GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: לא, זו פעם שנייה, אז אני מעיר.
<יעקב בן עמי: אבל הוא אמר מילים, לא אמרת לו כלום.
<יעקב בן עמי: עלי – לא יודע.
<רם דישון: לפני 3 שנים נפגשנו, היינו בוועדת הפנים של הגנת הסביבה.
<רם דישון: הוועדה ביקשה מהמשרד להגנת הסביבה לשנות את הספים, אני לא רוצה להיכנס כאן לפרטים.
<רם דישון: המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות לא עשו דבר.
<רם דישון: אילו היו עושים, הבעיה הזו בבית הספר בראשון לציון לא הייתה מתעוררת, מפני ששם נמדדה חשיפה - - -
עמרם מצנע: בסדר, אבל לא אתה או הציבור קובע את הסף.
עמרם מצנע: הסף נקבע על ידי משרד הבריאות.
<רם דישון: אז לא אני קובע, נכון.
<רם דישון: אז ביקש ממני פרופסור סטליאן גלברט להכין לו חומר מדעי על זה, הוא קיבל אותו.
<רם דישון: קיבלנו תשובה מאד מאד חלבית ופושרת – לא יודעים לכמה, לא משוכנעים.
עמרם מצנע: אוקיי, בוא נמשיך.
עמרם מצנע: עוד משפט אחרון.
<רם דישון: דבר שני, נושא ה-Wi-Fi.
<רם דישון: יש בית ספר בתל אביב, תשמעו, גם כן ההורים נמצאים כאן מאחורי, תשמעו אותם.
<רם דישון: הבעיה במדידות ה- Wi-Fi שהמדידות הן לא אמינות.
<רם דישון: הגלאים, הרגשים של המכשירים מגיעים עד 3 גיגה הרץ, ואנחנו רואים הרבה שידורים ב-5 גיגה הרץ, כבר בעיה במדידה.
<רם דישון: דבר שני, בגלל אורך הגל ובגלל הקירות שהם מחזירים, יכולות להיות לנו נקודות חמות של התהפכות גלים, אם אתם זוכרים קצת פיזיקה מבית ספר תיכון.
עמרם מצנע: ממש לא.
<רם דישון: יש התהפכות גלים במרחק של מספר סנטימטרים אחד מהשני, ואם אתה מודד בנקודה אחת, זה לא אומר מה יהיה בנקודה על יד.
<רם דישון: ותשמעו כאן את אותם הסימפטומים של ההורים - - -
עמרם מצנע: אנחנו תיכף נשמע, תודה.
<רם דישון: ותראו למה אנחנו חותרים.
עמרם מצנע: יניב שחר, כן, בבקשה.
עמרם מצנע: גני תקווה.
עמרם מצנע: ראשונים במחשבים ניידים לילדים.
<יניב שחר: כן.
<יניב שחר: אני יושב ראש הנהגת ההורים היישובית בגני תקווה וחבר בהנהגת ההורים הארצית.
<יניב שחר: אני רוצה להגיד בפתח הדברים קודם כל, נכון, אנחנו הראשונים בלפ-טופים ובתקשוב, אבל זה סיפור אחר לגמרי.
עמרם מצנע: בטח הרבה Wi-Fi בבתי הספר.
<יניב שחר: כמובן.
<יניב שחר: אני רוצה להגיד שאנחנו בעיקרון בתור הורים יכולים להחליט אם לחשוף אתה ילדים שלנו לטלוויזיה, לסוגי אוכל מסוימים, לעישון ולקרינה.
עמרם מצנע: אתה הורה אופטימי, שאתם יכולים להחליט כמה הילדים יראו טלוויזיה.
<יניב שחר: לא, אנחנו בתוך הבית שלנו יכולים להחליט אם אנחנו מתקינים Wi-Fi, או לא מתקינים Wi-Fi, אם אני מעשן בבית או לא מעשן בבית, איזה אוכל אני נותן לילדים שלי, כמה שעות אני חושף אותם לטלוויזיה.
<יניב שחר: כשהילדים מגיעים למערכת החינוך, בעצם אין לנו שליטה.
<יניב שחר: אין לנו שליטה לכמה הם חשופים לקרינה סלולארית או לקרינת Wi-Fi.
<יניב שחר: קרינה סלולארית זה קצת פחות בעייתי, כי זה במקומות יותר נקודתיים.
<יניב שחר: Wi-Fi, ברגע שאומרים ש-75% מבתי הספר מרושתים ב-Wi-Fi, וזה מה שמשרד החינוך הציג בבג"ץ, אז זה אומר שיש חדירה מאד מאד חזקה של טכנולוגיית ה-Wi-Fi לבתי הספר, ובעצם הילדים, אפשר להגיד שהם חשופים בכפייה לקרינת Wi-Fi.
<יניב שחר: וכל חוזר המנכ"ל שמשרד מדבר עליו, שמהחשבים של המורים יהיו מחוברים במערכת חוטית, אני יכול להגיד לכם שזה לא קורה.
<יניב שחר: ומתקני Wi-Fi שנמצאים במרחבי הלימוד, ברגע שלא לומדים בהם, לדוגמא במרחבים כיתות א'-ב'-ג'-ד', שלפחות אצלנו אין להם לפ-טופים, הם לומדים שעה, שעתיים בשבוע, ה-Wi-Fi עובד שם כל הזמן ולא מכבים אותו, ובכיתות הגבוהות לא עובדים לפי התקנים של כמה מתקני שידור, כמה אקסס פויינטים בכיתה בשביל להוריד את כמויות הקרינה.
<יניב שחר: ובעצם, מה שקורה שאתה גם שואל את הרשות המקומית, ודרך אגב, אני יכול להגיד שמבחינת ELF, בגני תקווה עשו אצלנו מהפכה ובדקו ושינו ועשו מיסוך לכל ארונות החשמל בבתי הספר, ואנחנו בודקים את זה כל שנה ומטפלים בזה.
<יניב שחר: לגבי ה-Wi-Fi זה בעייתי, כי כל בית ספר יגיד לך, הרי משרד החינוך אומר אנחנו ממליצים על רשת חוטית.
<יניב שחר: אבל מבחינה פדגוגית, או נקרא לזה מבחינת נוחות השימוש, Wi-Fi זה הכי נוח בעולם ו-Wi-Fi זה הכי זול בעולם.
עמרם מצנע: היום מרשתים לנו ערים שלמות.
<יניב שחר: נכון, אתה הולך קונה מודם אלחוטי לבית, עולה 100 שקלים.
<יניב שחר: מודם קצת יותר חכם לבית ספר עולה 500 דולר, וזה משהו ממש ממש מתוחכם, ושמת Wi-Fi.
<יניב שחר: ואנחנו מדברים פה בכלל על Wi-Fi, שאני בכלל לא מבין למה צריך Wi-Fi בחצר, אבל זה כבר סיפור אחר לגמרי.
<יניב שחר: והרבה יותר זול לרשות המקומית ללכת ולשים Wi-Fi בבית הספר ולהגיד שזה עומד בתקנים.
<יניב שחר: כי התקנים, ויש פה ויכוחים, אם התקנים צריכים להיות 100 או 200 או 50.
<יניב שחר: יש פה סיפורים מפה ועד הודעה חדשה.
<יניב שחר: ואנחנו מסתכלים על זה שכמו שיש עישון פאסיבי, אנחנו מדברים על זה שיש חשיפה פאסיבית ל-Wi-Fi, והילדים וההורים לא יכולים לעשות עם זה שום דבר.
<יניב שחר: אין להם איך להתמודד עם זה מול הרשות המקומית.
<יניב שחר: כי הם אומרים – או אין לנו תקציב, או אנחנו עומדים בספים, וזה לא שאי אפשר לעשות.
<יניב שחר: יש מה לעשות.
עמרם מצנע: כן, הנקודה הובנה.
<יניב שחר: אני רוצה לומר עוד שני דברים קטנים, רק להגיד לגבי המגבלות של משרד החינוך.
<יניב שחר: מדברים על כיתות א'-ג' שיש בהן הגבלה של חשיפה לקרינה, שעה ביום, שלוש פעמיים בשבוע או שעתיים או ארבע פעמים בשבוע.
<יניב שחר: לגבי כיתות ד' ומעלה – כאילו הם כבר מבוגרים, אין הגבלות בכלל, הם יכולים להיות כל היום ב-Wi-Fi ואין עם זה שום בעיה.
<יניב שחר: ובאמת, בקטע של האכיפה, משרד החינוך חייב לבוא לבתי הספר ולבדוק שעומדים בחוזרי מנכ"ל, שנקודות האקסס פויינט שאינן בשימוש יכבו אותן, שהמחשבים של המורים יחוברו לרשת קווית.
<יניב שחר: שאיפה שאפשר בכיתה, לדוגמא בשולחנות שנמצאים בהיקף של הכיתה, ליד הקירות, איפה שאפשר לחבר אותן כן לרשת קווית, בשביל להוריד את כמות הקרינה בכיתות.
<יניב שחר: וזה דברים שהיום משרד החינוך לא עושה.
<יניב שחר: הוא מוציא חוזרים, אבל אין מי שאוכף אותם ובאמת בודק שמבצעים את ההנחיות שיש שם.
<יניב שחר: תודה רבה.
עמרם מצנע: עמיר בורנשטיין, בבקשה.
<עמיר בורנשטיין: כן, שלום, שמי עמיר בורנשטיין, אני פעיל בנושא המודעות לקרינה ורגישות לקרינה בארץ ובעולם.
<עמיר בורנשטיין: המצב כיום בשטח, ואתם תשמעו עוד מעט את ההורים שהגיעו מרחבי הארץ, שחשיפה לקרינה, לכל סוגיה, קרינה בלתי מייננת לכל סוגיה, אם זה קרינה מטלפונים סלולאריים בתוך הכיתות, אנטנות מול בתי הספר, Wi-Fi בתוך הכיתות, בתוך המסדרונות, לפ-טופים וגם קרינה מרשת החשמל, שאין לזלזל בה - מגיעה לרמה כזאת שילדים כבר היום נפגעים מהקרינה הזאת, כשהקרינה היא ברמות הרבה יותר נמוכות מהתקנים.
<עמיר בורנשטיין: הסיבה לכך נרמזה קודם.
<עמיר בורנשטיין: התקנים לא מבוססים על אפקט ביולוגי, לוקחים בחשבון רק אפקט תרמי קצר טווח.
<עמיר בורנשטיין: זאת אומרת אם זה לא מחמם אותך או לא עושה איזה שהוא שינוי מיידי, אז זה בטוח לפי התקנים היום.
<עמיר בורנשטיין: ילדים רבים סובלים כבר היום בבתי הספר מכאבי ראש כרוניים, מעייפות כרונית, מסחרחורות, מבעיות זיכרון, בעיות ריכוז, הפרעות בקצב הלב ותסמינים נוספים.
<עמיר בורנשטיין: כאשר אחד או חלק מהתסמינים האלה מתרחשים בו זמנית, ביחד או בצמוד לחשיפה לקרינה, מדובר למעשה במה שנקרא רגישות לקרינה.
<עמיר בורנשטיין: בחודשים האחרונים - ואני אומר את זה בלב כבד – שוחחתי ונפגשתי עם עשרות הורים וילדים שנפגעו בבתי הספר והיום הם כבר כנראה יסבלו בצורה כרונית כל החיים והם כנראה רגישים לקרינה ברמה כזו או אחרת.
<עמיר בורנשטיין: הם מרגישים את התסמינים בעיקר בימים שיש בהם לימודים.
<עמיר בורנשטיין: כשיש חופש – התסמינים נעלמים או דועכים.
<עמיר בורנשטיין: בתי הספר הם מקרי קצה בכל מה שקשור לקרינה בתדר גבוה.
<עמיר בורנשטיין: כשהולכים ופורשים 40 מכשירי לפ-טופ בכיתה או טאבלטים שפולטים קרינה במשך השיעור, כשלא אוסרים על התלמידים שימוש בטלפונים הסלולאריים, שהיום זה סלולארי דור שלישי, שמשדר רוב הזמן והילדים יודעים לעשות בזה שימוש כבד, עם כל הווטס אפים ועם כל הפייסבוקים.
<עמיר בורנשטיין: אם תשים שם מד קרינה, אתה תראה שעל רצף הזמן יש שידור קבוע בכל הכיתה.
<עמיר בורנשטיין: כשיש ראוטרים אלחוטיים במסדרונות ובתוך הכיתה, ובתוך הכיתה משתמשים בראוטרים מקצועיים, עם הספקים גבוהים יותר מהראוטר הביתי, שמסוגלים לנהל יותר משתמשים.
<עמיר בורנשטיין: כשכל זה קורה וכשהתקנים לא מגנים, יש לנו בעצם החמרה של עומס החשיפה על התלמידים.
<עמיר בורנשטיין: מכיוון שההשפעות הבריאותיות של חשיפה לקרינה בלתי מייננת אינן ידועות לילדים ולהורים, רבים מהנפגעים לא יודעים שהם בעצם נפגעו ורבים מאלה שמרגישים כאבי ראש, וגם רבים מאיתנו, אני בטוח שנעבור פה אחד-אחד, נמצא שלפחות 20% מרגישים כאבי ראש אחרי שימוש בסלולארי או אחרי גלישה אלחוטית, ונימול בידיים ונימות בראש, ותסמינים נוספים של רגישות לקרינה.
<עמיר בורנשטיין: רובנו לא נדע שזה זה, כי אין מודעות לנושא.
<עמיר בורנשטיין: אני מניח שאם הייתה מודעות, כמו ההורים שהיו מדווחים על ילדים שכבר נפגעו, הייתה הרבה יותר גדולה ממה שאנחנו רואים היום.
<עמיר בורנשטיין: אנחנו רואים רק את קצה הקרחון.
<עמיר בורנשטיין: אני רוצה לומר עוד כמה דברים.
עמרם מצנע: לא, לא, משפט אחד.
<עמיר בורנשטיין: אני עצמי רגיש לקרינה יותר מ-10 שנים.
<עמיר בורנשטיין: הילדים שהיום נפגעים, איך הם יחזיקו מ"ק בצבא, שזה שימוש מבצעי?
<עמיר בורנשטיין: הם לא יוכלו להתקרב לשום דבר בחיים שלהם, שפולט קרינה.
<עמיר בורנשטיין: צריך להתעורר.
<עמיר בורנשטיין: הגיע הזמן להתעורר, לפני שיהיה מאוחר.
<עמיר בורנשטיין: עבור הורים רבים שיושבים כאן היום בקהל, זה מאוחר, והורים רבים נוספים ייפגעו בזמן הקרוב כנראה, לצערי הרב.
<עמיר בורנשטיין: חייבים להכיר בנזקים הביולוגיים של קרינה, חייבים להפסיק את החשיפה של ילדינו לקרינה, בדגש על האזור הבית ספרי, שעליו יש לנו שליטה.
<עמיר בורנשטיין: תודה רבה.
עמרם מצנע: נוה גרנות, בבקשה.
<נוה גרנות: כן, שלום.
<נוה גרנות: אני אם לשני בנים מבית ספר יסודי בתל אביב.
<נוה גרנות: מאז שהתקינו את מערכת התקשוב הבית ספרית, החלו כאבי ראש הולכים וגוברים, בשנה האחרונה הם ממש החמירו.
<נוה גרנות: היינו אצל מגוון רופאים שעשויים אולי לטפל בדבר.
<נוה גרנות: לאף אחד לא הייתה תשובה: הילד לא סובל מכלום, אולי זה פסיכו-סומאטי, זאת התשובה הקבועה שיש לכולם.
<נוה גרנות: זה הגיע למצב כזה שהילדים פשוט היו חוזרים, מחזיקים בראש ואומרים – אמא, אני פשוט לא יכול, הראש מתפוצץ לי.
<נוה גרנות: הם היו יושבים ובוכים ופשוט הולכים לשכב במיטה.
<נוה גרנות: אני רואה קורלציה מאד ברורה בין הימים שבהם הם מבלים בבתי הספר לבין ימי חופש.
<נוה גרנות: אין להם בכלל שום תסמינים, שום כאבים, וזה לא שיש לנו בבית.
<נוה גרנות: אנחנו בבית נטולי מיקרוגל, נטולי Wi-Fi.
<נוה גרנות: זאת אומרת שזה ברור בבירור שבשעה שהם שוהים 5-6 שעות בבית הספר, הנזק נגרם שם.
<נוה גרנות: חוץ מזה, יש דיווחים גוברים והולכים יום יום, מהורים בבית הספר, על כאבי ראש, על נימול בחלקי גוף.
<נוה גרנות: על ילדים שכבר שנתיים נוטלים נורופן יום יום בגלל כאבי ראש שהם לא יכולים לשאת אותם, וגם שינויים הורמונאליים, זאת אומרת התבגרות טרום-טרום של בנות, שיש להם שינויים פיזיולוגיים ומחזור, בטרם זמן, בכיתות ב'-ג', שזה משהו שלא נתפס על הדעת.
<נוה גרנות: אנחנו פנינו להנהלת בית הספר, אנחנו הבנו שההנהלה התבקשה לשתוק.
<נוה גרנות: זאת אומרת אמרו להם שהם לא רשאים לתת תשובה, יש אבא ואמא, מערכת החינוך תטפל בזה.
<נוה גרנות: העירייה מסרבת לדבר איתנו, ובינתיים ראש העירייה מרשת את כל העיר ואנחנו כביכול פיילוט ואין לנו מה לעשות.
<נוה גרנות: הילדים שלנו בעצם במלכוד.
<נוה גרנות: הם בעצם במלכודת הקרינה וסומא עליהם להתבשל יום יום ולהיטגן.
<נוה גרנות: ואני לא מבינה למה לאף אחד לא איכפת מסרטן?
<נוה גרנות: אני לא מבינה.
<נוה גרנות: זאת אומרת יש מחקרים שאמנם, תודה לאל, לא נעשו על בני אדם עדיין, אבל יש הוכחות.
<נוה גרנות: יש אלפי מחקרים שמוכיחים את זה.
<נוה גרנות: עכשיו, כשאתה מדבר עם אנשים, אנשים מזלזלים בדרך כלל, הם אומרים – לכל אחד יש Wi-Fi בבית.
<נוה גרנות: אבל ה-Wi-Fi הכיתתי, למשך 6 שעות, יכול להחזיק בית מלון.
<נוה גרנות: זה לא Wi-Fi ביתי.
<נוה גרנות: זה אותן עוצמות.
עמרם מצנע: יעל לוין, בבקשה.
<יעל לוין: שלום, אני יעל לוין.
<יעל לוין: אני אמא לשני ילדים מאותו בית ספר, שסובלים מכאבי ראש.
<יעל לוין: הבת שלי בכיתה ד', הבן שלי בכיתה א' .
<יעל לוין: הבת שלי משנה שעברה התחילה לסבול מכאבי ראש.
<יעל לוין: זה הגיע למצב שהיא הייתה מתקשרת אלי כמעט כל יום מבית הספר – אמא, אני לא יכול להיות, בואי תיקחי אותי, כאב לי מאד מאד הראש.
<יעל לוין: הייתי באה והילדה הייתה מחזיקה את הרקות.
<יעל לוין: הייתי לוקחת אותה הביתה ואחרי כמה זמן הכאב היה פשוט מפוגג.
<יעל לוין: הבן שלי הקטן, בכיתה א', בן 7, גם הוא התחיל להרגיש כאבי ראש בשבועות האחרונים.
<יעל לוין: בהתחלה חשבתי שאני לבד בסיפור הזה ושרק הילדים שלי לא בסדר ורצתי עם הילדה לכל רופא אפשרי, שכמובן לא מצא שום דבר, ולאט לאט מצאתי עוד 15 ילדים סביבי, רק בין המכרים שלי, לא עברתי כיתה-כיתה ובית בית.
<יעל לוין: אני בטוחה שאם הייתי עוברת הייתי מוצאת מספרים גבוהים יותר.
<יעל לוין: פשוט מהמכרים הקרובים שלי גיליתי שכולנו עם אותה בעיה, עם ילדים שפשוט סובלים מכאבי ראש.
<יעל לוין: את הבת שלי כרגע, אני מפחדת לשלוח לבית הספר, כי הגוף שלה כבר התחיל להשתבש.
<יעל לוין: אני פשוט השארתי אותה בבית כמה ימים והחזרתי אותה, רק כי לא הייתה לי ברירה, הילדה לא יכולה יותר לשבת בבית.
<יעל לוין: החזרתי אותה והיא פשוט יוצאת מכל השיעורים המתוקשבים.
<יעל לוין: ובגלל שהיא בכיתה ד' והיום כמעט כל השיעורים הם מתוקשבים, הייתה פשוט מסתובבת במסדרונות בית הספר, כל יום.
<יעל לוין: כל יום בין שעתיים לשלוש הילדה פשוט מסתובבת, כי אני לא מוכנה לסכן אותה.
עמרם מצנע: וכשהיא לא נכנסת לשיעורים המתוקשבים אז התופעות האלה לא חוזרות?
<יעל לוין: נכון.
<יעל לוין: מה שקרה לבת שלי, שהשנה הכאבים, כאבי הראש כבר קורים לה גם בכיתות שיש חריגות חשמל.
<יעל לוין: זאת אומרת שכנראה הרגישות בגוף שלה כבר לא יכולה לשאת גם כיתות עם חריגות חשמל.
<יעל לוין: פשוט מתפוצצות לא הרקות.
<יעל לוין: ואנחנו פונים ושואלים מי דואג לילדים שלנו?
<יעל לוין: אנחנו לא יודעים מה קרה להם אפילו.
<יעל לוין: אנחנו לא יודעים מה נפגע בגוף שלהם, אנחנו לא יודעים איך לטפל בהם.
<יעל לוין: אין לנו רופאים לגשת אליהם, אין לנו מנהלת בית ספר שיכולה לעזור לנו, כי השתיקו אותה.
<יעל לוין: אין לנו ראש עיר שעוזר לנו, מכיוון שהוא מסרב לפגוע אותנו.
<יעל לוין: מה אנחנו אמורים לעשות?
<יעל לוין: להמשיך לשלוח את הילדים לבית הספר בידיעה שהם נפגעים שם?
עמרם מצנע: לילי, בבקשה.
<לילי ברוך שטאובר: קודם כל אני מתנצלת על ההתפרצות שלי קודם.
<לילי ברוך שטאובר: אני פשוט אמא שיש לה ילדי עם כאבי ראש עזים בבית.
עמרם מצנע: אתן מאותו בית ספר?
<לילי ברוך שטאובר: כן, אנחנו מאותו בית ספר, אבל אנחנו מייצגים פה הרבה הורים עם ילדים עם כאבי ראש.
<לילי ברוך שטאובר: אני מאד מודאגת ממה ששמעתי פה, כי אני מבינה עכשיו שבאמת חוסר הידע הוא כל כך עמוק וחוסר הידע הזה, המחיר שמושלם הוא בבריאות של הילדים שלנו.
<לילי ברוך שטאובר: יש פה אנשים מכל המשרדים, כשאף אחד עוד לא יודע מה לא בסדר, מה התקן האמיתי.
<לילי ברוך שטאובר: עכשיו, אני חושבת, אדוני יושב הראש ואני גם כתבתי לך את זה במייל, שזו תהיה בכייה לדורות.
<לילי ברוך שטאובר: זו תהיה בכייה לדורות.
<לילי ברוך שטאובר: יש לך נכדים, אני מניחה, יש פה ילדים, יש סבים וסבתות - - -
עמרם מצנע: 8 במספר.
<לילי ברוך שטאובר: תקשיבו, אנחנו לא נגד אף אחד פה, כי לכולנו יש ילדים.
<לילי ברוך שטאובר: חברה, לפחות ב-שש-שבע שעות האלה, בואו לא נחשוף אותם לקרינה הנוראית הזאת, בגלל שאנחנו לא יודעים מספיק, לא בגלל שאני יודעת מספיק.
<לילי ברוך שטאובר: אני קוראת מחקרים, אבל אני לא יודעת מספיק.
<לילי ברוך שטאובר: מישהו פה יכול להגיד לי שהביטוח ממשרד החינוך מבטח את הילדה שלי מסרטן?
<לילי ברוך שטאובר: מישהו יכול להגיד לי את זה?
<לילי ברוך שטאובר: שפעם אחת חלילה אני אבוא ואני אגיד תקשיבו, אני צריכה את זה?
<לילי ברוך שטאובר: הביטוח בכלל מבטח את הילדים מהקרינה הזאת?
<לילי ברוך שטאובר: אז בגלל חוסר הידע, בגלל זה.
<לילי ברוך שטאובר: אני לא נגד אף אחד פה.
<לילי ברוך שטאובר: בואו נפסיק את הדבר הנוראי הזה.
<לילי ברוך שטאובר: יש פה ילדים שסובלים.
<לילי ברוך שטאובר: הבת שלי עם כדורים, ילדה בת 12.
<לילי ברוך שטאובר: אני לא חוויתי בחיים כאבי ראש בתור ילדה.
<לילי ברוך שטאובר: מתי נכנסתי למאבק הזה?
<לילי ברוך שטאובר: אני לפני שנה ישבתי ואמרתי עזבו אותי, מה השטויות האלה, יש היום Wi-Fi בכל מקום.
<לילי ברוך שטאובר: פתאום אני שומעת-.
<לילי ברוך שטאובר: הלכתי לרופא, הוא עשה לה את כל הבדיקות, שום דבר.
<לילי ברוך שטאובר: הוא אומר לי אסור לי להגיד לך את זה, אבל תיקחי אותה לנוירולוג, כי אם יש קרינה בבית הספר-.
<לילי ברוך שטאובר: אסור לי להגיד לך את זה כי רופאים היום לא מכירים במחלה הזאת, ואני פתאום שומעת שיש בכל הארץ, בגלל הפייסבוק מן הסתם, יש בכל הארץ ילדים עם כאבי ראש.
<לילי ברוך שטאובר: ילד עם כאב ראש?
<לילי ברוך שטאובר: איפה זה נשמע?
<לילי ברוך שטאובר: היום קיבלתי במייל בבוקר משהו ממישהו שנמצאת בארצות הברית, שאמרה לי שבלוס אנג'לס כל ארגון המורים השבוע ביקש להוציא את ה-Wi-Fi מבתי הספר, לא לרשת את בתי הספר בארצות הברית הנאורה.
<לילי ברוך שטאובר: אז מה אנחנו עושים לילדים שלנו?
<קריאה: לא נאורה בכלל.
<לילי ברוך שטאובר: מה אנחנו עושים לנכדים שלנו?
<רם דישון: אתה מוכן להקריב את הבריאות של הילדים בשביל גמישות פדגוגית?
עמרם מצנע: בבקשה, יעקב.
<יעקב בן עמי: שלום, שמי יעקב עמי, ואני מראשון לציון.
<יעקב בן עמי: אני באתי כנציג של הורי בית ספר נגבה.
<יעקב בן עמי: המצב אצלנו הוא הרבה יותר חמור ממה שכולם השמיעו פה.
<יעקב בן עמי: זה התחיל מכאבי ראש איומים אצל כל מיני ילדים.
<יעקב בן עמי: כל אחד חשב שזו החבילה שלו, שזה הילד שלו, זה הבעיות שלו, רצו לרופאים, הגיעו לבתי חולים, MRI, CT, שום דבר.
<יעקב בן עמי: לא יודעים ולא ברור.
<יעקב בן עמי: וככה מדברים, יושבים באיזה שהוא מפגש, מדברים וזה ופתאום – גם לי, גם לי יש, גם לך יש, גם להוא יש, גם לי יש.
<יעקב בן עמי: הגענו לסדר גודל של 80 ילדים מתוך 184 – 40%, שסובלים מכאבי ראש, גירודים, הקאות.
<יעקב בן עמי: הבת שלי באופן אישי מגיעה הביתה אחרי הלימודים, תופסת את הראש ככה, אני לוקח את החבל של חלוק הרחצה שלי, אני קושר לה על הראש על מנת שיעבור לה כאב הראש.
<יעקב בן עמי: בלילה היא פתאום מתעוררת, מקיאה את הנשמה שלי.
<יעקב בן עמי: פשוט יושבת בשירותים ומקיאה את הנשמה שלה, ואני לא יודע איך לעזור לה.
<יעקב בן עמי: אני לא יודע ממה זה.
<יעקב בן עמי: רצנו לרופאים, רצנו ועשינו את כל הבדיקות.
עמרם מצנע: בת כמה היא?
<יעקב בן עמי: היא בת 11.
<יעקב בן עמי: אנחנו רצים לכולם, אנחנו רצים לכל ואין.
<יעקב בן עמי: הילדה בריאה, כל הבדיקות שלה בסדר.
<יעקב בן עמי: כל הבדיקות שעשינו לה, הכל בסדר.
<יעקב בן עמי: אז מאיפה זה?
<יעקב בן עמי: עכשיו, מה קרה שם בבית הספר?
<יעקב בן עמי: יש לנו מרכז מסחרי ויש לנו בית ספר.
<יעקב בן עמי: הציבו פה שתי אנטנות.
<יעקב בן עמי: המרחק בין האנטנות לבית הספר זה בערך סדר גודל של 25 ולא 50 מטרים כפי שציינו פה.
עמרם מצנע: זה אותו בית ספר?
<יעקב בן עמי: לא, לא, זה בית ספר נגבה, הם בתל אביב.
עמרם מצנע: לא, לא, מה שהוא דיבר.
<רם דישון: כן, כן, אני דיברתי עליו, כן.
<רם דישון: אני ראיתי בדו"חות 60 מטרים, יכול להיות שזייפו גם שם.
<רם דישון: גם את זה ראינו.
עמרם מצנע: גם 60 היום זה כבר לא מה שהיה פעם.
<יעקב בן עמי: מה שחשוב לשים לב חברה, כל הדוברים פה, מי נפגע.
<יעקב בן עמי: איזה 80 ילדים נפגעו.
<יעקב בן עמי: ה-80 ילדים שנפגעו היו הילדים שישבו בכיתות הצפוניות של בית הספר, הכיתות שהיו מול האנטנות באופן ישיר.
<יעקב בן עמי: כנ"ל עשו בדיקות, הזמינו בדיקות לבית הספר.
<קריאה: זה אנטנות של סלולר.
<יעקב בן עמי: אנטנות סלולאריות ויש גם Wi-Fi בכיתה.
<יעקב בן עמי: אני לא מומחה להגדיר מי, מה, מו.
<יעקב בן עמי: אני מומחה להגיד מה המצב.
<יעקב בן עמי: הילדים החולים - בכיתות הצפוניות.
<יעקב בן עמי: הזמנו בודק, הבודק הגיע ומסתבר שכל החלק הצפוני של בית הספר הוא בסדר גודל של 5 מיקרו וואט לסנטימטר, אני לא כל כך מבין בזה.
<יעקב בן עמי: לעומת זאת, בכיתות אחרות זה 0.1 0.02.
עמרם מצנע: כשהתקן אני מבין הוא 50, סטליאן?
<יעקב בן עמי: שהתקן הוא 50 עד 100, מה שאני מבין ואני לא מבין גדול בזה.
עמרם מצנע: אני מכיר את הויכוח.
<יעקב בן עמי: בואו תסבירו לי כל המומחים למיניהם, למה דווקא אותם 80 ילדים שיושבים בכיתה הצפונית, שהם מול האנטנה, שהם מול הבדיקות ששם הערך הוא יותר גבוה מאזורים אחרים, למה דווקא הם חלו ולא התלמידים שישבו בכיתות הדרומיות?
<רם דישון: ולמה היה שיפור משמעותי כשהעבירו את אותם הילדים לכיתות אחרות.
<יעקב בן עמי: רגע, אני אגיע לכל, רם.
<יעקב בן עמי: היה לך זמן לדבר, עכשיו זה הזמן שלי.
<יעקב בן עמי: אתה יודע כמה חיכיתי לזה?
<יעקב בן עמי: הוא לא הסכים לי בכלל.
<יעקב בן עמי: אנחנו השבתנו את בית הספר, ההורים החליטו להשבית את בית הספר.
<יעקב בן עמי: לא להשבית, לא לשלוח את הילדים.
<יעקב בן עמי: אנחנו לא רוצים לשלוח את הילדים שלנו לבית ספר, כשהם חוזרים לנו חולים.
<יעקב בן עמי: במשך השבוע שישבנו בבית, הפלא ופלא, כל הילדים שמחים, אין כאבי ראש, אין הקאות, ילדים שהיו להם גירודים ופצעים בידיים נעלמו, מה זה, הוקוס פוקוס, מיני מוקוס.
<יעקב בן עמי: אני לא יודע איך להסביר את זה אפילו.
<יעקב בן עמי: זה אומר, לפי מה שהשכל הקטן שלי, שהוא לא כל כך גדול מבין, שזה פרופר הקבוצה הזאת מול האנטנה, מול הדבר הזה.
<יעקב בן עמי: זה דבר אחד.
<יעקב בן עמי: דבר שני שאני רוצה להסב פה את תשומת ליבכם, זה קודם כל אני רוצה להעביר מסר אחד ברור בשם הורי בית ספר נגבה.
<יעקב בן עמי: יושב איתנו יושב ראש הוועד העירוני אבי צרף.
<יעקב בן עמי: אנחנו מודיעים בזאת שמבחינתנו אין לו את הרשות לייצג אותנו ואין לו את הרשות לדבר בשמנו, מהסיבות שלדעתנו - - -
עמרם מצנע: טוב, עזוב.
<יעקב בן עמי: לא, לא, זה חשוב, זה חשוב.
עמרם מצנע: זה לא חשוב.
<יעקב בן עמי: אוקיי, לא חשוב, אוקיי.
<יעקב בן עמי: בכל אופן אין לו את הסמכות לדבר בשם הורי בית הספר נגבה.
<יעקב בן עמי: הלאה.
<יעקב בן עמי: בבית הספר יש חדר מחשבים, איפה אפרופו משרד החינוך?
<יעקב בן עמי: יש לנו חדר מחשבים שהוא נקרא מקובע.
<יעקב בן עמי: לא מזיזים את השולחנות לפי רצון המורים שההוא יהיה בצפוני וההוא יהיה בדרומי וישחקו פה וישחקו כדורגל.
<יעקב בן עמי: מקובע.
<יעקב בן עמי: שולחנות במקומות קבועים, בנקודות קבועות.
<יעקב בן עמי: למה צריך להיות שם Wi-Fi ולא קווי?
<יעקב בן עמי: בחדר מורים - - -
עמרם מצנע: נקודה אחרונה.
<יעקב בן עמי: לא, יש לי עוד שתיים שלוש נקודות, ואני חייב, זה מאד חשוב.
<יעקב בן עמי: אני מביא נתונים, מספרים.
עמרם מצנע: בסדר, אנחנו הבנו את המסר.
<יעקב בן עמי: אנחנו גם דואגים למורים.
<יעקב בן עמי: בבדיקות שעשו בבית הספר מסתבר שבחדר המורים, מהצד השני של הקיר שלו, יש ארון חשמל.
<יעקב בן עמי: גילו שם בין 20 ל-30 מיליגאוס.
<יעקב בן עמי: אמרו למורים תשמעו מעכשיו אתם לא יושבים ליד הקיר, תיקחו את הכיסא שלכם 2 מטרים מהקיר ושם אתם יושבים.
<יעקב בן עמי: יעני עשו להם מחיצה, הורידו להם 2 מטרים על מטר, חצו להם את חדר המורים.
<יעקב בן עמי: יש לנו כיתה א' שנמצאת גם בחדר הצפוני הזה שאני מדבר עליו.
<יעקב בן עמי: הבדיקות הראו 30 עד 40 מיליגאוס במרחק של 2 מטרים בתוך הכיתה.
<יעקב בן עמי: למה?
<יעקב בן עמי: כי ארון החשמל בתוך הכיתה.
<יעקב בן עמי: עכשיו הנושא הכי חשוב.
<יעקב בן עמי: הכי חשוב זה הנושא של הרשויות המקומיות.
<יעקב בן עמי: הרשויות המקומיות.
<יעקב בן עמי: אנחנו, כשגילינו את התופעה הזאת שיש לנו 80 ומשהו ילדים חולים, פנינו לרשות המקומית בראשון לציון, למחזיקת תיק איכות הסביבה יפעת מאירוביץ, והעברנו לה את המסר.
<יעקב בן עמי: הם החליטו לשלוח מטעמם לבצע בדיקות בתוך בית הספר.
<יעקב בן עמי: הם שלחו איזו שהיא חברה, אני לא זוכר את השם שלה, מלר"ז או משהו כזה, ואחרי יומיים שלושה קראו לנו לפגישה בעירייה ומציגים לנו את הדו"ח: בבקשה, הנה, חברה, הכל בסדר.
<יעקב בן עמי: אנחנו מסתכלים על הדו"ח, קיבלנו חושך.
<יעקב בן עמי: בכלל לא בדקו Wi-Fi.
<קריאה: הם לא יודעים לבדוק.
<יעקב בן עמי: הם לא יודעים.
<יעקב בן עמי: שלחתם אנשים שלא יודעים לבדוק.
עמרם מצנע: אוקיי אדוני, הנקודות שהעלית ברורות, תודה רבה.
עמרם מצנע: אתי בנימין, בבקשה.
<אתי בנימין: כמו שאתה יודע אנחנו הגשנו בג"ץ נגד משרד החינוך בסוגיה, ביחד עם הפורום לסלולאריות שפויה.
<אתי בנימין: הנהגת ההורים הארצית הגישה את הבג"ץ ביחד עם הפורום לסלולאריות שפויה נגד משרד החינוך.
<אתי בנימין: יש דיון נוסף בבג"ץ בחודש הבא.
<אתי בנימין: בדיון האחרון משרד החינוך נתבקש לתת תשובה לבג"ץ – בכמה בתי ספר נכון להיום מותקן ה-Wi-Fi, שהרי חוזר המנכ"ל אומר שרק במקרים חריגים יתקינו Wi-Fi, ובדרך כלל צריך להתקין את התקשורת הקווית.
עמרם מצנע: זה לא מה שאומר חוזר מנכ"ל.
עמרם מצנע: חוזר מנכ"ל אומר שכל המערכות העתידיות צריכות להיות קוויות.
עמרם מצנע: לגבי העבר, יש את הנהלים מה לעשות, אבל אין הנחיה במשרד החינוך להפסיק את השימוש ב-Wi-Fi.
<אתי בנימין: יש הנחיה של משרד הבריאות, יש מכתב של משרד הבריאות שמתנגד לשימוש ב-Wi-Fi, שהוגש לבג"ץ.
<אתי בנימין: גם משרד החינוך היה שותף להנחיה הזאת, זה גם כן הוגש לבג"ץ.
<אתי בנימין: ולצערי, התשובה של משרד החינוך לבג"ץ היא, שב-75% מבתי הספר במדינת ישראל, יש תקשורת Wi-Fi.
<אתי בנימין: משרד החינוך מעלים עין מהעבודה של הרשויות, מהתקנה של ה-Wi-Fi בתוך בתי הספר.
<אתי בנימין: עכשיו אנחנו שמענו פה על ארונות חשמל, שמענו פה על ה-Wi-Fi, שמענו פה על האנטנות הסלולאריות שמקיפות את בתי הספר.
<אתי בנימין: הילדים שלנו מתבשלים בתוך בתי הספר.
<אתי בנימין: מתבשלים, ואף אחד לא פותח את הפה, אף אחד לא נותן לנו פתרונות מה יקרה עם הילדים.
<אתי בנימין: האם אנחנו רוצים שזו תהיה בכייה לדורות, שבעוד כמה שנים נגיד אנחנו מצטערים, לא ידענו?
<אתי בנימין: אנחנו לא מחכים למחקרים ואנחנו לא מחכים לילדים שיהיו חולי סרטן, בכדי לטפל בקטע הזה.
<אתי בנימין: השאלה הנוספת שהפנה בג"ץ למשרד החינוך היא – האם יש לכם - - -
עמרם מצנע: אנחנו לא עוסקים בבג"ץ.
<אתי בנימין: לא, לא, לא, בסדר.
עמרם מצנע: בזה תעסקו מול משרד החינוך בבג"ץ.
<אתי בנימין: אני רק רוצה להגיד את זה כעובדה.
<אתי בנימין: לא ביקשתי.
<אתי בנימין: האם יש לכם איזה שהוא פתרון לאותם ילדים שנפגעים בקרינה, סליחה, שרגישים לקרינה?
<אתי בנימין: לצערי למשרד החינוך אין פתרונות לילדים שרגישים לקרינה בבתי הספר.
<אתי בנימין: תודה.
<יעקב בן עמי: בית ספר נגבה שלחו את כל הממצאים הרפואיים של התלמידים למשרד הבריאות.
עמרם מצנע: אתה עוד מתפרץ, אחרי שקיבלת רשות דיבור?
<יעקב בן עמי: כולם צוחקים בזכותי.
עמרם מצנע: כן, זיו.
<אתי בנימין: סליחה, משפט אחד נוסף:
<אתי בנימין: עיריית חיפה הוציאה בימים אלה הנחיה לכל בתי הספר שלה, בשם עיקרון הזהירות המונעת, להתחבר לתקשורת קווית ולהימנע מה-Wi-Fi, באופן מיידי ובאמת יש צדיק בסדום, מה שנקרא.
עמרם מצנע: עירית, בבקשה.
<עירית ליבנה: עירית ליבנה, מפקח על הבריאות במשרד החינוך.
<עירית ליבנה: אני רוצה חד משמעית להגיד, למרות מה שחושבים – אנחנו לא מתנערים ואני האיש שעושה Hold כל הזמן ומוצא את הגישה של כן לקבל את אותם מקרים שכן יש בעיות רפואיות.
<עירית ליבנה: אנחנו לא מחכים למחקרים, רבותי.
<עירית ליבנה: אני יכולה לדבר בשמי ובשם המשרד: לא היה מקרה שבוא הייתה תלונה על איזו שהיא בעיית בריאות, שלא טופלה - - -
עמרם מצנע: אתם מכירים את שני הסיפורים האלה מנגבה ומדוד ילין?
<עירית ליבנה: כן, כן, כן.
<יעל לוין: פנינו אליך.
<עירית ליבנה: כן, כן, פניתם, נכון.
<יעקב בן עמי: עם מי את בקשר מנגבה?
<עירית ליבנה: גם את נגבה, אנחנו היינו בתמונה.
<עירית ליבנה: אני רוצה להגיד שהמשרד לא מתנער ואנחנו מתייחסים קודם כל באופן כללי וב' למקרים בודדים.
<עירית ליבנה: וכששאלו פה מה המענה שניתן, רבותי, חד משמעית.