GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ענת לוי: קודם כל תמיד בחינוך זה יוצא ראשון.
<ענת לוי: מישהו טועה, מישהו לא נקלט כמו שצריך, אפילו זה לא בהכרח תושב חדש באזור, לא בהכרח, גם בנים חוזרים זה אוכלוסייה בפני עצמה שיש לה דיבור אחר, זה לא הדיבור של הוריהם, ועם זה אנחנו מתמודדים.
<ענת לוי: זה מדבר, אגב, בגיל הרך, בבתי הספר, וגם בחינוך הבלתי פורמלי.
<ענת לוי: הצדקה של למה צריך ש-, למה ילד צריך מועדון נוער.
<יערה קדוש: מספיק שתושב עבר מסטטוס של 'אני שוכר דירה' לסטטוס של 'רכשתי בית ואני עכשיו משלם מיסים', אז הוא שותף בקבלת ההחלטות על איך מתחלק הכסף - - -
<זוהרה דגן: וטוב שכך.
<יערה קדוש: דעתי האישית ידועה.
<יערה קדוש: אבל זה כבר מייצר איזה שהוא, במקרים מסוימים דיאלוג, במקרים אחרים ויכוחים.
עמרם מצנע: במליאת המועצה יש כאלה ש - - -
<יערה קדוש: אחד.
<גיורא זלץ: לא, גם בביצוע.
<גיורא זלץ: הגזבר במקרה לגמרי - - -
עמרם מצנע: לא, במליאה, בנבחרים.
<יערה קדוש: רק דרור.
<גיורא זלץ: רק דרור יצא ככה?
<גיורא זלץ: אבל לדעתי זה תוצאה, זה לא עניין של החלטה.
<יערה קדוש: מבחינת בעלי תפקידים גם ביישובים וגם במועצה כבר זה מעורבב.
<ענת לוי: אני תושבת ההרחבה, ילידת עכו-נהריה.
עמרם מצנע: בין עכו לנהריה זה מזרע...
<ענת לוי: דיברנו על בתי ספר, דיברנו על - - - חשוב להגיד, רוב הגנים, תיכף שרון תתייחס, הם רב גילאים, 3-6, בתחום שיפוטנו זה מכללת תל חי, גם דיברנו, מכינה קדם צבאית, כ-100 חניכים בשני קמפוסים, כפר הנשיא ומעין ברוך.
<ענת לוי: כמובן מסגרות חינוך מיוחד, ראינו חלק מהן.
<ענת לוי: מרכז טיפולי לגיל הרך, תיכף שרון תתייחס.
עמרם מצנע: את יכולה להגיד כמה ילדים מהמועצה הולכים לשנת שירות ולמכינות קדם צבאיות?
<ענת לוי: כ-30%.
<ענת לוי: 30% ביחד, מכינות קדם צבאיות ושנת שירות.
<ענת לוי: בערך חצי חצי, שנת שירות 15%.
<ענת לוי: אם יש לנו 160 בוגרים בכיתה י"ב, פחות או יותר, זה הולך לצמוח, אבל כרגע זה בערך.
<ענת לוי: היו שנים של 45%.
עמרם מצנע: הקיבוצים היו פעם יותר, השינשינים בעיקר.
רות קלדרון: אצלנו בשכונה לפחות 50%.
רות קלדרון: עכשיו בעיר זה מאוד - - -
<ענת לוי: מכינה.
<ענת לוי: בעיר בדרך כלל יותר מכינות, אצלנו יותר שנת שירות.
<ענת לוי: פעילות בלתי פורמלית, דיברנו קצת.
<ענת לוי: יש פה שתי תנועות נוער, גם הנוער העובד וגם ה - - - בשלושה מרכזים, אחד בהר, אחד בדרום ואחד בצפון, במרכז נקרא לזה.
<ענת לוי: וגם זכינו בפרס חינוך.
<ענת לוי: זה היה הנושא של אילה.
<גיורא זלץ: שרון, תסלחי לי שאני אומר לך לצמצם, כי אנחנו רוצים לעשות איזה שהוא סיכום של היום הזה.
<שרון גידו: אז בואו נדבר על ה - - -
<ענת לוי: על האתגרים.
<שרון גידו: בדיוק.
<שרון גידו: הנתונים כבר ברורים לנו, אתם יודעים, הגנים עובדים כל השנה, לאורך כל השנה, גילאי לידה עד 6, כרצף שמלווה ומקבלים ייעוץ והדרכה בשפה אזורית מתוך המועצה ובעצם האתגרים שלנו, אם ניכנס כבר לדברים המעניינים, אחד האתגרים זה הסיפור של חינוך חינם.
<שרון גידו: אנחנו בצו חינוך חובה כבר מלפני 25 שנה, אם אני לא טועה, חוץ משבעה קיבוצי דרום שהם מגילאי 4 בצו חינוך חובה, ויש איזה קושי, או בוא נגיד אתגר, להתמודד עם הסיפור הזה של חינוך חינם, בעיקר בעקבות ההטרוגניות האזורית, של אנשים שמגיעים לאזור, בונים פה ומגיעים לאזור שלנו לבנות ולהיקלט דווקא בגלל החינוך.
<שרון גידו: הם מכירים בחינוך, מתעניינים ומבינים את החינוך האחר, הייחודי והאיכותי של גליל עליון, אבל כשמגיעים לפה ומתחילים לשלם את המשכנתאות ואת הביטוח על האוטו, הם עושים סדרי עדיפויות ואז הם אומרים 'רגע, שנייה, פוס, אני לא כל כך תפסתי את זה כמו שחשבתי ועכשיו אני רוצה שתיתנו לנו חינוך חינם'.
<שרון גידו: זה יוצר דיסוננסים בתוך הקהילות, כי בעצם החינוך הוא קהילתי חינוכי בתכנית ליבה.
<שרון גידו: יש תכניות מיוחדות, אבל הכול בפיקוח, במעורבות מאוד מאוד גבוהה של הפיקוח, שלנו,של המועצה, של רכזות החינוך בקיבוצים.
עמרם מצנע: השינוי העיקרי הוא באורך יום הלימודים ובחופשות.
רות קלדרון: וגודל הכיתות.
<שרון גידו: אמת, אבל אנחנו תמיד היינו ביוח"א ואין לנו כל כך שינוי.
<שרון גידו: תמיד היינו 7 עד עשרים ל-4.
עמרם מצנע: 7 לא היה אף פעם, זה מ-8 עד - - -
<שרון גידו: עד עשרים ל-4.
עמרם מצנע: אתם כן.
עמרם מצנע: זה הלוא עבר מהלינה המשותפת, שזה היה כל היום.
<שרון גידו: האתגר השני לא כתוב כאן, אבל רגע אני אדבר טיפה על העניין שהעלינו עכשיו בהשתלמות שהייתה בירושלים.
<שרון גידו: אני העליתי רעיון בפני סגן השר - - -
<ענת לוי: רגע, ראיתם לפני יומיים את ההודעה, שהחליטו לתת בנות שירות ב-40 מיליון?
<ענת לוי: בעיה גדולה.
עמרם מצנע: כן, לגנים בגילאי 3.
<שרון גידו: כן.
<שרון גידו: זה בעצם מדבר בדיאלוג לאתגר הבא, של גנים גדולים עם סייעת וגננת שבעצם רוב הקיבוצים הם לא במקום הזה, יש לנו תקנים מאוד גבוהים בתשלומי הורים, זה נכון, אבל אם אנחנו באמת נגיע לאחוזים גבוהים של ביקוש של גן חינוך חינם, בעצם אנחנו ניכנס להסללה של גננת וסייעת ומשרד החינוך אמר, שהם רוצים לתת פתרון הולם, מבינים שבגנים צעירים ילדים שמגיעים בגיל שנתיים ו-9 חודשים לא גמולים, הסייעות נקרעות שם וזה ממש נושא בלתי אפשרי ובלתי ישים, אז מעל 20 ילדים תהיה בת שירות.
<שרון גידו: לנו יש שני תקנים כבר שנה שלמה, בגליל עליון, לא הצלחנו ליישם אותם.
<שרון גידו: אני הצעתי שבמקום או במקביל לבנות שירות - - -
עמרם מצנע: שני תקנים של מה?
<שרון גידו: של בנות שירות, מהמדינה.
<שרון גידו: לא הצלחנו ליישם, מכמה סיבות.
עמרם מצנע: כן, גם פה אני לא בטוח ש - - -
<שרון גידו: זה בעייתי.
<שרון גידו: אני הצעתי שיכירו בזה כמועדפת.
<שרון גידו: לבנות או בנים שרוצים לעבוד בחינוך, שיכירו בזה כמועדפת.
<שרון גידו: זה יכול לתת מענה מדהים, זה win-win situation.
עמרם מצנע: אחרי השירות.
<שרון גידו: בהחלט.
<שרון גידו: מאוד קשה ליישם את ה-1,200 תקנים, בטח - - -
עמרם מצנע: עד היום הייתה התנגדות.
רות קלדרון: אבל זה שוויון בנטל, זה בדיוק שוויון בנטל.
רות קלדרון: אני מאוד בעד.
רות קלדרון: צבא זה לא הדרך היחידה לשרת.
עמרם מצנע: כן, אבל בשנת שירות, הבנות, זה בעיקר בנות בדרך כלל, הן משפיעות לאן הן הולכות, מה שבצבא אין לך השפעה.
עמרם מצנע: אני רוצה לראות את הבנות שיגידו 'לא, עבודה מועדפת זה כבר אחרי השירות'.
רות קלדרון: כן, כמו הילדים שעושים פה חקלאות בבוקר.
עמרם מצנע: שעושים בתחנות דלק.
<ענת לוי: אין תחנות דלק יותר.
<שרון גידו: אז אתה מבין שבעצם ההיצע ירד עוד יותר, כי תיירות כמעט ואין לנו ומפעלים זה מאוד מאוד קשה, גם ככה על כל משרה פנויה קופצים 10 אנשים באזור, אז זה מאוד קשה לעשות מועדפת.
<שרון גידו: אני מדברת עכשיו ברמה האישית, הבת שלי עברה לתל אביב בשביל לעשות מועדפת.
<שרון גידו: זה שיא האבסורד, למרות שהיא יכלה לעבוד ומחפשים פה בחינוך דווקא את הבנות שהשתחררו ויכולות לעבוד - - -
עמרם מצנע: הייתה לזה התנגדות.
עמרם מצנע: רצו להכניס בכלל עוזרות ל - - -
<שרון גידו: לא, הוא דווקא מאוד אהב את הרעיון.
עמרם מצנע: אבל יכול להיות שעכשיו לא תהיה בררה.
<שרון גידו: וסרמן מאוד אהב את הרעיון, אני מקווה שהוא יניע את זה.
עמרם מצנע: הבעיה זה לא וסרמן, הבעיה זה משרד האוצר.
עמרם מצנע: כי הרעיון הוא שזה יילך למסלולים של מקומות שבהם יש חוסר עובדים ואי אפשר להשיג עובדים גם בשכר, זה היה חקלאות, זה היה בניין.
<שרון גידו: עוד נושא שהוא אתגר הוא נושא מעונות היום, כמו שמשרד הכלכלה קורא להם.
<שרון גידו: אנחנו קוראים להם פעוטונים, לידה עד 3.
<שרון גידו: זה בעצם במסגרות פרטיות בקיבוצים.
<שרון גידו: בעבר היו אחוזים מאוד מאוד גבוהים.
<שרון גידו: של ילדי אזור שהתחנכו בפעוטונים, היום ממש כמעט ואין מקום לילד חוץ אחד, רוב הילדים בעצם - - -
עמרם מצנע: החברים ותושבי הקיבוצים, הם עומדים בקריטריונים של סוציו אקונומי?
<יערה קדוש: לא כולם, זה משתנה.
<יערה קדוש: אם אתה חבר קיבוץ אז המדד הוא קיבוצי, יש דירוג לפי שומה של היישוב.
עמרם מצנע: כי לפי זה מקבלים את ההנחות.
<יערה קדוש: ואם אתה תושב אז זה לפי משכורת ו - - -
עמרם מצנע: אם אתה תושב זה כמו בכל מקום.
<יערה קדוש: וסוציו אקונומי של היישוב.
<שרון גידו: והדבר הנוסף זה שאנחנו הבאנו נתון מדהים לוועדת הכנסת, היינו בוועדת הכלכלה בנושא קו עימות, שהורידו לנו את הנושא של קו עימות.
רות קלדרון: כרגע החזירו.
<שרון גידו: למי החזירו?
רות קלדרון: עכשיו שמענו בקרית שמונה שהחזירו.
<ענת לוי: אולי לקרית שמונה, לקרית שמונה הורידו אחרינו.
עמרם מצנע: צריך איזה קטיושה אחת או שתיים...
<יערה קדוש: הנתונים באפס עד 3 הם ירידה משמעותית ביציאה לעבודה.
<יערה קדוש: זאת אומרת הרבה נשים בוחרות להישאר בבית עם הילד, כי בין השאר לשים פה ילד בבית תינוקות פה היום זה 3,000 שקל בחודש.
רות קלדרון: למה זה לא כמו ויצ"ו?
רות קלדרון: אני לא מבינה.
עמרם מצנע: זה לא משנה, גם בוויצ"ו אתה משלם.
רות קלדרון: כן, זה נראה לי הרבה.
<שרון גידו: כן, כי אנחנו מדברים על תקנים מאוד מאוד גבוהים.
<שרון גידו: בוויצ"ו על כל ששה תינוקות יש מטפלת אחת, אצלנו זה על כל ארבעה.
רות קלדרון: טוב, אבל לפחות לקבל את הוויצ"ו ולשלם רק את השלוש.
עמרם מצנע: ויצ"ו לא מסובסד.
עמרם מצנע: אלא במבחן הסוציו אקונומי.
<גיורא זלץ: גם ויצ"ו עולה היום הרבה מאוד כסף, אל תתבלבלו.
<ענת לוי: יש עכשיו ניסיון של התנועה הקיבוצית להיות ארגון מפעיל, אבל הם בתהליך.
עמרם מצנע: אבל גם אז, ויצ"ו, נעמ"ת ואמונה, שלושת הגופים הגדולים, הם לא מסובסדים.
עמרם מצנע: הם מקבלים - - -
רות קלדרון: כן, אבל זה בסכום סביר בשביל לצאת לעבודה.
עמרם מצנע: בסדר, הם מקבלים על פי סוציו אקונומי.
עמרם מצנע: אם אתה משפחה של סוציו אקונומי נמוך אתה משלם פחות.
עמרם מצנע: אם אתה רוצה להכניס פנימה משפחות שהם בסוציו אקונומי סביר ואתה רוצה להוסיף תקנים, אז זה עולה לך, אף אחד לא ישלם את זה.
<שרון גידו: אז לידה עד 3 יש לנו באמת הרבה אתגרים, אחד מהם זה הנושא של הסבסוד והנושא של צו המחירים.
<שרון גידו: החוזה שלנו הולך להשתנות, דרך אגב, קיבלנו מכתב מריפמן, שהוא יושב ראש פורום המועצות האזוריות, שזה הולך להשתנות ויכול להיות שאנחנו באמת נוכל מה שנקרא בשלום לעבור את הנושא הזה של צו המחירים.
<שרון גידו: ואסור לנו לשכוח שהקיבוצים עדיין עד היום, בהפרטה, משקיעים לא פחות מ-150,000 שקל בשנה, בגיל הרך.
<ענת לוי: אני רוצה משפט אחרון, בחינוך הבלתי פורמלי.
<ענת לוי: הייתה צריכה לשבת פה שירה, היא רצה לילדים שלה.
<ענת לוי: שירה היא מנהלת החינוך הבלתי פורמלי.
<ענת לוי: אני כן רוצה להתייחס לאתגר אחד, כי אתם מבינים מה זה החינוך הבלתי פורמלי.
<ענת לוי: הנושא של בתי הספר בקיץ, שזה אגב יופי של דבר, לנו, מלבד זה שהוא יקל על תשלומי הורים, אני משערת, כך או אחרת, אנחנו מאוד רוצים שזה לא יהיה בגבולות בית הספר, כי זה איום או פגיעה במרחב הקהילתי של החינוך הבלתי פורמלי בחופש הגדול.
<ענת לוי: זאת אומרת אנחנו רוצים בעצם להיות הארגון המפעיל, כמועצה, ולהפעיל את הקיץ בצו המחירים הזה, עד אחת וחצי, משמונה וחצי, בקיבוצים שלנו.
רות קלדרון: עם אותם מורים?
<ענת לוי: לא, מורים זה לא חובה.
<ענת לוי: נניח, להעביר את הקייטנה הזאת, לעשות מה שאנחנו יודעים לעשות טוב, יותר מבתי הספר אגב, בחינוך הבלתי פורמלי, ופשוט לקבל על זה הכרה מהמדינה, על שלושה השבועות האלה.
עמרם מצנע: אנחנו מתוכננים, בעוד שבועיים יש דיון.
עמרם מצנע: אני מציע שמישהו מהפורום של המועצות האזוריות יבוא, כי הסיפור הוא לא פשוט.
עמרם מצנע: פה כרגיל, לדעתי, לא הייתה חשיבה עד הסוף וגם הערים הגדולות נמצאות פה בבעיה.
עמרם מצנע: כי כולם עשו קייטנות.
<ענת לוי: ברור.
<ענת לוי: ומתנ"סים לא ייפגעו?
<ענת לוי: גם ייפגעו.
עמרם מצנע: אז אני עוד לא יודע בדיוק.
<גיורא זלץ: אבל אנחנו עשינו כל החופש, מה שמקומות אחרים לא עשו.
עמרם מצנע: מקומות אחרים עשו בשלושה השבועות הראשונים.
רות קלדרון: אני חושבת שההבדל הוא שיותר בעיר המורות יעשו בקיץ ולא רק אנשים זרים, ואז זה יהיה יותר זול להורים.
רות קלדרון: כי בשבילנו הקייטנות היו - - -
<גיורא זלץ: נכון, בהחלט, מטורף.
<ענת לוי: אנחנו יכולים לעשות יותר זול אם נקבל את התמיכה של המדינה, רק בעזרת - - -
עמרם מצנע: לא, אבל בינתיים מחייבים אותם לעשות את זה בבתי הספר.
<ענת לוי: בדיוק, אני לא רוצה - - -
עמרם מצנע: כל הרעיון התחיל בכלל מהארכת שנת הלימודים.
עמרם מצנע: אחר כך הבינו שזה בלוף, אז זה כעין קייטנה.
עמרם מצנע: אז לא קוראים לזה קייטנה, איך קוראים לזה?
<שרון גידו: בתי הספר של החופש הגדול.
<שרון גידו: זה השם הפורמלי.
עמרם מצנע: אז אם גם לא יעשו את זה בבתי ספר, אז בעצם המדינה מסבסדת קייטנות.
<ענת לוי: שזה בסדר, כי אם המטרה היא להקטין את תשלומי ההורים, מה הבעיה?
עמרם מצנע: למרות שאז יחזרו לשאלה האם הכסף הזה, נכון היה לשים אותו פה, או למשל לתת סייעת שלישית, או כל מיני דברים אחרים.
עמרם מצנע: הלוא כולם נלחמים על אותו כסף.
רות קלדרון: בעצם המדינה הולכת להיגיון הראשוני של הקיבוצים, שחינוך זה כל הזמן, חוץ מיום כיפור.
רות קלדרון: בשביל לעשות את זה הם משטחים, מרדדים, את המשאבים.
<גיורא זלץ: משפט אחד לסיכום.
<גיורא זלץ: אנחנו מאוד מאוד מודים לכם שבאתם ואני מודה לכם לא רק בגלל שבאתם ועשיתם את המאמץ, אלא שהעברתם תחושה, לא רק בגלל שכנראה אנחנו קרובים אולי בהוויה ובמחשבות, אבל יותר מזה, באמת העברתם תחושה שהנושא חשוב לכם ושאתם גם רוצים, אבל גם יכולים לעזור, ולנו זה נורא נורא חשוב.
<גיורא זלץ: אני אומר לקולגות שלי פה, אני חושב שהם יוצאים מפה עם תחושה מה יש כאן, גם אם זה לא במאה אחוז, אבל עכשיו אני אומר שהכדור אצלנו אנחנו צריכים עכשיו לראות בהם שליחים שלנו וכשיש נושאים מסוימים, אז פשוט לדבר איתם.
<גיורא זלץ: כי בסוף זה נושא קטן פה ונושא קטן פה, שעושים את כל התמונה.
<גיורא זלץ: היום כבר את הפרצופים אתם מכירים, את השמות אתם מכירים, אנחנו מכירים, ואני חושב שמפה והלאה באמת צריך לדעת שיש לנו אנשים שרוצים ויכולים לעזור לנו במקומות ששם מקבלים החלטות.
<גיורא זלץ: אם נאהב או לא נאהב, זה המצב.
<גיורא זלץ: אז באמת תודה רבה לכם ומאוד שמחנו שבאתם.
<גיורא זלץ: אני מניח שניפגש שוב, ובשמחה.
רות קלדרון: באמת אני רוצה להגיד את זה באופן פרקטי.
רות קלדרון: למשל הספריות.
רות קלדרון: בדברים כאלה, שהם ספציפיים הכי קל לנו.
רות קלדרון: אני מקבלת משימה, אתם אומרים 'זה לא בסדר', אז אני יודעת, פחות או יותר, אני לומדת, למי ללכת ואיך ללכת ואיך לנדנד עד שזה יבוא לוועדה ונדבר ויכולים לשנות דברים.
רות קלדרון: אז לא דברים כלליים, אלא תמצאו איזה דבר שצריך - - -
עמרם מצנע: אבל, רות, אני רוצה רק לחדד, אלה דברים פרטניים, אבל שהם רוחביים.
רות קלדרון: כן, נכון.
<ענת לוי: ברור, זה לא בעיה שלי אישית.
עמרם מצנע: כן, גם לא קיבוץ מסוים, שיש לו בעיה כזו וכזו.
רות קלדרון: כתבה לי מישהי שלא מעבירים את הבת שלה ל-א' והיא חושבת שזה ממש לא בסדר.
עמרם מצנע: אני רוצה להגיד לכם, אחד הנושאים שהמרכזיים שהוועדה שמה כאתגר זה סגירת פערים בין מרכז לפריפריה.
עמרם מצנע: זה הנושא המרכזי, וזה לא פלא, אחרי שהתנסיתי בחיפה,שהיא עיר מבוססת, והייתי בירוחם חמש שנים, למדתי מהר מאוד להבין שאין במדינת ישראל שוויון הזדמנויות.
עמרם מצנע: הבעיה האמיתית היא לא אצלכם, אתם יודעים את זה, כי הקיבוצים בדרך זו או אחרת, והמועצות האזוריות, שהן רובן מועצות חזקות, מצאו את הדרך ושמו עדיפות כבר מקדמת דנא בנושא החינוך, אבל עדיין יש גם בעיות כאן, בין פריפריה ומרכז, ויש היום בהחלט רצון, גם של שר החינוך, גם של שר האוצר, לעשות תקציבים דיפרנציאליים יותר מהותיים, כי זה קיים גם היום במידה מסוימת, גם עדיפויות מתקנות וגם פיצוי על המשמעויות של המרחק שיוצרות גם קושי להשיג מורים, גם כמובן קושי של ליצור את מגוון ההזדמנויות הגדול.
עמרם מצנע: הוויכוח היום המסוים, דרך אגב בין שר החינוך לשר האוצר, יותר נכון האנשים שלהם בפנים, זה האם כדי לעשות מהלך גדול של שוני בתקציב דיפרנציאלי צריך להשיג תוספת תקציב, או לחלק את מה שיש.
רות קלדרון: אפשר לנחש מי אומר מה.
עמרם מצנע: כן, אפשר לנחש מי אומר מה.
עמרם מצנע: אז מאחר שבמקרה הזה הוויכוח הוא אפילו לא בין אחים, הוא ממש בתוך המשפחה, אז אני מקווה מאוד, הייתה לי שיחה רק לפני כמה ימים עם שר החינוך על זה, שתימצא הדרך.
עמרם מצנע: זה לא יקרה ביום אחד, אבל בהחלט זאת הכוונה, שהמדינה בתקציביה תיצור את השינוי, את הדיפרנציאליות, כדי לאפשר הזדמנות שווה.
עמרם מצנע: אני רואה בזה חזות הכול.
עמרם מצנע: הדבר השני הוא כמובן החינוך.
עמרם מצנע: אני באמת חושב, לא רק בגלל שאני יושב ראש ועדת החינוך, שהחינוך זה חזות הכול.
עמרם מצנע: זה ביטחון, זה כלכלה, זה חברה, זה ערכים, זה הכול, ולצערי הרב אנחנו מדברים על זה בהרבה סיסמאות, לא נותנים לזה מספיק התייחסות רצינית ואמיתית.
עמרם מצנע: אני מקווה מאוד שנוכל באמת לפתור פה כל מיני דברים ולעשות קצת יותר ממה שנעשה בעבר.
עמרם מצנע: והדבר השלישי, מאוד מרשים מה שאתם עושים פה.
עמרם מצנע: זה לא הפתעה, מבחינתי, כי תיארתי לעצמי, למרות שלא הייתי בביקור במערכת החינוך של המועצה האזורית.
עמרם מצנע: אבל זה לא הפתעה, כי אני חושב שבתנועה הקיבוצית, אמרתי כבר, מראשית דרכם הבינו שהחינוך זה באמת חזות הכול.
עמרם מצנע: אני עוד זוכר מהימים הקדומים שהילדים באמת היו במרכז, כשלא היה אוכל.
עמרם מצנע: אני זוכר שבחופש נתנו לילדים, כשהעגלה הייתה עוברת בחדר האוכל, היה אקסטרה ילדים.
<מאירה הכהן: היו מקבלים שמנת ו - - -
עמרם מצנע: שמנת וביצה.
<מאירה הכהן: כן, אבל קיבלנו שמנת.
עמרם מצנע: זה ממש בלט, העניין הזה של היחס - - -
<גיורא זלץ: שלוש קוביות שוקולד בשבת בבוקר.
רות קלדרון: אני מבקשת להוסיף עוד שני דברים.
רות קלדרון: במיוחד בתרבות, זה מישהי כאן או מישהי שלא כאן היום, מאוד חשוב לי ומעניין אותי ומאוד הייתי רוצה, חלק מזה זה באמת בוועדה שלנו וחלק עם שרת התרבות, אני מאוד רוצה לעזור להביא תרבות צפונה ודרומה.
רות קלדרון: הדבר השני הוא ביהדות, באמת.
רות קלדרון: ברור שאני נובחת בחצר שלי, אבל כאב לי מאוד לראות שהילדים של הקבוצה הכי אידיאולוגית והכי מושקעת בחינוך ובתרבות, שהמציאה את סדר הפסח והמציאה את הכול, כל הדברים שעליהם אני בסופו של דבר התחנכתי ומה ששכחו ההורים שלי לחנך אותי מאירה חינכה אותי, אז שבסוף אנחנו כאן מזמינים את הזהות היהודית שלנו מהתנועה הקונסרבטיבית והרפורמית.
רות קלדרון: סבבה, התנועה הקונסרבטיבית והרפורמית, הם אחלה אנשים, אבל מדובר כאן בזהות שהיא לא זהות דתית פלורליסטית, אלא זהות יהודית חילונית.
רות קלדרון: אם אתם, בגלל שזה נוח - - -
עמרם מצנע: אני לא רוצה לפתח את הדיון, אני לא חושב כמוך.
רות קלדרון: בסדר, אתה לא יודע מי יושב משמאלי, אנחנו גדלנו באורנים על עניין של מקורות ישראל ושל לימוד - - - עכשיו, ברור שעדיין, כמו שאמר לנו ולנסי, יש עדיין חולשה בתוך הקהילות שלנו, גם, כמו שמאירה מספרת לי, שבאה הרחבה ובונים בית כנסת ומעט אנשים יודעים להשיב.
רות קלדרון: אז בסדר, אנחנו כבר דור שלישי של זה.
רות קלדרון: כאילו יש בית מדרש אצל מאירה ויש חיה דגן ואני מלמדת בחולתה פעם בחודש ויש גם שם בית מדרש.
רות קלדרון: יש כוחות בארץ, שתהיה לפחות תחרות הוגנת, שיהיה משהו לבחור מתוכו, לא ששואלים את הילדים, 'אז מה אתם עושים ביהדות?
רות קלדרון: ' 'עושים לנו שלושה חודשים על בתי כנסת ותפילות'.
רות קלדרון: מה זה קשור לחיים שלכם?
עמרם מצנע: איפה הוא קבור?
<צביקה קן-תור: עכשיו הגעת לנקודה הכי מעניינת.
<צביקה קן-תור: הוא קבור בצרפת, סליחה שאני פותח את סלאח שבתי, ואם חשבתם שסלאח שבתי היה לפני הרבה שנים וזה רק יוצאי צפון אפריקה, שלילי.
<צביקה קן-תור: הברון מחליט לכבד את זכרו ולטעת פארק מכובד בפרדס חנה על שמו, 1944-45.
<צביקה קן-תור: עוברים הרבה שנים, ידידנו הופך להיות ראש העיר פרדס חנה-כרכור ולפני מספר שנים בא אליו איזה תורם ואומר לו 'שמע, 150,000 שקל, אתה רוצה?
<צביקה קן-תור: ' הוא אומר 'בבקשה, מה הבקשה שלך?
<צביקה קן-תור: ' לשנות את השם, ומשנים את השלט, רק לא לקחו בחשבון שמנהל יד לבנים פרדס חנה, שאחיו נהרג במלחמת השחרור, עוד זוכר את המקרה הזה, הוא אומר 'סליחה, אה', ולגבר הזה היה בן שהיום הוא עורך דין בתל אביב, אם שמעת על עורך דין דן מירקין, עורך דין די מפורסם, ומגיעים לפשרה והפשרה היא, אם אתה נוסע ברכבת מחיפה לתל אביב ועוצר בתחנת הרכבת קיסריה-פרדס חנה, יש כזאת תחנת רכבת, בארנאונד זה בויט, יש אבן ועל האבן כתוב 'לכבודו של ויקטור מירקין'.
<צביקה קן-תור: אז זה סתם מעוללות היישוב.
<צביקה קן-תור: אני חייב לתת את הכבוד.
<צביקה קן-תור: אמרתי, הצוות שלי מנה את ארקדי טימור, את שלמה שמיר, שהיה מפקד הבריגדה, את מייקי שזה הבן של הבריגדיר קיש, ויזכה לחיים ארוכים וטובים טולקה ובן מיכלסון, והאוצרת שלי זאת תמר קטקו.
<צביקה קן-תור: טולקה איש תמים.
<צביקה קן-תור: הוא היה יושב ראש 'יד ושם', היה קצין חינוך ראשי, וטולקה אומר לי 'תראה איך הליטאים נותנים לי את הכבוד'.
<צביקה קן-תור: אני אומר לו, 'טולקה, דיר באלאק', וטולקה הוא תמים, הליטאים רצו להיכנס לעיר ואמרו להם 'כדי לנקות את כל עברכם, תעשו כמה כנסים', ומי כמוך יודע מה זה כנסים אקדמאים ונותנים לטולקה את הכבוד הכי גדול שבעולם, אבל צפרדע נשארה צפרדע ועקרב נשאר עקרב וביום שהם מקבלים את האישור להיכנס ל-EEU הם תופסים את טולקה ומכניסים לו תביעה על זה שהוא בכלל פושע, על זה שהוא בכלל הורג אזרחים ליטאים.
<צביקה קן-תור: אנחנו לא אוהבים את זה, עושים רעש גדול, הם שולחים את יושב ראש ארגון הווטרנים הליטאי, הוא לא יהודי.
<צביקה קן-תור: אתם התחלתם ישר את הסיור ברחבת השמות, איתו התחלתי באנדרטה של הפרטיזנים.
<צביקה קן-תור: אני לוחץ על הכפתור שמדבר רוסית ולאט לאט אני מתחיל לגייר אותו.
<צביקה קן-תור: הציורים שבכניסה, כמו שראיתם, הציורים של קובי לפיד, את הציורים האלה מצייר אלכסנדר בוגן, היה יושב ראש הציירים, הוא היה פרטיזן, ואני לאט לאט מגייר אותו וכשהוא נכנס הוא אומר לי 'אתה יודע שאני היית בדיביזיה הליטאית?'.
<צביקה קן-תור: מי שלא יודע, הדיביזיה הליטאית, אני אומר לו, 'תגיד לי, זה נכון שדיברו שם אידיש?
<צביקה קן-תור: ' הוא אומר לי, 'דיברנו אידיש?
<צביקה קן-תור: שרנו באידיש'.
<צביקה קן-תור: והוא אומר לי 'אני הייתי הקמ"ן של וילנסקי' ואז אני עושה לו תנועה כזאת ומסובב אותו והוא נעמד מול התמונה של וילנסקי ומתחיל לטפטף דמעות.
<צביקה קן-תור: וילנסקי היה אחד המג"דים בדיביזיה הליטאית, גיבור אמיתי, בלי מרכאות, הוא עולה לארץ, צה"ל נותן לו, אני חושב שזה היה אפילו בזמנך, דרגת אלוף משנה, ונותן לו את כל הכבוד שמגיע לו, אבל הסיפור של הדיביזיה הליטאית, שזה בעצם הייתה היחידה הכמעט יהודית הגדולה ביותר, כמעט ולא נזכר.
<צביקה קן-תור: הם בסוף ירדו מטולקה.
<צביקה קן-תור: אחרי הסיפור הזה הם ירדו מטולקה.
<צביקה קן-תור: ברשות
<צביקה קן-תור: כם בואו נעשה עוד איזה צעד אחד קדימה.
<צביקה קן-תור: אתם יכולים להיות אולי ציניים ולהגיד לי 'מה אתה מספר לי על מיליון וחצי לוחמים יהודים?
<צביקה קן-תור: האם הם הלכו כיהודים או הלכו כאזרחי המדינות?
<צביקה קן-תור: ' אז כדי לעשות את הדיון פשוט, אני אומר 'קודם כל הם הלכו כאזרחי המדינות', אבל, ופה האבל, אנחנו גם נציגים, אתה יכול להיות אזרח סובייטי נאמן ויהודי נאמן וזה לא סותר אחד את השני.
<צביקה קן-תור: דבר נוסף, אנחנו מציגים פה שהיהדות באה להם מתוך המלחמה.
<צביקה קן-תור: מה זאת אומרת?
<צביקה קן-תור: תראו את המספרים, אנחנו מדברים פה על חצי מיליון יהודים בצבא האדום, אנחנו מדברים על 200,000 מהם שנפלו, אנחנו מדברים על 148 גיבורי ברית המועצות.
<צביקה קן-תור: נומינלית זה מספר 4 בברית המועצות, יחסית זה מספר 1, באופן יחסי ל - - -
עמרם מצנע: לגודל.
<צביקה קן-תור: למעלה מ-300 מהם גנרלים ואדמירלים.
<צביקה קן-תור: אחד האנשים, הגבר הזה, מטבייב ויינטרוב, הוא הסגן של צ'ויקוב בקרב על סטלינגרד.
<צביקה קן-תור: הוא קצין השריון והוא עושה עבודה נפלאה בתור קצין השריון.
<צביקה קן-תור: צ'ויקוב נותן לו את עיטור גיבור ברית המועצות ולוקח את כל הקרב מסטלינגרד, אודסה, עד ברלין.
<צביקה קן-תור: אגב, זאת מפה אורגינלית, אתם רואים אפילו את צלב הקרס.
<צביקה קן-תור: נתן לי את זה יהודי שהיה קצין בצבא האדום באודסה.
<צביקה קן-תור: כל עדה תרמה לישראליות איזה שהיא תכונה מאוד מסוימת, הרוסים תרמו את התכונה שנקראה ציניות.
<יהודית גידלי: עד אז זה לא היה?
<צביקה קן-תור: זה היה, לא מפותח מספיק.
<צביקה קן-תור: זה הגיע איתם בעלייה הראשונה.
<צביקה קן-תור: הם מחליטים שאת הקנאק האחרון לחיה הנאצית הם יעשו למה שנקרא כיבוש הרייכסטאג, הם יחפשו מח"ט יהודי שיעשה את הדבר הזה.
<צביקה קן-תור: הם פונים אליו ואומרים לו '
<צביקה קן-תור: תמצא לנו מח"ט יהודי', אז הוא אומר, 'אין בעיה, קחו את אחי' ואחיו עושה את העבודה וגם הוא הופך להיות גיבור ברית המועצות.
<צביקה קן-תור: וברגע שהוא בא לקבל את המדליה, אומר לו הגנרל, 'בוא נרים איתך כוסית וודקה לחיים' והוא מצפה שעכשיו הגנרל יגיד 'אתה המח"ט הכי טוב', 'אתה הטנקיסט הכי טוב', מה אומר לו הגנרל הרוסי, 'אני מרים איתך כוסית כרוסי ליהודי'.
<צביקה קן-תור: זאת אומרת בחלק הכי מרנין של חייו מזכירים לו, 'אתה יהודי'.
<צביקה קן-תור: עוברים 45 שנה, אומרים להם 'אתם יכולים לעלות לארץ ישראל'.
<צביקה קן-תור: מי מבין השניים עולה לארץ?
<צביקה קן-תור: הבחור עם הצלקת.
<צביקה קן-תור: הוא עולה לארץ, הוא חי באשדוד.
<צביקה קן-תור: אנחנו עולים על הסיפור שלו ונותנים לו להדליק פה את המשואה ביום הזיכרון לחללי השריון.
<צביקה קן-תור: מעבר לסיפור שלו, הדרגה הזאת לא קיימת בצה"ל.
<צביקה קן-תור: זה מה שנקרא פורסט סטארט ג'נרל.
<צביקה קן-תור: הגבר הזה, כשפורצת המלחמה הוא מפקד הדיביזיה שבולמת את בודריאן במסע ממינסק למוסקבה ובודריאן לא מצליח לפתוח אותו ואז הם שולחים מטוסים שזורקים פלאיירים ובפלאיירים, מה שנקרא לוחמה פסיכולוגית, מה הם כותבים לחיילים הרוסיים?
<צביקה קן-תור: 'האם אתם סומכים על זה שינקל יפקד עליכם?' זאת אומרת יש פה מצב שלא רק שהמפקד שלך יודע שאתה יהודי, לא רק שהחבר שלך יודע שאתה יהודי, גם האויב יודע שאתה יהודי.
<צביקה קן-תור: אתם מכירים את הסיפור של - - - הוא היה מפקד התזמורת האדומה, הרשת הגרמנית שהייתה במערב אירופה.
<צביקה קן-תור: יצא סרט.
<צביקה קן-תור: תראו, עם כל הכבוד לחיילי צבא ההגנה לישראל, לטייסי צה"ל, לטייסי חיל האוויר האמריקאי, תראו על מה הילדה הזאת קיבלה את הצל"ש שלה.
<צביקה קן-תור: תקראו בעצמכם.
<צביקה קן-תור: הייתה פה קבוצת תגלית ממוסקבה ואני מספר להם שהיהודים עשו ככה וככה וככה וגם תרמו לפיתוח אמצעי הלחימה והמטוס הרוסי של מלחמת העולם השנייה, להב 3, להב 5, להב 7, הוא על שמו של לבוצ'קין, אז אחת הסטודנטיות אומרת לי 'כן, זה סבא שלי'.
<צביקה קן-תור: זאת אומרת אנחנו עדיין לא מספיק רחוקים.
<צביקה קן-תור: מספר יותר גדול מלוחמי ברית המועצות היה דווקא בצבא האמריקאי, 550,000.
<צביקה קן-תור: אנחנו לא מדברים על זה.
<צביקה קן-תור: אני לא נכנס פה לאלף ואחת שאלות שיכולות להישאל, כולל שאלות של היחסים ליהודים ואנטישמיות.
<צביקה קן-תור: אחד היהודים שהסתיר את יהדותו, אבל מה לעשות, השם שלו, אם הוא היה עולה לארץ היה בטח משה שושני, הוא היה אחרי פאטון הטנקיסט הדגול ביותר של הצבא האמריקאי והוא מפקד הדיביזיה היחידי שנהרג במלחמת העולם השנייה כמפקד דיביזיה.
<צביקה קן-תור: אין לי הרבה זמן, לצערי, אבל החדר של הפרטיזנים, לוחמי המחתרות.
<צביקה קן-תור: אתה יכול לבוא ולהגיד, אני באמת שם כאלה שמות, ביילסקי, אטלס וקובנר, מה אני מכניס פתאום ז'וזה אבולקר?
<צביקה קן-תור: תשאל את היהודי הממוצע מי זה ז'וזה אבולקר, האם למדו עליו כמו שלמדו על מרדכי אנילביץ'?
<צביקה קן-תור: לא, אבל כשאנחנו מדברים על הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ותמיד מדברים על הנחיתה באירופה והאניות שמגיעות לחוף ומורידות את הכבש.
<צביקה קן-תור: הכניסה שלהם למלחמה היא דרך צפון אפריקה, אין שם חופים, צריך להיכנס לנמלים, הנמלים תפוסים על ידי הצבא הצרפתי.
<צביקה קן-תור: את אלג'יר עצמה, באותו לילה שהצבא האמריקאי או הצי האמריקאי נכנס פנימה, תופסת מחתרת של 400 לוחמים, 375 מהם יהודים, המפקד שלה ז'וזה אבולקר ובעצם כל הנחיתה האמריקאית מתאפשרת כתוצאה מהפעולה של הגבר הזה.
<צביקה קן-תור: מישה ארנס הוא חלק מהצוות היותר רחב שלנו וזאת הייתה התמונה.
<צביקה קן-תור: אז הוא אומר לי 'צביקה, ומה עם פבל פרנקל?
<צביקה קן-תור: ' אני אומר לעצמי מי זה פבל פרנקל.
<צביקה קן-תור: זאת אומרת אני למדתי על מרד גטו ורשה, שהיהודים כולם מאוחדים ובלבד, אין מחנאות ויש להם מנהיג אחד.
<צביקה קן-תור: לא כך הוא.