
<ניצה דוידוביץ: יש סטודנטים שאמרו לי: זו פעם ראשונה, ויש גם מרצה שאמר לי, שזו פעם ראשונה אחרי כל כך הרבה שנים שחזרתי למה זה בית כנסת, ולא ברמה הדתית של הענין, ולו גם ברמה התרבותית של הענין הזה.
<ניצה דוידוביץ: אז הנושא הזה של מרכיבי החובה, ואני בעד מרכיבי בחירה ואני בעד שכל אחד ייקח את זה גם למקומות שלו אבל אולי יש מקום קצת יותר לתגבר את מרכיבי החובה, ויש פה מספיק אנשים חכמים.
<ניצה דוידוביץ: ישבו צוותים, יראו מהם מרכיבי החובה ובאמת, ניתן איזה סוג של תרבות כדי למקסם את הפוטנציאל הזה שיש במסע.
<ניצה דוידוביץ: זה לגבי סוגיית מרכיבי החובה, שאפשר באמת לעסוק בו הרבה.
<ניצה דוידוביץ: שאלת המינון – כמה מחנות השמדה אנחנו רואים?
<ניצה דוידוביץ: אנחנו הולכים ממקום למקום למקום או שאנחנו בוחרים באחד או בשניים?
<ניצה דוידוביץ: אני רוצה גם להזכיר, אני התלוויתי למסע לצרפת.
<ניצה דוידוביץ: המסע היה ממרסי לקראקוב, ומקראקוב שעה אנחנו מגיעים לשם.
<ניצה דוידוביץ: זה היה מסע של 24 שעות ואני רוצה להגיד לכם שזה היה מרתק.
<ניצה דוידוביץ: מסע של פחות או יותר 24 שעות – מרתק.
<ניצה דוידוביץ: יש כל מיני דגמים של מסעות.
<ניצה דוידוביץ: על כן, בהחלט יש מקום ואני חושבת שלא יקרה שום דבר לחברה הישראלית, אם מרכיבי החובה יהיה 40%-60% בחירה, 50-50, מה שלא יהיה יקבלו החלטה אבל בהחלט למקסם את הקונצנזוס.
<ניצה דוידוביץ: סוגיה נוספת שקשורה להוראת שואה ולמסעות לפולין – דווקא משום הפוטנציאל ולאור המחקרים שעשינו, מה שקורה במסעות הללו, וזה דבר שאפשר להגיד טוב, אפשר להמשיג את זה וליצור שיפוט ערכי, אני רק אציג את העובדות: שהמדריך הוא הדמות הדומיננטית, וכל בית ספר כמובן לוקח לו מדריך בבחינת עשה לך מדריך וזה בסדר.
<ניצה דוידוביץ: אבל בתי הספר, המחנכים, כששאלנו על הנפשות הפועלות, מי משפיע, מי בכלל משחק – המחנכים היו הכי פחות.
<ניצה דוידוביץ: אני חושבת שהיום, בהכשרת מורים במכללות, באוניברסיטאות, יש מקום גם לקחת קורס או שני קורסים בתחום הזה של הוראת שואה.
<ניצה דוידוביץ: זה דברים שאנחנו יכולים לעשות אותם, זה דברים ישימים, שהם דברים מאד חשובים.
<ניצה דוידוביץ: אני יודעת שיש גם ב"יד ושם" קורסים למורים וכולי אבל אפשר להבנות את זה כבר מראשית ההכשרה של המורה.
<ניצה דוידוביץ: אני חושבת שהדבר הזה הוא בהחלט חלק מאותה תכנית אינטגרטיבית.
<ניצה דוידוביץ: הנושא של הצטרפות הורים ומעורבותם – בגלל הפוטנציאל, משפט המפתח היה שיש בלימודי שואה איזה שהוא פוטנציאל מלכד.
<ניצה דוידוביץ: נדמה לי, שהנושא הזה של הורים, ראיינו 317 הורים ואני מרשה לעצמי לומר שאני דיברתי אתם אישית.
<ניצה דוידוביץ: הורים מאד רוצים ומאמינים שזה, הייתי אומרת שזה כמעט אחד הדברים האחרונים שיש קונצנזוס בחברה הישראלית מבחינה ערכית, והורים מאד רוצים להיות שותפים בענין הזה, מאד מצטערים שהם לא יכולים להתלוות ועוד דברים מן הסוג הזה, וזו שאלה גם כן, איך אנחנו עושים שהורים יותר מצטרפים לענין הזה כי מסתבר שיש לזה גם פוטנציאל בהקשר הזה.
<ניצה דוידוביץ: עוד נקודה אחת שאני רוצה לציין: יש היום אתגרים, אנחנו במאה ה-21, 10,15 שנה אחרי, ויש היום סוגיות שהן לא היו לפניכם והן לפתחנו ולפתחה של מערכת החינוך גם במערכת הפורמאלית וגם במערכת הלא-פורמאלית.
<ניצה דוידוביץ: האחד – זה הנושא הזה של ייחודיות השואה מול תופעות אחרות.
<ניצה דוידוביץ: יש הרבה אסונות בעולם, ותלמידים אומרים לנו יש בסוריה וכולי, אני חושבת שזה דברים שכולם שומעים ואני לא צריכה להרבות.
<ניצה דוידוביץ: גם ראינו אתמול מה שראינו בז'נבה.
<ניצה דוידוביץ: אז הנושא הזה של ייחודיות השואה על רקע הרבה מאד אסונות וכולי, זה דבר שצריך להתחדד גם במערכת הפורמאלית וגם במערכת הלא-פורמאלית.
<ניצה דוידוביץ: הסוגיה של האשמה והאחריות.
<ניצה דוידוביץ: היום יש מפגשים, כולנו מתוודעים אליהם, של הדור השלישי וכולי, משני הצדדים.
<ניצה דוידוביץ: באיזו מידה תלמידים שלנו מוכנים למפגשים האלה?
<ניצה דוידוביץ: נכונים לענין הזה?
<ניצה דוידוביץ: וזה קושר אותנו לנושא של בין השואה שלנו, הפרטיקולרי, לבין האוניברסאלי.
<ניצה דוידוביץ: וכל מי שיוצא לעולם יודע שבהחלט, אנחנו מתוודעים גם לענין הזה של מה השואה אומרת בעולם בכלל.
<ניצה דוידוביץ: עוד נושא, שהוא לטעמי לא פחות – הנושא של לתאר את הזוועה, אני אגיד את זה בצורה פרוזאית, בדור ה"סבבה" וה"אחלה".
<ניצה דוידוביץ: אנחנו רוצים "גוד טיים".
<ניצה דוידוביץ: הצעירים שלנו, זה מה שהם רוצים.
<ניצה דוידוביץ: בעלי, - - - דוידוביץ, זה לא בא מביתי שלי, וההורים של בעלי שרדו את השואה ואני אומרת לכם: אחד יצא, שלושה לא יצאו.
<ניצה דוידוביץ: לא רוצים לגעת בזה, יותר מדי כואב.
<ניצה דוידוביץ: ועל כן, הנושא הזה – וגם אני רוצה לומר אפילו בימי שואה שאתה מזכיר, ויש דרך אגב תכניות מרתקות, סרטים חשובים, ספרים חשובים שנכתבים.
<ניצה דוידוביץ: כמה באמת קוראים ורוצים.
<ניצה דוידוביץ: יש שכן אבל גם צריך להגיד שיש שלא כי אנחנו רוצים "גוד טיים", אנחנו רוצים את הסבבה, את האחלה, את הדברים הטובים.
<ניצה דוידוביץ: על כן, יש כאן סוגיות שלמות ושוב, הייתי מסכמת שהוראת שואה, לעניות דעתי, מתוך מה שאני למדתי, יש לה פוטנציאל ענק גם בישראל וגם מחוצה לה, וכל השאלה היא ה"איך", וה"איך" הוא עדין לפתחתנו וזה בסדר גמור כי אנחנו בהחלט מתוודעים היום לאתגרים חדשים.
<ניצה דוידוביץ: עד כאן.
עמרם מצנע: אלירז ממשרד החינוך.
<אלירז קראוס: משרד החינוך, גם על רקע הדברים שפרופסור דוידוביץ אמרה, החליט להיערך ולנסות באמת לבנות גישה מערכתית, רב-גילאית ובין-תחומית לתכנית חינוכית בנושא השואה.
<אלירז קראוס: אני רוצה לומר שאנחנו לא עוסקים היום בתכנית הלימודים בהיסטוריה, שהיא קיימת ועומדת וגם בה עוסקים.
<אלירז קראוס: החלק של תכנית הלימודים בהיסטוריה משתלב בעשייה שלנו בזה שיש צוות שעוד עובד, שעוסק בשילוב בין הפורמאלי והלא-פורמאלי, בין תכנית הלימודים בהיסטוריה לבין כל שלבי ההיערכות וההכנה למסע, המסע והעיבוד שלו.
<אלירז קראוס: אני רוצה כן לפתוח במחויבות שלנו, ההיסטורית והערכית, ולצטט מאבא קובנר שכתב, "שכל עוד לא מאוחר, עלינו להגיע להכרה שהשואה איננה אובססיה של שארית הפליטה.
<אלירז קראוס: וההתייחדות עם ששת מיליוני הקורבנות ולקח התקופה הם לא עניינם של אלה בלבד שחזו את הנוראות מבשרם אלא חלק מהזיכרון הקיבוצי הארוך של עם ישראל, ומקומה של השואה הוא בתודעה ההיסטורית של כל דור יהודי באשר הוא.
<אלירז קראוס: " אני רוצה להוסיף על הציטוט, שאמרנו עליו כפי שהוא, כל אדם באשר הוא.
<אלירז קראוס: אנחנו נמצאים היום, והתייחסו לזה, כבר 70 שנה אחרי הרצח והתקופה של השואה.
<אלירז קראוס: היו לנו תקופות שונות ושלבים שונים של התייחסות לנושא הזה בחברה ובמערכת החינוך.
<אלירז קראוס: אנחנו חושבים שצריך להתייחס לנושא של זיכרון השואה כנדבך חשוב בזהות, גם נקרא לה האוניברסאלית האנושית וגם היהודית במגזרים היהודיים, והתרבותית של כל תלמידי מערכת החינוך בישראל, וזה ציר אחד שעליו אנחנו בנינו את ההתייחסות הרב-שנתית שלנו.
<אלירז קראוס: הציר השני, גם מתייחס קצת לדברים שנאמרו בפתיחה, זה ציר רגשי-פסיכולוגי.
<אלירז קראוס: הרבה פעמים מתוך רצון טוב ומחויבות ותחושת שליחות, מחנכים בגילאים שונים, משלבים תכנים ודרך התייחסות שלא מותאמת לגיל.
<אלירז קראוס: לפעמים רוצים כדי שיבינו את גודל האסון ואת גודל הזוועה, נותנים המחשות ותיאורים גרפיים שאינם נכונים, ואז באה התגובה שתיארה פה פרופסור דוידוביץ, שתלמידים מתרחקים מזה ונמנעים כי חשפו אותם בצורה לא נכונה לדברים.
<אלירז קראוס: אז יש את הרגל הפסיכולוגית.
<אלירז קראוס: וכמו שאמרתי, רגל ערכית – הלקחים החינוכיים בתכנית הרב-גילאית בתוך ההקשר ההיסטורי אבל זאת לא תכנית בהיסטוריה, זאת לא תכנית לימודים.
<אלירז קראוס: זה נמצא שם בגיל החטיבה העליונה אלא התייחסות לנושא השואה בצורה מדורגת, כמו שכתוב פה: ספיראלית, בהתאמה התפתחותית ורגשית לגיל.
<אלירז קראוס: עם הנחות היסוד האלה יצאנו לדרך בשותפות עם בית הספר להוראת השואה ב"יד ושם", ובנינו צוות בתוך משרד החינוך.
<אלירז קראוס: צוותי עבודה שכוללים את המינהלים השונים של המשרד, את אגפי הגיל.
<אלירז קראוס: נשמע פה עוד מעט את האגף הקדם-יסודי כי עליו יש פוקוס מיוחד.
<אלירז קראוס: מינהל חברה ונוער.
<אלירז קראוס: יושבת פה לידי נציגה שלו, שתתייחס באופן ספציפי למסעות לפולין.
<אלירז קראוס: והמינהל הפדגוגי ושפ"י.
<אלירז קראוס: בית הספר הבינלאומי להוראת השואה היה שותף לנו לאורך כל הדרך, וחברים מטעמו היו בכל הצוותים.
<אלירז קראוס: אני, במקביל, נפגשתי עם המנהלים או המרכזים של היחידות החינוכיות בגופים השונים להוראת השואה כמו מכון "שם עולם", מכון "מורשת" שנמצאים פה, לוחמי הגטאות.
<אלירז קראוס: והם הכניסו גם בשלב הזה יחידות ראשונות מטעמם לתוך התכנית, ואנחנו מקווים בשלבים הבאים להרחיב את השותפות הזאת.
<אלירז קראוס: ועדת ההיגוי הקימה צוותים עם אנשים שמומחים לחטיבות הגיל השונות, והנחנו על השולחן מסמך עקרונות ורציונל שעל פיו כל הצוותים יתבקשו לעבוד מותאם לגיל.
<אלירז קראוס: ואז, בחרו פריטים שמותאמי גיל, והם הוצגו לצוות ההיגוי ולצוות מיוחד שהוקם בתוך השפ"י – שירות פסיכולוגי ייעוצי, שנתן לנו ליווי והתייחסות אם זה לא היה נכון לאותו גיל או באיזו פרספקטיבה, איזה שאלות, למה צריך להיות רגישים כשעוסקים באותו הפריט באותה שכבת גיל שבה אנחנו ממליצים עליו.
<אלירז קראוס: ברגע שזה אושר, הפריט הזה אושר, הוא פותח פיתוח דידקטי ופדגוגי על מנת להיכנס לתכנית, כשהתכנית הרב-גילאית מגן בנגיעה מסוימת ומאד מצומצמת ועד כיתה י"ב היא בעצם אתר בשבילי הזיכרון, שכל הערכות נמצאות בתוכו וכן, יש מקום לבתי ספר שונים לבחור את הדגשים שדרכם הם רוצים להיכנס.
<אלירז קראוס: אנחנו מודעים לרגישות הזאת שאת אומרת אבל אם אנחנו נותנים את הרציונל, ותכף תראו את התכנים העיקריים שיש להתייחס אליהם, אז אנחנו מקווים שבתי הספר השונים יוכלו באמת לבנות את זה בצורה שמותאמת גם לחזון החינוכי שלהם וגם לאוכלוסיית התלמידים שלהם וגם לצוות המורים שלהם כאשר בית הספר בונה את הספיראלה שלו.
<אלירז קראוס: חלק מהעוגנים הרגשיים, אני אתייחס לזה בקיצור עכשיו, זה שדמויות מוכרות ומשמעותיות לילדים יעסקו בנושא בכיתות כאשר הבקשה היא גם בהתאמה לגיל, לעסוק בנושא לאורך השנה עם הצטברות או דגש לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה אבל גם לאורך ימי הלוח השונים לאורך השנה, כדי להדגים – במגזר החרדי כבר אמרו לנו שהם התייחסו לזה מסביב לעשרה בטבת, והם יציינו את יום השואה אבל יתנו דגש חינוכי יותר בעשרה בטבת.
<אלירז קראוס: המגזר הערבי בונה עכשיו את הערכה שלו, אני מניחה שהם יבחרו או את יום זכויות האדם או את יום מניעת הגזענות או את יום הסובלנות הבינלאומי כאשר הם יציינו את יום השואה אבל הדגש והעיסוק החינוכי יהיה מותאם לזווית הראיה והכניסה שלהם לנושא.
<אלירז קראוס: הנושא הערכי – מאחר וזאת תכנית חינוכית, הוא נושא שמלווה אותנו והלקחים, הצגתי אותם בשקף הקודם, הם גם הלקחים ההומניסטיים, האנושיים והאוניברסאליים והדמוקרטיים וכמובן, הלקחים ההיסטוריים, הציוניים, היהודיים, וזה נמצא לאורך כל הערכות.
<אלירז קראוס: הערכות הן בין-תחומיות והתכנים הם על שני צירים: יש את ההתפתחות הגילאית מבחינה קוגניטיבית-פדגוגית, שאצל ילדים יותר צעירים מתחילים דרך סיפור אישי על ילד בתקופת השואה, ובדרך כלל, הסיפור הוא סיפור ספרותי על דמות של ילד שניצל, ועל פי רוב אפילו יש את הסיפור של החזרה לחיים של אותו ילד שעליו מסופר הסיפור.
<אלירז קראוס: מדובר על ההתמודדות של המשפחה והסביבה עם הנוראות של התקופה.
<אלירז קראוס: בגילאים צעירים אנחנו עוד לא חושפים ולא מדברים על איך שהדברים נראו במחנות.
<אלירז קראוס: יותר שמים דגש על הקושי וההתמודדות והגבורה האנושית של המשפחה.
<אלירז קראוס: למשל, בית ספר ביתי.
<אלירז קראוס: למשל, התארגנות קהילתית.