GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: זה יכול להיות התארגנויות, זה יכול להיות הורים ומורים וכל מי שהוא.
עמרם מצנע: אחד היתרונות הגדולים ואולי החשיבות הגדולה של דיוני ועדות הכנסת בכלל, וועדת החינוך, התרבות והספורט בפרט, זו ההזדמנות לציבור הרחב, בין אם הוא מייצג, בין אם הוא לא מייצג – לבוא ולהשמיע את דעתו, לשמוע את ההערות, לנו להקשיב, וזה אחד המקומות היחידים שיש את ההזדמנות הציבורית הזו לעשות את זה, ולא צריך להתרגש מן הדברים.
עמרם מצנע: בסופו של דבר ארגונים יציגים יש להם את המקום שלהם, את המעמד שלהם ואת הסמכות שלהם.
עמרם מצנע: אנחנו, ואני גם יודע שמשרד החינוך קשוב מאד לכל הדברים והאמירות.
עמרם מצנע: לא תמיד אפשר כמובן לתת תשובות מניחות את הדעת לכולם, כי כפי שאנחנו יודעים, יש גם דברים שסותרים אחד את השני, כמו הארכת שעת הלימוד בגן, כמו סיפור תשלומי ההורים, שאנחנו נעשה על זה דיון בקרוב – שיש הורים שרוצים לשלם וכועסים למה לא נותנים להם והורים שלא רוצים לשלם וכועסים למה כופים עליהם.
עמרם מצנע: והרשויות המקומיות שרוצות להוסיף.
עמרם מצנע: בקיצור, אנחנו מסתבכים עם עצמנו כל הזמן, מתוך איזה שהוא רעיון שצריך לתת פיתרון לכל דבר ולכל עניין.
עמרם מצנע: אז עוד פעם תודה רבה ואנחנו נפגשים בהמשך.
עמרם מצנע: אנחנו מקיימים את הדיון בנושא הבטיחות במרחב העירוני, כחלק מיום לאומי, בינלאומי שמוקדש לנושא בטיחות בכלל.
עמרם מצנע: נושא שאנחנו עוסקים בו גם במהלך השנה בדיונים הרגילים שלנו, נושא שאין להטיל ספק בכלל בחשיבותו.
עמרם מצנע: כם מבקש לפתוח בשתי עדויות אישיות של הורים לילדים שנפגעו בתחום הרשות המקומית, והייתי מבקש ראשונה את עורכת הדין ל.ז., בבקשה.
<ל.ז.: שלום ליושב הראש מצנע, שלום לכל היושבים כאן.
<ל.ז.: כל מי שעוסק ביום יום שלו בנושא הבטיחות – אני מודה לו.
<ל.ז.: אני אספר את סיפורי האישי, סיפור עצוב ומיותר שלא היה צריך לקרות.
<ל.ז.: לא במדינה ששואפת לכנות את עצמה מתוקנת.
<ל.ז.: ב-26 במרס האחרון אני לקחתי את יה' ו-יו', לאירועי יום המדע.
<ל.ז.: האירועים היו בכיכר רבין.
<ל.ז.: ההזמנה באתרים של עיריית תל אביב ומשרד המדע, כתבה שהם עורכים את האירוע בשיתוף וכך גם רשת אורט.
<ל.ז.: יה' ו-יו' הם ילדים סקרנים מאד, וכמעט ולא הייתה לי בחירה להגיע.
<ל.ז.: הגעתי עם חבר נוסף שלהם ואמא נוספת.
<ל.ז.: הילדים הקשיבו בדריכות לסרט על כיפת ברזל ונכנסנו לאוהל שהיה שם.
<ל.ז.: יש כל מיני סוגי אימהות.
<ל.ז.: אני אמא שמשתדלת לא להיות דאגנית מדי, אבל אני מפעילה שיקול דעת.
<ל.ז.: הסתכלתי סביב, כל מה שראיתי שם היה נראה מאד על יבש.
<ל.ז.: הילדים התחילו בלהרכיב מכונית פלסטיק קטנה, עברו להקים ביתן קוביות שיצוף במים.
<ל.ז.: השליכו כדורי טניס כדי להבין איך עובדת אזעקת צבע אדום ואז ראו רובוט קטן וחביב לפינוי נפגעים.
<ל.ז.: ליד הרובוט הזה עמדה נערה חייכנית עם קוקו והיא הזמינה אותם – בואו תראו.
<ל.ז.: דף של A4, זה היה הגודל של גיגית המים שהספקתי לראות.
<ל.ז.: בתוך היה כלי שיט בצבע סגול.
<ל.ז.: היא אמרה להם תסתכלו, תסתכלו.
<ל.ז.: הדבר הבא היה רעש, מן אוושה מוזרה, והדבר הבא היה תמונה שהמוח ראה ולא קלט.
<ל.ז.: לא הבנתי.
<ל.ז.: אני לא הבנתי מה אני רואה.
<ל.ז.: הייתה להבה עצומה, בגובה של 3.5-4 מטרים והילדים שלי היו בתוכה.
<ל.ז.: הם פשוט בערו.
<ל.ז.: ההבעות על הפנים שלהם, הקולות שהם הפיקו, זה לעולם לא ירפה ממני.
<ל.ז.: ואז הייתה החלטה למי לעזור קודם – את מי אני מכבה ראשון.
<ל.ז.: מי יהיה לבד עכשיו.
<ל.ז.: קיבלתי החלטה, זה מימי הצבא, לכבות את הראשון שקרוב אלי.
<ל.ז.: לא הצלחתי עם הידיים, אז השלכתי אותו על הרצפה ועם הגוף.
<ל.ז.: כשזרקתי את עצמי, במבט זיהיתי את מי שאני רשמתי בראשי כמבוגרת האחראית היחידה שראיתי שם – לבושה חלוק לבן של אורט.
<ל.ז.: היא הסתכלה בי והיא רצה לכיוון השני.
<ל.ז.: עד סוף האירוע לא ראיתי אותה.
<ל.ז.: אני מספרת את האנקדוטה הזאת, כי אני לא באה משום מקום של נקמה וכעס, תאמינו לי.
<ל.ז.: האנרגיות שלי עכשיו הולכות לאהבה וטיפול וסיעוד.
<ל.ז.: אני מספרת את זה כי המוטיב הזה של בריחה מאחריות, הוא מה שמלווה אותי מאז.
<ל.ז.: שברון הלב הוא כפול – מה שקרה לילדיי, איך שהשתנו חייהם ומה שאתה מגלה כאזרח שאוהב את המקום הזה.
<ל.ז.: מה אתה מגלה, איך הדברים מתנהלים.
<ל.ז.: אני רוצה לשאול אתכם – מי החליט להפקיד את חיי ילדיי ואת חיי כל הנוכחים באוהל הארעי הזה, שהיה עשוי פלסטיק למיטב זכרוני, בשיקול של דעת של ילדים טיפה יותר גדולים, בני 15 להערכתי.
<ל.ז.: מי שעשה את זה נתן לילדים האלה גפרורים, נתן להם חומרים דליקים מסוכנים, חומרי בעירה, אלכוהול, ונתן להם להבעיר את זה במרחק אפס מקהל המוני של ילדים בתוך אוהל.
<ל.ז.: אני לא רוצה לדמיין את זה, אבל תחשבו שבמקום שפני ילדי וגופם היה המצע של הבעירה הזאת, מה היה קרה אם יריעת אוהל הייתה נתפסת שם.
<ל.ז.: לא היה מטף.
<ל.ז.: לא היה אמבולנס, לא היה אחראי – מישהו שיעזור לתת עזרה.
<ל.ז.: לא היה מכבי אש ולא היה משטרה ואנחנו חיכינו שם איזה 20 דקות לנט"ן.
<ל.ז.: אתם יודעים, הזלזול וההפקרות בחיי אדם, העובדה ששלושה גופים, מוסד חינוך, ערכים – אורט, משרד המדע.
<ל.ז.: אתם מזמינים אותי, הזמנתם אותי לאירוע.
<ל.ז.: עיריית תל אביב – נתתם רישיון לאירוע הזה.
<ל.ז.: אני חייבת לשאול את כל הגורמים האלה – איפה הם היו?
<ל.ז.: הם חשבו על חיי האנשים שיגיעו לאוהל הזה?
<ל.ז.: עכשיו אני אעזור להם, אם הם לא יודעים מאיפה להתחיל.
<ל.ז.: יה' מיוסר בכאב, במיטת חוליו, זכה לביקור – כמובן אך ורק אחרי שהייתה פנייה לכלי התקשורת, אז כמובן הגיעו נציגים.
<ל.ז.: חלק מהנציגים.
<ל.ז.: עיריית תל אביב מתעלמת מקיומנו עד היום, כאילו שזה לא קרה לראש העיר מתחת לחלונו בכיכר רבין.
<ל.ז.: לא באותו מקום שהם כולם טרחו להצטלם בתמונות יח"ץ קודם.
<ל.ז.: יה' הקשיב בנימוס למנכ"ל אורט.
<ל.ז.: הוא בכיתה ג' והוא היה מיוסר מכאב, ואחרי שהוא סיים את דבריו, כי הוא מאד מנומס, הוא אמר לו – מה שאני לא מבין זה למה לא מתחתם פס צהוב, כמו שיש ברציפים של הרכבת, ואמרתם לנו לעמוד מאחוריו, אז כל זה לא היה קורה.
<ל.ז.: חברה', זה ילד בכיתה ג'.
<ל.ז.: הוא יכול היה לחשוב על זה?
<ל.ז.: ואני אומרת, כשאתם אחראים לחיי אדם, אתם מבינים שאתם אחראים לחיי אדם?
<ל.ז.: כשאתם מפיקים את האירועים האלה, מישהו מבין שהוא אחראי פה על חיי אדם?
<ל.ז.: אתם מתאמים ביניכם?
<ל.ז.: עיריית תל אביב, נתת רישוי, היו שם חומרים דליקים?
<ל.ז.: ידעת שבאוהל הזה הולכים להכניס חמורים דליקים, גפרורים, בידיים של ילדים?
<ל.ז.: הם יהיו הנציגים?
<ל.ז.: בלי מבוגרים אחראים?
<ל.ז.: בלי אמצעי כיבוי אש?
<ל.ז.: בלי משטרה?
<ל.ז.: ידעתם?
<ל.ז.: נתתם רישוי.
<ל.ז.: לא ידעתם?
<ל.ז.: נתתם רישוי - הייתם בקשר עם הגופים האלה?
<ל.ז.: כשאתם נותנים רישוי, באיזה שלב אתם זורקים ומתנערים?
<ל.ז.: באתם לראות מה נעשה באוהל לפני שייפתח האירוע?
<ל.ז.: הייתם בקשר עם הגופים?
<ל.ז.: שאלתם אותם – תגידו, איזה ניסויים אתם עושים?
<ל.ז.: איזה מיצגים?
<ל.ז.: משרד המדע, איזה דוקטרינות מדעיות אתם יישמתם?
<ל.ז.: שיטת הסמוך או ה- יהיה בסדר?
<ל.ז.: כי זה הדוקטרינות המדעיות היחידות שהיו במקום הזה.
<ל.ז.: ואני שואלת ואני מבקשת, אני מתחננת לתשובות.
<ל.ז.: ואני רוצה לומר, אני לא יודעת אם יש כאן את נציגי משרד המשפטים.
<ל.ז.: יש כאן?
<ל.ז.: לא.
<ל.ז.: תקשיבו, מה שקרה ליה' ויו' זה אבוד.
<ל.ז.: השתנו להם החיים.
<ל.ז.: אף רופא לא מוכן להגיד לי איך הם ייראו.
<ל.ז.: יש לכם פה הזדמנות.
<ל.ז.: חינוך בעיני, כך אני מחנכת את ילדי, רוב הזמן זה עובד לי – פשוט להסביר להם.
<ל.ז.: להסביר להם, ואז הם מבינים ומיישמים.
<ל.ז.: לפעמים זה לא מצליח ואז אני עוברת לשיטת האכיפה: יש לך מעשה, יש תוצאה, אם לא תעשה את הדברים תהיה תוצאה ויש מחיר.
<ל.ז.: אני חושבת שכל האנשים שיושבים במשרדי הממשלה, בנקודות שעושים אירועים כאלה, לא חושבים לרגע – אנחנו אחראים לחיי אדם ואם יקרה משהו – אני יכול להיות אחראי אישי.
<ל.ז.: אני מבקשת ממשרד המשפטים, תשמיעו את קולכם.
<ל.ז.: אני צריכה עוד כמה שנים להסתכל, אחרי שנות הייסורים שיעברו על ילדיי, במה שזה יעשה לנפשותיהם, אני צריכה להביט להם בעיניים ואני מבקשת להיות להם אימא אחראית, בגלל זה אני כאן.
<ל.ז.: כן יה' ויו', נעשה סוג של צדק.
<ל.ז.: כן.
<ל.ז.: בדקו.
<ל.ז.: כן הייתה חקירה.
<ל.ז.: כן אחראים הועמדו לדין.
<ל.ז.: אני מבקשת, לא את הש.ג.
<ל.ז.: לא את נינת הש.ג., לא את הנכדה של הש.ג.
<ל.ז.: את האחראים.
<ל.ז.: כל אחד, אני הייתי צריכה, היינו צריכים כמשפחה לצדיק אחד בסדום באוהל הזה.
<ל.ז.: מכל הגופים האלה, אחד שיגיד רגע, זה לא רעיון טוב.
<ל.ז.: זה מתכון לאסון להכניס חמורים דליקים וגפרורים ולתת את זה בידי ילדים, בלי שום מבוגר אחראי, בלי שום אמצעי כיבוי איש, בלי שום אחראי אחד.
<ל.ז.: אני מבקשת, תעזרו לי שאני אוכל עוד כמה שנים להסתכל להם בעיניים ולהגיד להם שאני מגדלת אותם במקום שהוא ראוי להם.
<ל.ז.: ושכן, כמו שאתם למדתם מאמא שכשאתם עושים משהו רע יש לזה השלכות, כן, ככה הדברים מתנהלים וצריכים להתנהל.
<ל.ז.: ואני מתחננת, אין לנו תרבות של אחריות.
<ל.ז.: אני אומרת לכם את זה, כי אני ביקשתי, אתם יודעים, ממי שכבר כן הגיע, אני ביקשתי, יושב הראש, ביקשתי.
<ל.ז.: אמרתי – אתם יכולים להגיד לי מה תחקרתם – רשת אורט?
<ל.ז.: משרד המדע – תגידו לי מה תחקרתם.
<ל.ז.: אתם יודעים מה הם השיבו לי?
<ל.ז.: בתדהמה – אנחנו?
<ל.ז.: נתחקר?
<ל.ז.: לא, לא, לא, המשטרה בודקת.
<ל.ז.: אז זה בדיוק הלך הרוח בארגונים האלה.
<ל.ז.: אם אין אכיפה, אם זה לא יעבור למישור הפלילי – הם לא בודקים את עצמם.
<ל.ז.: לא עולה בדעתם לבדוק את עצמם.
<ל.ז.: למה?
<ל.ז.: לא מספיק נזק נגרם?
<ל.ז.: לא מספיק ייסורים?
<ל.ז.: למה אתם לא בודקים מה השתבש?
<ל.ז.: בסוף האירוע הזה יצאו הודעות היח"ץ לעיתונות ולא הזכירו במילה את מה שקרה לילדיי.
<ל.ז.: חוסר האכפתיות, ההפקרות, הזלזול בחיי אדם.
<ל.ז.: היום זה הילדים שלי, מחר זה הילדים שלכם.
<ל.ז.: בגלל זה אני פה.
<ל.ז.: תעזרו.
<ל.ז.: תאכפו.
<ל.ז.: תחנכו.
<ל.ז.: אחריות היא מילה שחשובה לפני כל דוקטרינת מדע.
<ל.ז.: תסיימו עם ה-יהיה בסדר, תשליכו את הסמוך.
<ל.ז.: תיקחו אחריות.
<ל.ז.: תודה.
עמרם מצנע: מי שלא קרא את המאמר בעיתון הארץ הבוקר, אני מציע לו לקרוא.
עמרם מצנע: אי אפשר להישאר אדיש.
עמרם מצנע: דרך אגב, כיכר רבין מזכיר לי שזה אותו יצחק רבין, שבנאום, בסיום שנת לימודים בבית ספר לפיקוד ומטה, דיבר כבר אז על ה-יהיה בסדר של החברה הישראלית, שהוא גם בבחינת סמוך – סמוך עלינו, אנחנו נסתדר.
עמרם מצנע: הגמישות המסוימת הזו שיש לכולנו, שכל תכנית היא גם בסיס לשינויים וכמובן הבעיה האמיתית שלנו, של אחריות וסמכות.
עמרם מצנע: דפנה ויואל רונן, הוריו של אלון רונן, ז"ל, שנהרג בנפילת עמוד כדורסל.
עמרם מצנע: הם לא הגיעו?
<רותם זהבי: אני אבקש להתייחס לדברים, אם אפשר, במשפט אחד.
<רותם זהבי: אני רוצה להתייחס במילה אחת לדברים של ל.ז..
<רותם זהבי: ל.ז., אני קודם כל משתתף בסבל שאתם עוברים, המשפחה.
<רותם זהבי: האירוע הוא בהחלט חמור מאד.
<רותם זהבי: מיד כשאני שמעתי על האירוע, כמנהל בטיחות ארצי, יש לי מערכת תחקור, ואני שלחתי לשם אנשים, כולל פנייה למשטרה המקומית כדי לבדוק.
<רותם זהבי: הבדיקה שלנו היא בדיקה בטיחותית, כדי לבחון את ההיבטים המקצועיים שקרו שם.
<רותם זהבי: ומפקד המשטרה לא נתן לי עד היום, מאז האירוע כבר עברו חודשיים-שלושה, הוא לא נותן לי לגשת ולא נותן לי לתשאל את האנשים שהיו שם.
<רותם זהבי: דיברתי עם מנכ"ל אורט ועם האנשים שארגנו את זה מטעמו, ולצערי לפני מספר ימים גם כן קרה עוד אירוע בבית ספר באורט יקנעם, משהו אחר, לא קשור לאירוע של מדעים, ויש שם כנראה, אצל אורט צריך לבדוק בדיוק את העניין הזה.
<רותם זהבי: אבל את האירוע הזה אנחנו נתחקר.
<רותם זהבי: אני אקבל אישור מהמשטרה, אני מקווה, בהקדם האפשרי, וגם איתך אני אפגש ואשמע את הדברים מקרוב.
<רותם זהבי: אנחנו לא הולכים לטייח.
<רותם זהבי: אנחנו רואים את זה כלמידה מקצועית מחויבת ולעלות על כל הכשלים שעלו שם.
<רותם זהבי: בשונה מחקירת המשטרה, שמחפשת אשמים, אנחנו מחפשים מה הן השגיאות המקצועיות שהיו שם, כדי ללמוד ולהפיק לקחים לכל המערכת.
עמרם מצנע: מנכ"לית ארגון בטרם, בבקשה.
<אורלי סילבינגר: הוא ידבר לפני, כי הוא צריך לצאת.
עמרם מצנע: ראש עיריית בני ברק.
<חנוך זייברט: תודה.
<חנוך זייברט: אני חושב שהנושא של בטרם, בבטיחות של הילדים, הוא אחד הדברים שכל ראש עיר צריך לקחת על עצמו כדבר החשוב ביותר שמוטל עליו כחובתו כראש עיר.
<חנוך זייברט: ארגון בטרם נדמה לי הוקם עוד בזמנו של קודמי בתפקיד, חבר הכנסת הרב יעקב אשר, שנתן לזה את הדחיפה הראשונה, ואני חושב שבני ברק הוכיחה את עצמה, למרות שהעיר הצפופה ביותר שקיימת, כאשר בגינות הילדים שלנו, בגינות המשחקים – נמצאים אלפי ילדים מדי יום.
<חנוך זייברט: החצרות של בתי הספר קטנות מאד, וכל הדברים האלה שלכאורה הם דבר מועד לפורענות, הצלחנו להגיע למצב שנושא הבטיחות של הילדים הושרש בבתי הספר, הושרש אצל ההורים, הושרש אצל העובדים והושרש בכל מקום אחר.
<חנוך זייברט: והראייה שהצלחנו לעבור את פורים, הצלחנו לעבור את ערב פסח ואת המדורות של שריפת חמץ.
<חנוך זייברט: הצלחנו גם לעבור את המדורות של ל"ג בעומר, ברוך השם, ברוך השם, בבטיחות מלאה.
<חנוך זייברט: ואני חושב שזה באמת תודות לפעילות המבורכת של שיתוף הפעולה שיש בין העירייה לבין ארגון בטרם, ובין החשיבות שאנשים רואים.
<חנוך זייברט: אנחנו רואים תמיד ואת המילה בטרם – אני קורא לזה ככה – אני חושב שזה הפירוש האמיתי שלה, שמה שאנחנו נעשה בטרם שיקרה המקרה, הוא חוסך לנו הרבה הרבה מאד עוגמת נפש, לאחר שקרה המקרה, כפי שהזכירה הגברת הקודמת שדיברה.
<חנוך זייברט: מה שאנחנו עושים אחרי זה זה רק פיצוי, זה לא פותר את הבעיה.
<חנוך זייברט: מה שאנחנו עושים לפני זה – זה מציל את בן האדם.
<חנוך זייברט: לכן, כל פעילות שנעשה בטרם, לא צריך לעשות הרבה הרבה דברים אחרי זה ואני חושב שכל עירייה וכל מועצה מקומית צריכה להצטרף לתכנית הזאת, לתת לה את המענה הדרוש לילדים שגרים בתוכה ואני חושב שאם הקריאה תבוא מפה היום, לצירוף כל העיריות לנושא הזה ולהגדלת התקציב, אם צריך, לדברים האלה, כי זה עובד על חצי וולונטרי בין המתנדבים, בין העיריות, בין הדברים האלה.
<חנוך זייברט: זה יהיה הדבר המבורך שנעשה היום.
<חנוך זייברט: והיום הזה, שנקרא לו בטיחות – תהיה לו משמעות אמיתית לטובת בטיחות ילדי עם ישראל וארץ ישראל והילדים בכלל.
עמרם מצנע: אורלי, מנכ"לית ארגון בטרם, בבקשה.
<אורלי סילבינגר: בוקר טוב לכם.
<אורלי סילבינגר: אני, כמו רובנו, שמעתי את המקרה של הילדים של ל.ז.
<אורלי סילבינגר: בתקשורת.
<אורלי סילבינגר: הודעה לקונית, שני ילדים נפגעו באוהל ביום ניסוי בתל אביב, ואני חייבת להודות שעד שלא הכרתי את הסיפור של ל.ז.
<אורלי סילבינגר: מקרוב, לא הבנתי עד כמה הוא חמור.
<אורלי סילבינגר: זה מקרה שגרר אחריו משפחה שלמה.
<אורלי סילבינגר: שני אחים יחד.
<אורלי סילבינגר: לצערנו מקרים כאלה הם לא חריגים.
<אורלי סילבינגר: הם הפכו להיות עניין שבשגרה בחיי היום יום.
<אורלי סילבינגר: מאד קשה להמשיך לסדר היום, כששומעים את ל.ז.
<אורלי סילבינגר: ואת הסבל שהמשפחה עברה, וכמו של.ז.
<אורלי סילבינגר: מספרת, עדיין עוברת.
<אורלי סילבינגר: זה לא נגמר, במיוחד כשמדובר בכוויות.
<אורלי סילבינגר: זה טיפולים ארוכים, ממושכים ולפעמים לאורך כל חיי הילד, גם כשהוא הופך להיות מבוגר.
<אורלי סילבינגר: ילדים גדלים בתוך הרשות המקומית ושם הם נפגעים, ולצערי הרב חלקם אפילו מתים, מאבדים את חייהם, ואלה הילדים שאולי מקבלים את הכותרות היותר גדולות בתקשורת, אבל כל סבל של כל משפחה הוא סבל שגורר אחריו מעגל גדול.
<אורלי סילבינגר: אנטון, שאתם רואים מול עיניכם, נמחץ למוות באמצעות צינורות מתכת שפשוט הושארו בגן שעשועים.
<אורלי סילבינגר: הוא היה בן שש כשנקטעו חייו.
<אורלי סילבינגר: אלון, נמחץ למוות על ידי עמוד כדורסל בתל אביב, הוא היה בן 15.
<אורלי סילבינגר: רחלי סופר, בת 3, מירושלים, נפלה לתוך בור ונחנקה למוות מגזים רעילים שהיו בבור הזה, שהיה ממוקם צמוד לגן שעשועים, חברים.
<אורלי סילבינגר: רותם, בן 11, מת כאשר שער של הולכי רגל נפל על ראשו וקטע את חייו.
<אורלי סילבינגר: אני רוצה להבהיר לכם את תמונת המצב.
<אורלי סילבינגר: כל יומיים וחצי בממוצע, אנחנו מאבדים במדינת ישראל ילד מתאונה.
<אורלי סילבינגר: הסיפור ששמענו מקודם מל.ז., הוא סיפורם של שניים מתוך 500 ילדים שמגיעים לחדרי מיון כל יום.
<אורלי סילבינגר: חלקם, כפי ששמענו, עם פגיעות קשות שיישאו את הכאב עד סוף ימי חייהם.
<אורלי סילבינגר: אבל תשאלו אותי מה זה 500 ילדים ביום, חברים?
<אורלי סילבינגר: זה כל 3 דקות ילד.
<אורלי סילבינגר: כל 3 דקות.
<אורלי סילבינגר: עד שאנחנו נגמור את הדיון פה בוועדה – מעל 50 ילדים יגיעו לחדר המיון.
<אורלי סילבינגר: אם אנחנו מסתכלים קצת בנתונים, הממוצע הארצי על פי דו"ח בטרם לאומה, שיוצא אחת לשנתיים ונותן תמונת מצב על היפגעות ילדים במדינת ישראל, מדבר על כ-742 ילדים על 10,000 ילדים, שיעורים ל-10,000 ילדים.
<אורלי סילבינגר: על כל 10,000 ילדים – 742 מגיעים לחדר המיון כל שנה בגלל היפגעות בתאונות.
<אורלי סילבינגר: לקחנו ספוראדית ערים מצפון הארץ, מדרום הארץ ומהמרכז, וכפי שאתם רואים, שש הערים האלה, שהן רק שש מתוך מגוון גדול מאד של רשויות – נמצאות מעל השיעור של הממוצע הארצי.
<אורלי סילבינגר: כמו שתארו, חלק מהן הן עיר ערבית וחלק מהן הן עיר יהודית.
<אורלי סילבינגר: זאת אומרת שהנושא הזה הוא מנת חלקם של כלל הרשויות ולא רק של ילד אחד או של רשות אחת.
<אורלי סילבינגר: איפה הם נפגעים הילדים האלה?
<אורלי סילבינגר: ארגון הבריאות העולמי טיפל כבר בשנת 2001 בנושא הזה, ובא ואמר – אנחנו מחלקים את המקומות שבהם נפגעים הילדים לארבעה מקומות.
<אורלי סילבינגר: שלושה מתוך ארבעת המקומות האלה נמצאים באחריות ישירה של העירייה: מוסדות חינוך, מרחב ציבורי, דרכים.
<אורלי סילבינגר: המקום הרביעי, שהוא הבית, לא נמצא באחריות הרשות המקומית, אבל בהחלט נמצא במקום שבו הרשות המקומית, יותר מכל גורם אחר, יכולה להביא ידע ומודעות לאותם אנשים ולאותן משפחות.
<אורלי סילבינגר: אז בעצם, איך אפשר לעשות את השינוי ואיך אפשר לעשות את מה שדיבר כבודו, ראש עיריית בני ברק, לפני שהוא נאלץ לצאת.
<אורלי סילבינגר: יש להם איזה שהוא אירוע בבני ברק.
<אורלי סילבינגר: ראשית, אני רוצה לסבר את האוזן ונמצאים פה נציגים של רשויות שונות.
<אורלי סילבינגר: הרשות המקומית מחויבת לעסוק בבטיחות ילדים, כחלק מתפקידה הסטטוטורי.
<אורלי סילבינגר: והיא עושה את זה במסגרות שונות, והרבה הרבה אגפים בעירייה עושים את תפקידם, חלקם יותר טוב, חלקם פחות טוב - אבל עצם חסרים לאותם אגפים – וכאן יש דוגמא לחלק מהם – שני דברים.
<אורלי סילבינגר: חסרה להם ההסתכלות והמיקוד לנושא ילדים.
<אורלי סילבינגר: חסרה להם האינטגרציה של שני תהליכים: אחד, תהליכים שבשגרה וניהולם; ושני – החיבור שלהם לתהליכי המניעה וקידום אירועים בטיחותיים.
<אורלי סילבינגר: לחלקם גם חסר משהו שאנחנו מאד ממליצים היום בבטרם, והוא ממשקים עם גורמים שונים בעיר, שהם לא חלק מהעירייה עצמה, גורמי העירייה עצמם.
<אורלי סילבינגר: יחד עם תמיכה שאנחנו היום נותנים בתכנית בטרם בעיר, ואגב, שלרגע לא יישמע שאני עושה פה איזו שהיא פרופגנדה לארגון בטרם ולעבודה שלו.
<אורלי סילבינגר: התכנית שלנו נמצאת באתר האינטרנט ורשות שלא רוצה לעבוד איתנו – יכולה לעשות את זה בכוחות עצמה.
<אורלי סילבינגר: יחד עם זאת, אם אנחנו נעבוד בכל הממשקים האלה יחד ונשתמש בכלל התכניות, נוכל להתמקד במה שאנחנו מדברים, על עיר בטוחה לילדים.
<אורלי סילבינגר: אני רוצה להזכיר לכולם, בסופו של דבר מי שנפגע ברשות המקומית, המספרים הגדולים ביותר של הילדים שנפגעים ברשויות המקומיות, הם ילדים ולא מבוגרים.
<אורלי סילבינגר: יש גם קשישים, אבל החלק הגדול, הארי, הוא הילדים.
<אורלי סילבינגר: ואם אנחנו מחברים ניהול בטיחות עם קידום בטיחות, ומתחילים מהמינימום ההכרחי ומגיעים למקסימום הריאלי, כי המקסימום הריאלי זה מה אנחנו צריכים על פי מה שהרשות המקומית צריכה.
<אורלי סילבינגר: אם היא עיר חוף – אז צריך להשגיח גם על החופים ואם היא עיר שיש לה אירועים במתחמה אז צריך להשגיח גם על הדברים האלה.
<אורלי סילבינגר: מה בעצם אנחנו יכולים היום להציע בתכנית בטרם בעיר.
<אורלי סילבינגר: קודם כל יש לנו תכניות התערבות מוכחות, שהן מובאות מהעולם.
<אורלי סילבינגר: יש לנו הכשרות לאנשי מקצוע, ואני רוצה להגיד לכם שחלק גדול מהכשלים שקרו כשהתחילו לחקור אירועים שונים, זה שאנשי המקצוע שליוו את הילדים או שהיו אחראים עליהם, לא היה להם מושג - טיפה וחצי טיפה - לגבי מה צריך לעשות בשביל שהדברים האלה לא יקרו.
<אורלי סילבינגר: יש לנו חומרי הסברה, יש לנו ייעוץ לרשויות.
<אורלי סילבינגר: הרי בסופו של דבר, אני רוצה להגיד שאחד הדברים הכי חשובים שהיום אפשר לספק לרשויות, ופה זה תהליך מאד ארוך שאנחנו עשינו ואני פשוט אביא אותו לידיעתכם.
<אורלי סילבינגר: אנחנו מסתכלים פה על שקף שמראה נתונים מבית החולים וולפסון, שנכון להיום נרתם, יחד עם עוד מספר בתי חולים בארץ, על כך ילד שהגיע למיון ונפגע במרחב הציבורי, בסוף כל יום להעביר פקס לרשות המקומית, למוקד העירוני, והוא מדווח מי הם הילדים שנפגעו, לא שמית, כי אסור לדווח שמית.
<אורלי סילבינגר: מה גיל הילד, מה קרה לו, האם היה מעורב מוצר ואיפה זה קרה פיזית בדיוק.
<אורלי סילבינגר: הרשות המקומית לקחה על עצמה - ויש לנו פה נציג של רשות שיוכל אחר כך לספר לכם איך זה עובד – לקחה על עצמה, מיד עם קבלת הנתונים, תוך 24 שעות לבדוק את הליקויים ולתקן אותם במקום.
<אורלי סילבינגר: למה לתקן אותם במקום?
<אורלי סילבינגר: כי מפיילוט שעשינו נמצא שבעיר בת ים נפגעו חמישה ילדים ברציפות באותו גן שעשועים במשך חמישה שבועות והרשות המקומית לא ידעה על זה.
<אורלי סילבינגר: ברגע שזה טופל, לא נפגעו שם יותר ילדים.
<אורלי סילבינגר: מה השקף הזה עוד יכול להראות לנו, אתם לא כל כך רואים אותו, אז אני אספר לכם מרחוק.
<אורלי סילבינגר: החלוקה לפי מה שהראיתי לכם מקודם, ארבע הזירות, הביאה את עיריית בת ים להתמקד במוסדות חינוך.
<אורלי סילבינגר: שקף נוסף שהראה להם בדיוק באיזה מוסדות חינוך קרו המקרים, הביא אותם לעשות איגום משאבים ולהתמקד במקום שבו נמצאות רוב ההיפגעויות של הילדים, וזה היה בזמנו מוסדות חינוך ושם טופלו הדברים.
<אורלי סילבינגר: ואני רוצה להגיד לכם, יש שם שיפור משמעותי בעקבות ההתמקדות.
עמרם מצנע: אורלי, את מתכנסת לסיום?
<אורלי סילבינגר: זהו, אני רק רוצה להגיד מילה אחרונה.
עמרם מצנע: תאמרי משפט או שניים על השולחן העגול שמתקיים היום, שאתם שותפים לו, בנושא בטיחות בכלל.
<קריאה: התכנית הלאומית.
<אורלי סילבינגר: אז אני אגיד לגבי התכנית הלאומית.
<אורלי סילבינגר: התכנית הלאומית היא בעצם מהלך שמתקדם במהלך השנתיים האחרונות.
<אורלי סילבינגר: משרד הבריאות מוביל אותו, אנחנו נבחרנו להיות הארגון המלווה של המהלך מבחינה מקצועית ולתכלל.
<אורלי סילבינגר: המטרה של התכנית הלאומית הייתה כשממשלת ישראל קיבלה החלטה בפברואר 2012, בהחלטה הזו היא רתמה 16 משרדי ממשלה שאחראים על בטיחות הילדים ועל שלומם.
<אורלי סילבינגר: הם נכנסו לתהליך תכנון ארוך טווח שמדבר על אחריות המשרד עצמו, האחריות המשותפת של המשרדים בנקודות הממשק; ואני שמחה לבשר לכם שאחרי שנתיים של עבודה אנחנו סיימנו את מהלך התכנון.
<אורלי סילבינגר: שותפים בו באמת אנשים שלקחו אחריות מלאה ויש לנו תכנית מוכנה, ואנחנו מתקדמים עם התכנית בשיחות עם משרד האוצר.
<אורלי סילבינגר: אני מאד מקווה שמשרד הבריאות יניף את הכפפה ויביא את התכנית הזאת להחלטת ממשלה מתוקצבת בחודשים הקרובים, שאז באמת תבוא הבשורה שמהשלטון המרכזי יהיו הרבה יותר כלים שיוכלו לרדת גם לשלטון המקומי, כדי שנוכל לעשות שינוי משמעותי.
<אורלי סילבינגר: ברשותך, רק עוד מילה אחת אחרונה.
<אורלי סילבינגר: תכנית בטרם בעיר היא תכנית שנבנתה בצורה מקצועית על בסיס תו ISO 181001, שהוא תו בטיחות למקומות עבודה.
<אורלי סילבינגר: ככה שכל מהלך התכנית הזאת, נבנה בצורה מאד מאד ממוקדת, על בסיס של התכנית לניהול סיכונים, עם חברה שתמכה בזה גם בצורה משמעותית.
<אורלי סילבינגר: מצד אחד מרכז השלטון המקומי שהיה שותף, מצד שני אשד ניהול והנדסה שליוותה אותנו - יושב כאן גם נציג של החברה - יחד עם ועדת מומחים רחבה.
<אורלי סילבינגר: ולכן היא בעצם מקיפה את כלל האחריות העירונית שנמצאת באחריות הרשות המקומית ולכן הכלי הזה מונגש היום לכם, לכל הרשויות המקומיות, לקדם איתו את התהליכים בעירייה.
עמרם מצנע: תודה לאורלי.
עמרם מצנע: אילנית אלימלך, מנהלת מטה הבטיחות בעיריית אשדוד, בבקשה.
<אילנית אלימלך: שלום.
<אילנית אלימלך: עיריית אשדוד, במהלך לדברים שנאמרו כאן, עושה המון דברים כדי לשפר את הבטיחות של הילדים, במיוחד בסביבת מוסדות חינוך.
<אילנית אלימלך: יש מסמך שיצא מארגון בטרם יחד עם עמותת עיניים בדרכים ומינהל השלטון המקומי, שקורא לשפר את התשתיות בסביבת מוסדות החינוך.
<אילנית אלימלך: מה שעיריית אשדוד בעצם עשתה, מתוך 40 בתי ספר יסודיים – ב-20 בתי ספר פועל המיזם של נשק וסע של ארגון עיניים בדרכים.
<אילנית אלימלך: המיזם הזה פותר את בעיית הצפיפות של ילדים בקרב מוסדות חינוך, בבקרים.
<אילנית אלימלך: מה שקורה שזה שבבוקר ילדים מגיעים לבית הספר, רובם על ידי ההורים, חלקם ברגל.
<אילנית אלימלך: נוצרת צפיפות מאד גדולה וסכנת נפשות אמיתית בקרבת מוסדות החינוך.
<אילנית אלימלך: עיריית אשדוד עבדה באופן הדרגתי, בהתחלה ב-5 בתי ספר, אחר כך 10, 15, היום אנחנו עומדים על 20 מתוך 40 בתי ספר בעיר, שמפעילים את המיזם באמצעות הורים.
<אילנית אלימלך: מי שלא מכיר את המיזם, מדובר בהורים מתנדבים שמדי בוקר עומדים, מורידים את הילד מבלי שההורה יורד מהרכב, מורידים את הילדים ואת התיקים, סוגרים את האוטו ונותנים להורה לנסוע בצורה מהירה, מבלי לסכן את הילדים האחרים שנמצאים שם, ומבלי ליצור פקקים ולחץ בבוקר.
<אילנית אלימלך: עיריית אשדוד נתנה לזה יד מאד מאד חזקה.
<אילנית אלימלך: כלומר, גם מנהל התפעול וגם מנהל החינוך וגם מנהל ההנדסה, עם הנושא של התשתיות, נרתמו לעניין הזה.
<אילנית אלימלך: בלי שיתוף הפעולה בצורה בלתי רגילה בין כל המינהלים האלה, לא הייתי יכולה אני, כמנהלת מטה בטיחות, להפעיל את המיזם הזה.
<אילנית אלימלך: לכן אני שוב מתחברת לדברים שנאמרו פה – שיתוף פעולה בתוך המערכות של הרשות המקומית, מאד חשוב למען בטיחות הילדים, כי אני יכולה עד מחר להכניס תכניות חינוך לתוך בתי הספר ועד מחר לדבר לתוך בתי הספר כמה החינוך הוא חשוב וכמה בטיחות בדרכים זה חשוב, אבל ברגע שהילד יוצא החוצה ורואה את ההורה שלו לא מתנהג וכל הסביבה החיצונית לא מתנהגת בצורה בטיחותית, אז לא עשיתי בזה כלום.
<אילנית אלימלך: אז יש בעצם חוסר הסכמה בין מה שאנחנו מלמדים בתוך המסגרת החינוכית, לבין מה שהילד רואה בחוץ.
<אילנית אלימלך: מה שאנחנו עשינו בעירייה זה בעצם חיברנו את שני הדברים וכיום זה עובד יפה מאד באשדוד.
עמרם מצנע: יחיאל.
<יחיאל מונטג: רק להשלים את מה שאילנית אמרה.
<יחיאל מונטג: שיתוף פעולה זה המפתח.
<יחיאל מונטג: הנה, אפשר גם אחרת.
<יחיאל מונטג: המצב השתפר מאד והלוואי ששיתוף פעולה כזה - בדיוק למה שארגון בטרם חותר – יהיה גם ברשויות נוספות.
עמרם מצנע: כן, בבקשה, ידידי, אתה רוצה לדבר?
יעקב אשר: אדוני יושב הראש, קודם כל כראש עיר לשעבר, הוזכר פה מקודם הנושא, נכנסנו ביחד עם ארגון בטרם לעבודה בנושא, במיוחד בהסברה והרבה מאד רעיונות ודברים שפתאום בעלי תפקידים ברשות המקומית הבינו, שהנושאים האלה קשורים אליהם גם כן.
יעקב אשר: אם זה מנהל אגף תשתיות ואם זה מהנדס עיר.
יעקב אשר: אנחנו ראינו כאן בשקף בעצם שיש, ובדרך כלל אומרים שיש שלושה שותפים לאדם, ויש פה ארבעה מקומות שבהם השותפות הזאת צריכה להיות מאד רצינית.
יעקב אשר: אחד זה הנושא של חינוך וזה משרד החינוך, שצריך להיות בעניין הזה, גם בחלק התוכני של ההסברה לבטיחות וכו', אבל גם בקטע של בדיקה כזו או אחרת מה קורה במוסדות החינוך וסביבותיהן, שזה חלק אחד.
יעקב אשר: החלק השני הוא משרד התחבורה, שנמצאים פה, אני רואה.
יעקב אשר: החלק השלישי, שהוא בעצם מחובר לרשות המקומית זה המרחב הציבורי, ויש את החלק של ההורים – מה שקורה בבית.
יעקב אשר: אני חושב ששיתוף הפעולה בין הגורמים הללו הוא קריטי.
יעקב אשר: אם למשרד החינוך ולמשרד התחבורה יש ממשק ישיר מול הרשות המקומית בהרבה מאד נושאים, בעיקר בנושאים הללו, ואם תיכנס איזו שהיא רוטינה מסוימת שבה המשרדים הללו יעבדו מול הרשות המקומית והרשות המקומית תהיה לה חובה, לא רק כדבר וולונטרי שראש עיר עושה.