GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רבקה פריבר-טל: התפקיד שלנו כאן, כמורים, לדעתי, רק מתחדד עוד יותר ועוד יותר, ולדעתי הוא נעשה עוד יותר חשוב, כי כאן אנחנו צריכים לדעת איך לסנן את הידע, איך לכוון את התלמידים, איך להנחות אותם ואיך לתת להם את המיומנויות איך להתמודד עם הידע הזה.
<רבקה פריבר-טל: אנחנו חייבים גם לתת להם את התקשורת הבין-אישית הזאת בינינו, לראות אותם פנים מול פנים ולתת להם את המילה הטובה וללמד אותם לעבד את הידע הזה ולהקשיב להם – אני לא מכירה שום מחשב שיכול לעשות את זה במקומנו – לתת להם את הליווי האישי, את העידוד, את ההקשבה הזאת, את המילה הטובה, את הדמות לחיקוי ואת המודל לחיקוי, את ההערכה ואת המשוב המילולי, ולהנחיל להם את הערכים.
<רבקה פריבר-טל: אני חושבת שבעולם הזה של הידע הוירטואלי מאוד חשוב גם לתת את המגע האנושי.
<רבקה פריבר-טל: אני חושבת שאין תחליף לראיית העיניים של הילד כשהן בורקות כהוא מצליח – זה הסיפוק שלנו – ולראות את הריגוש שלו כשהוא מקבל משוב חיובי מילולי מולנו.
<רבקה פריבר-טל: מצד שני, אני לא חושבת שאנחנו יכולים להרשות לעצמנו להתעלם מכל מה שקורה, אלא אנחנו חייבים לדעת איך לשתף עם זה פעולה במינונים הנכונים.
<רבקה פריבר-טל: אני רוצה לתת דוגמא לגבי מה משרד החינוך למשל עושה כדי להכניס את הנושא הזה בדרך הנכונה.
<רבקה פריבר-טל: כל יחידות ההוראה, שאנחנו מקבלים, יחידות הוראה מוכנות שמשרד החינוך, המחלקה לחינוך הלשוני מכינה, הן יחידות שיש בהן שילוב של מחשב, שהן משדרגות את הלמידה ושבאמת מביאות את הלמידה מהדלת בדרך הנכונה.
<רבקה פריבר-טל: דוגמא פשוטה: אם אנחנו לומדים איך לכתוב טקסט טיעוני ואנחנו משתדרגים מטיוטה לטיוטה, אנחנו עושים את זה באמצעות המחשב.
עמרם מצנע: יש תכניות שאת בעצמך מרכיבה?
<רבקה פריבר-טל: על זה בדיוק רציתי לדבר בנקודה השנייה.
<רבקה פריבר-טל: דווקא בעידן הזה של "אופק חדש" שאני חושבת שהוא שיפר את מעמד המורה בנושא הזה של משכורות ותנאים – דווקא כאן - - -
<קריאה: תנאים – לא.
<קריאה: ויתרת על הפנסיה.
<ריקי פריבר-טל: אוקיי.
<ריקי פריבר-טל: אולי יותר במשכורת.
<ריקי פריבר-טל: אבל, אני חושבת שדווקא בתחום הזה של פיתוח תכניות חלה נסיגה, כי אנחנו יותר מקבלים תכניות מוכנות ובדגש על מבחנים מוכנים מאשר בעבר.
<ריקי פריבר-טל: בעבר אנחנו פיתחנו יותר תכניות, ואנחנו בנינו את המבחנים בעצמנו.
<ריקי פריבר-טל: אני חושבת שבעידן הזה, בשנה הזאת, - - -
עמרם מצנע: מהי הבעיה?
עמרם מצנע: שאת לא מרגישה מספיק יודעת איך להכין את התכניות?
<ריקי פריבר-טל: אני יודעת מצוין איך להכין.
עמרם מצנע: אז למה את לא מכינה?
<ריקי פריבר-טל: אנחנו מכינים את זה בבית-הספר.
<ריקי פריבר-טל: בבית-הספר שלנו מנסים להתמודד עם התופעה הזו.
<ריקי פריבר-טל: יש לנו תכניות בית-ספריות ונושאים שאנחנו בונים לעצמנו ומפתחים אותם.
<ריקי פריבר-טל: אבל, בשנים האחרונות, אנחנו מקבלים יותר יחידות מוכנות שאנחנו מצופים לקיים אותן ולהוביל אותן.
<ריקי פריבר-טל: אלה יחידות הוראה.
עמרם מצנע: הן סגורות או פתוחות כך שאת יכולה לשנות בפנים?
<ריקי פריבר-טל: קודם כל, הן טובות מאוד.
<ריקי פריבר-טל: מה שטוב בהן הוא שאני יכולה לצקת אותן לנושאים אחרים, ופה באמת המקום שלנו כמורים.
עמרם מצנע: הרעיון צריך להיות שבעצם מורים מכינים תכניות.
עמרם מצנע: בשביל זה צריך קצת לדעת כמובן.
עמרם מצנע: אני יודע לפחות – אני-לא-יודע, יש פה בתי-ספר שהם ב"סיסמה לכל תלמיד"?
<קרי: כן.
עמרם מצנע: הרעיון הוא שהמורה עצמו יכול להכין לעצמו את השיעורים או לקחת תכניות מובנות ולעשות בהן התאמות לכיתה שלו, בין אם זה במבחנים או בכל דבר אחר.
<ריקי פריבר-טל: כן, אבל בשנים האחרונות היו הרבה מאוד מבחנים כדוגמת המיצ"ב למשל, שאתה מצופה להעביר מבחן מסוים.
<ריקי פריבר-טל: נותנים לך אותו.
<ריקי פריבר-טל: אני חושבת שהצעד הזה של שר החינוך הוא צעד מבורך – להחליט על הערכה מחודשת של הנושא הזה – וצריך להמשיך אתו.
<ריקי פריבר-טל: צריך שתהיה הלימה בין הלמידה המשמעותית שהיא לא כמותית אלא איכותית לבין דרכי ההערכה, כלומר איך אנחנו מעריכים אותם.
<ריקי פריבר-טל: אי-אפשר להמשיך באותה מסורת של כל כך הרבה מבחנים ומוכתבים מראש.
<ריקי פריבר-טל: צריך יותר לתת למורה לבנות את המבחן שלו ולהתאים אותו לכיתה ולצרכים.
עמרם מצנע: היום בכנסת מבקרים הרבה מאוד ראשי מועצות בעיקר כאלה חדשים שנבחרו רק לאחרונה.
ג'מאל זחאלקה: רק חדשים.
עמרם מצנע: רק חדשים.
עמרם מצנע: אולי נשמע את ראש מועצת עין מאהל.
עמרם מצנע: תתקרב למיקרופון.
<ואליד אבו ליל: שלום לכולם.
<ואליד אבו ליל: הקול שלי קצת גבוה.
<ואליד אבו ליל: אני אוהב לדבר בעמידה.
עמרם מצנע: רגוע.
עמרם מצנע: אתה כבר הבנת שחינוך הוא הדבר הכי חשוב במועצה?
<ואליד אבו ליל: קודם כל, בוקר טוב לכולם.
<ואליד אבו ליל: אני מברך את כולם, את המורים ואת המורות.
<ואליד אבו ליל: אני גם באתי מהחינוך.
<ואליד אבו ליל: הייתי מנהל בית-ספר בנצרת 30 שנה ועוד 10 שנים כמורה, ובסך-הכל הייתי 40 שנה בעבודה בחינוך.
<קרי: רק ארבעים שנה.
<ואליד אבו ליל: לא רק 40 שנה אלא 41 שנה.
<ואליד אבו ליל: יצאתי לפנסיה לשנה אחת, ולמזלי יצא שאהיה ראש מועצת כפר עין מאהל ותושב כפר עין מאהל למרות שאני עבדתי בנצרת.
<ואליד אבו ליל: זה אותו דבר וזה לא רחוק.
<ואליד אבו ליל: זה מרחק של חמישה קילומטרים.
<ואליד אבו ליל: אני מכיר את חנין שהיא שכנה טובה.
<ואליד אבו ליל: אני מכיר את אביה ואת אמה, ואנחנו כמעט משפחה אחת.
<ואליד אבו ליל: היא לא יודעת – אני יודע.
עמרם מצנע: יש לך איזה סיפור פיקנטי או משהו?
<ואליד אבו ליל: הזמנתם אותי להגיד משהו.
<ואליד אבו ליל: בקשר למעמד המורה, אני מברך את המורים והמורות.
<ואליד אבו ליל: אני רוצה להגיד דבר אחד: אנחנו בעידן חדש.
<ואליד אבו ליל: אנחנו בתקופה שאנחנו חייבים לדאוג לילדים שלנו בצורה אחרת ממה שאנחנו למדנו.
<ואליד אבו ליל: זה השינוי שאני מדבר עליו כל הזמן.
<ואליד אבו ליל: אי-אפשר לעמוד, להסתכל ולהגיד: ככה למדנו, ככה עשינו.
<ואליד אבו ליל: אנחנו חייבים לעשות את המקסימום לגבי איך יהיו הבנים שלנו בעתיד, איך אני רוצה לראות את עצמי בתוך הבן או הבת שלי בעתיד.
<ואליד אבו ליל: זה החזון שלי – שאני אראה את הבן שלי, את הבת שלי או את הנכד שלי, ושתחיו כולכם עד 120 ותראו אפילו את הנינים, ותראו איך הם נראים ואיך הם יהיו ומה אני מצפה מהם.
<ואליד אבו ליל: על זה אנחנו צריכים לחשוב היום.
עמרם מצנע: אלה סיסמאות בחירות.
<ואליד אבו ליל: לא סיסמאות בחירות.
עמרם מצנע: תכל'ס, תכל'ס.
עמרם מצנע: אתה היית מנהל בית-ספר כל כך הרבה שנים, ועכשיו אתה ראש מועצה.
עמרם מצנע: מה אתה תעשה אצלך במועצה – שינויים במערכת החינוך?
<ואליד אבו ליל: אני כבר התחלתי לעשות.
<ואליד אבו ליל: זה לא "מה תעשה?".
עמרם מצנע: מה אתה עושה?
<ואליד אבו ליל: אני כבר מהיום הראשון התחלתי לדאוג לסטאז'רים של הכפר.
<ואליד אבו ליל: יש לי 30 בנות, 30 מורות, שיש להן תואר ראשון ותעודת הוראה, ואין להן לאן ללכת לעשות את הסטאז' שלהן.
<קריאה: שישלח אותן - - -
<ואליד אבו ליל: הן עומדות בצד שנים.
<קריאה: יש פה סגנית.
<ואליד אבו ליל: אני דאגתי לזה מהיום הראשון, וסידרתי להן מקום בכפר, לא רחוק, ומימנתי את כל התקצוב הזה, למרות שנכנסתי בשנת 2013 שזה לא תקציב שלי אלא של מישהו לפני.
<ואליד אבו ליל: אני הבטחתי שאני אקיים, ואני קיימתי, ועכשיו הם עובדים.
<ואליד אבו ליל: זה הולך ודוהר.
<ואליד אבו ליל: זה דבר אחד.
<ואליד אבו ליל: דבר שני – אני הלכתי על חינוך מיוחד.
<ואליד אבו ליל: יש לנו בכפר בעיה של הרבה חירשים-אילמים, ויש אחוז גדול.
<ואליד אבו ליל: יש גם תלמידים שיש להם חינוך מיוחד למצב בינוני-קשה גם.
<ואליד אבו ליל: עשיתי את המקסימום לעשות תכנית להקמת בית-ספר לחינוך מיוחד.
<ואליד אבו ליל: אני לא יודע איך יצא לי בתוך חודשיים לקבל את האישור הזה.
<ואליד אבו ליל: אני קיבלתי את האישור, ועכשיו אני בשלב של היתר בנייה.
<ואליד אבו ליל: עוד חודש-חודשיים אני אתחיל לבנות.
<ואליד אבו ליל: אני מבטיח, בעזרת השם, בעזרת משרד החינוך שיתקצבו את זה - -
ג'מאל זחאלקה: משרד התקציבים.
<ואליד אבו ליל: - - כפי שהבטיחו לי בתב"רים ובכל מיני דברים, שב-1 לספטמבר התלמידים ייכנסו לבית-הספר.
<ואליד אבו ליל: זו גם תעסוקה.
<ואליד אבו ליל: אני חושב גם על תעסוקה לכפר.
<ואליד אבו ליל: אם אני עושה בית-ספר לחינוך מיוחד בכפר, זו תעסוקה לכפר.
<ואליד אבו ליל: אתה אמרת לי "מה עשית?
<ואליד אבו ליל: " או "מה אתה תעשה?".
חנין זועבי: אין זמן.
עמרם מצנע: רק דבר אחד.
<ואליד אבו ליל: עוד דבר בחינוך – אומר רק משפט אחד: ראש המועצה שלפני הגיש בקשה לבית-ספר תיכון שני.
<ואליד אבו ליל: יש לנו בית-ספר מקיף, והוא מפוצץ ויש בו 1,800 תלמידים, וזה לא ייתכן.
עמרם מצנע: כמה תושבים יש בעין מאהל?
<ואליד אבו ליל: 13,000 תושבים.
עמרם מצנע: יש לך תיכון?
<ואליד אבו ליל: יש תיכון אחד מקיף עם חטיבת ביניים.
עמרם מצנע: באים גם מכפרים אחרים?
<ואליד אבו ליל: לא, לא.
<ואליד אבו ליל: זה של הכפר.
<ואליד אבו ליל: אחוז הילדים שלנו גדול, ויש בכפר צעירים.
<ואליד אבו ליל: בממוצע אנחנו עם הצעירים.
<ואליד אבו ליל: אני נכנסתי, וראש המועצה שהיה לפני ניסה לעשות בית-ספר אחר, ולא נתנו בגלל שהיו לו איזה סכסוכים פה ושם, ואני לא רוצה להיכנס לזה, וזה לא יצא.
<ואליד אבו ליל: אבל התכנית הייתה על השולחן.
<ואליד אבו ליל: לקחתי את התכנית ונסעתי לירושלים.
<ואליד אבו ליל: באתי לכאן.
<ואליד אבו ליל: אני סידרתי מה שסידרתי.
<ואליד אבו ליל: יש לי חבר שהוא מפקח במשרד החינוך והוא היה אתי.
<ואליד אבו ליל: במקרה, אתמול נמצאת על השולחן שלי, ועוד לא קראתי, התכנית אושרה.
<ואליד אבו ליל: זה בתוך שלושה חודשים.
<ואליד אבו ליל: אז אתה תשאל אותי מה אני רוצה לעשות?
<ואליד אבו ליל: – אני רוצה לעשות הרבה דברים.
עמרם מצנע: מה הקסם?
<ואליד אבו ליל: איפה הכסף?
<ואליד אבו ליל: אני רוצה כסף.
<ואליד אבו ליל: אני רוצה שהממשלה תיתן לנו כסף.
<ואליד אבו ליל: אני רוצה מכבוד אדוני עמרם מצנע.
<ואליד אבו ליל: אני מכיר אותך, ואני יודע איפה עבדת וכל מיני דברים אני יודע.
<ואליד אבו ליל: אני יודע שאתה יכול לעזור לנו, ולא רק אתה.
<קריאה: חאלס, חאלס.
<ואליד אבו ליל: לא חאלס.
<ואליד אבו ליל: אני לא אהיה עוד פעם.
<ואליד אבו ליל: תודה רבה לכם.
<ואליד אבו ליל: היה נעים.
עמרם מצנע: שיהיה לך בהצלחה.
<ואליד אבו ליל: תודה.
עמרם מצנע: אני נותן רשות דיבור לאלה שלא דיברו.
<אורית נבון: אני רק רוצה להעלות משהו שנייה.
<אורית נבון: אני לא אדבר הרבה.
<אורית נבון: זה משהו שפספסנו.
<אורית נבון: משהו שאנחנו מפספסים, לדעתי, בדיון הזה, וחבל, בנושא אמצעי התקשורת והסמארטפונים.
<אורית נבון: הפייסבוק והרשתות החברתיות הן זירה נסתרת מהעין שלנו.
<אורית נבון: כל השימוש החיובי מוכר לנו, והתועלת שלנו מוכרת לנו.
<אורית נבון: השאלה היא מה אנחנו עושים כמחנכים וכהורים במקומות הלא נראים.
עמרם מצנע: על זה אנחנו מדברים.
<גנית כהן: שמי גנית, ואני מבית-ספר "השלום" במבשרת.
<גנית כהן: אני מחנכת כיתה א'.
<גנית כהן: עד עכשיו לא היה מישהו כזה.
עמרם מצנע: כן, עד עכשיו היו לנו ו"וניקים.
<גנית כהן: האמת היא שבקטע הזה הקטע של התקשורת זה בעצם אומר שילדי כיתה א' עדיין לא כל כך חשופים לכל הרשתות החברתיות שכל בני-הנוער והטרום נוער כבר כן חשופים אליהם.
<גנית כהן: אבל, דווקא בגלל זה, אני כן מרגישה מחויבת להוות איזו שהיא דוגמא, מודל, למה נכון ולמה לא נכון מבחינת תקשורת בין-אישית; זה דבר מאוד-מאוד חשוב, עם כל הרשתות החברתיות והוואטסאפים למיניהם, לדעת לתת לילדים כלים כבר מהגיל הצעיר איך נכון לתקשר, איך נכון לדבר, מה נכון לומר ומה לא נכון לומר.
<גנית כהן: אם אני רוצה לומר משהו, איך להגיד אותו?
<גנית כהן: הקטע תמיד בחינוך הלשוני הוא על שפה דבורה ושפה כתובה והבדלים בין שפה דבורה לשפה כתובה, אז בעצם זה לטשטש את ההבדל הזה ושלא יהיה הבדל ושאני אדבר כמו שאני כותב.
<גנית כהן: ואז, כשאני אכתוב גם ברשתות החברתיות בעתיד אני אכתוב נכון, אני אתייחס נכון, אני אדבר נכון ואני אכבד את הבן-אדם שנמצא מולי, בין אם אני רואה אותו ובין אם אני לא רואה אותו, כדי לדעת שזה המינימום של תקשורת בין-אישית שהילדים היום לא כל כך יודעים לעשות את זה.
<גנית כהן: הם פולטים כל מה שהם רוצים בלי לחשוב.
<גנית כהן: 37.
עמרם מצנע: 37?
עמרם מצנע: אבל, את מקבלת פיצול כיתות א'.
<גנית כהן: יש לנו שעות ריווח.
<גנית כהן: זה משהו מאוד מבורך שנכנס בשלוש השנים האחרונות.
<גנית כהן: זאת אומרת, בכיתה א' יש לי עשר שעות ריווח, כשבעצם יחד אתי יש מורה נוספת.
<קריאה: שעות רוחב.
<גנית כהן: ריווח, רוחב.
<גנית כהן: אבל, זה עדיין באמת המון ילדים.
<גנית כהן: מתוכם יש שלושה ילדים משולבים, ושניים הם של כיתת חינוך מיוחד ושל ליקויי למידה כאלה ואחרים.
עמרם מצנע: אם זה כיתת חינוך מיוחד, אז הם לא אצלך.
<גנית כהן: הם משולבים אצלי בכיתה.
עמרם מצנע: בחלק מהשעות.
<גנית כהן: בחלק מהשעות.
<גנית כהן: יש ילד של כיתת תקשורת.
עמרם מצנע: תאמרי לי: יש כיתת א' אחת או כמה?
<גנית כהן: יש כיתת א' אחת שהיא כיתת א' של חינוך מיוחד, וחוץ מהכיתה שלי יש שלוש כיתות א'.
עמרם מצנע: כולן עם 37 תלמידים או משהו כזה?
<גנית כהן: כן, בערך.
עמרם מצנע: כיתה א' עם יותר מ-30 תלמידים - -
<קריאה: זה בלתי-אפשרי.
עמרם מצנע: - - זה ממש פשע.
<קריאה: גם אצלנו יש 36.
<גנית כהן: זה מחזור שלישי שלי שאני עם 37 ילדים.
<קריאה: זה קורה המון.
<קריאה: גם אצלנו.
<קריאה: זה לפי חוזר מנכ"ל.
<קריאה: זה עד 41.
<גנית כהן: אני עוד פעם חוזרת למה שאמרנו קודם שהתפקיד שלי היום, כמחנכת, בין אם אני מרכז או לא, אני כן מרגישה שהתפקיד שלי הוא עדיין מאוד-מאוד מרכזי.
<גנית כהן: נכון שאני לא יודעת הכל ונכון שאני מעבירה לילדים שאני לא יודעת הכל, ועם מחשב בכיתה אני כן מראה להם שאם אני לא יודעת משהו אני פותחת מחשב ואני מראה להם שאפשר למצוא את התשובות, אבל זה בדיוק התפקיד שלי: לדעת להגיד איך לתקשר, תקשורת בין-אישית – מודל, איזה שהוא מצפן שהוא כן חשוב לחברה מבחינת מה להגיד ומה לא להגיד ומה לעשות ומה לא לעשות, ולהגיד שגם באינטרנט עם כל עידן הפורומים וכל הדברים גם לא בטוח שכל המידע נכון.
<גנית כהן: נכון שהוא זמין, אבל אני כלומד חייב להיות שקול ולדעת מה הוא בעירבון מוגבל ומה אני לוקח אתי.
ג'מאל זחאלקה: הדיון הזה מזכיר לי סרט מצויר שבו מראים שתי דמויות שמנסות לפצח אגוז עם אבן.
ג'מאל זחאלקה: הן דופקות ולא מצליחות, ואז בא החכם ואומר: אנחנו לא חיים בתקופת האבן.
ג'מאל זחאלקה: יש לנו טכנולוגיה חדשה.
ג'מאל זחאלקה: הוא לוקח מחשב נייד ומתחיל לשבור את האגוז, וכמובן שהוא לא מצליח והמחשב רק מתפרק.
ג'מאל זחאלקה: כמובן שהטכנולוגיה החדשה לא תפתור את כל הבעיות, והיא לא טובה לכל דבר.
ג'מאל זחאלקה: אבל, אני חושב שצריך לקחת את זה כמציאות.
ג'מאל זחאלקה: עד היום בחברה החרדית אסור לראות טלוויזיה.
ג'מאל זחאלקה: זה יכול להיות בחברות סגורות וקטנות.
ג'מאל זחאלקה: אבל יכול להיות שבעוד שלושים שנה יהיו מקומות שלא ילמדו באינטרנט ולא ילמדו בצורה דיגיטלית ויהיו מאוד שמרנים ואפילו לא תהיה תכנית ליבה.
ג'מאל זחאלקה: אבל, אני מדבר על החברה הפתוחה, החברה שאצלנו בארץ ובכל מקום בעולם.
ג'מאל זחאלקה: אין ספק שהאינטרנט והפיתוח הטכנולוגי הוא מתנה גדולה מאוד שהאנושות קיבלה.
ג'מאל זחאלקה: צריך לחבק, צריך לאמץ, צריך לאהוב, אסור ליפול באגדות על העניין הזה, על כל מיני סיפורים של התמכרות, שינויים באישיות וכל מיני דברים.
ג'מאל זחאלקה: יש פה בעניין הזה ערבוביה גדולה מאוד של מדע ואגדות.
ג'מאל זחאלקה: אנחנו זוכרים את הסיפורים פה שאנשים היו מכורים לטלפון, והרכב הממונע וההפגנות של עובדי הסדר נגד הדפוס המודרני.
ג'מאל זחאלקה: החיים משתנים ומתקדמים, וצריך לראות את הטכנולוגיה, לאמץ אותה ולדחוף אותה בכיוון הנכון.
ג'מאל זחאלקה: אני לא רוצה להיכנס לדיון הפילוסופי בעניין הזה, אם כי הוא מרתק.
ג'מאל זחאלקה: המרתק שבו הוא שחל שינוי.
ג'מאל זחאלקה: השינוי הוא בקצב.
ג'מאל זחאלקה: כלומר, חבר הכנסת רן כהן שאדם לא רואה את העתיד, אדם מפנה גבו לעתיד והוא רואה רק את העבר.
ג'מאל זחאלקה: בקצב של פעם בני-אדם הסתדרו.
ג'מאל זחאלקה: עכשיו בקצב הזה הכל כך רץ, המהירות שבה הדברים משתנים, זה בלתי נתפס, וזה לא רק עניין של מערכת החינוך.
ג'מאל זחאלקה: יש לי הערות קטנות בעניין הזה.
ג'מאל זחאלקה: קודם כול, אני שואל מה מותר הדיון הזה מדיון במקום אחר בארץ בעניין הזה, כלומר מה הכנסת יכולה לעשות, מה ועדתנו המכובדת יכולה לעשות.
ג'מאל זחאלקה: אני ציפיתי לשמוע מהמורים: את הדיון הזה הם יכלו המורים לערוך בינם לבין עצמם בלי נוכחותנו, ואנחנו רק נתנו במה ושידור ישיר.
ג'מאל זחאלקה: השאלה היא מה הכנסת יכולה לעשות בעניין הזה.
עמרם מצנע: קודם כל, לתת דוגמה אישית בהתנהגותה.
עמרם מצנע: אתה יודע שכשמורה נכנסת לכיתה א' או ב' והילדים עושים רעש, היא אומרת: "ילדים, תתנהגו יפה.
עמרם מצנע: פה זה לא כנסת".
ג'מאל זחאלקה: הכנסת יכולה לעשות הרבה דברים בעניין החינוך בכלל.
ג'מאל זחאלקה: אני מדבר על הנושא הספציפי, נושא הדיון היום.
ג'מאל זחאלקה: אני אומר שהדבר הראשון שצריך לעשות ושהכנסת יכולה לעשות זה איך ללחוץ על משרד החינוך ועל הגורמים הרלוונטיים לממן את המחשוב של בתי-הספר הלא ממוחשבים.
ג'מאל זחאלקה: זו המצווה הראשונה.
ג'מאל זחאלקה: זה לא רק לרוץ עם אלה שהתקדמו ויש להם את הכל.
ג'מאל זחאלקה: את זה צריך לעשות ולבנות תכניות.
ג'מאל זחאלקה: אבל יש כאלה אחרים.
ג'מאל זחאלקה: הנה, מורה מהנגב אמרה שאין להם שום דבר.
ג'מאל זחאלקה: בזה צריך לטפל.
ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, אני חושב שפה תפקידנו.
ג'מאל זחאלקה: זה תפקידנו המוסרי.
ג'מאל זחאלקה: כולם מדברים על מחשבים, ויש לה קנאת מחשב.
ג'מאל זחאלקה: סליחה על הביטוי, אבל יש פה קנאת מחשב.
ג'מאל זחאלקה: אנחנו רוצים שיהיה לנו, ואחר כך שיהיו לנו את הבעיות של המחשבים.
<איניתסאר עיאש: זה למרות שבבית-הספר שלנו לכל מורה יש מחשב נייד, זאת אומרת המורים מצוידים אחלה.
<איניתסאר עיאש: אבל איפה לתת?
<יאסר עומר: איזה בית-ספר?
<איניתסאר עיאש: אנחנו מדברים על הנגב, וזה בית-הספר תל-שבע.
<יאסר עומר: איזה?
<יאסר עומר: ג'?
<איניתסאר עיאש: בית-ספר תל-שבע אלרסאלה.
ג'מאל זחאלקה: אני אומר שזה הדבר הראשון שצריך לעשות.
<איניתסאר עיאש: שנגיע כמו שכולם הגיעו.
<איניתסאר עיאש: הם רוצים עוד יותר, ואנחנו עדיין חולמים שלילדים יהיה מחשב בבית ושיהיו להם בבית את האפשרויות לראות גם טלוויזיה ולראות הכל.
<איניתסאר עיאש: אנחנו במצב מאוד - - -
ג'מאל זחאלקה: אני רק רוצה להביע את עמדתי.
ג'מאל זחאלקה: אני בעד מתן חופש ושימוש באינטרנט ובמחשב הנייד בכל דבר שהוא נוגע – הראייה צריכה להיות ראייה חינוכית, ובחינוך המודרני.
ג'מאל זחאלקה: כלומר, אם יהיה סמארטפון לכל תלמיד שבו הוא יוכל להשתמש בו באמצע השיעור; אני לא יודע, יכול להיות שמחר...
ג'מאל זחאלקה: צריך ללמד את התלמידים איך לחפש ידע ולא שיהיה להם ידע.
ג'מאל זחאלקה: זה כמו שפעם אמרנו שילדים לא יודעים לחבר או לעשות כפל בגלל המחשבון.
ג'מאל זחאלקה: התלמידים הפיקחים ידעו להכפיל 321 כפול 452 ולתת לך תשובה תוך דקה, והיום לא צריך את זה.
ג'מאל זחאלקה: זו חוכמה היא לא רלוונטית.
ג'מאל זחאלקה: צריך לחפש חוכמה אחרת.
עמרם מצנע: אני שמעתי כבר מורים ששואלים: למה צריך ללמוד את לוח הכפל בעל-פה?
ג'מאל זחאלקה: צריך.
עמרם מצנע: אתה יודע שלוח הכפל זה במספרים הנמוכים.
עמרם מצנע: בעל-פה זה חלק מאיזו שהיא תפיסה שאתה לא מחשב אלא רואה את זה מול העיניים.
עמרם מצנע: לכן גם בעידן המחשב - - -
ג'מאל זחאלקה: לא, אני לא ביטלתי את הידע.
ג'מאל זחאלקה: אני אומר שצריך להתאים את העניינים.
ג'מאל זחאלקה: אני לא אמרתי "5 כפול 6".
ג'מאל זחאלקה: נתתי מספרים גדולים.
ג'מאל זחאלקה: אלה היו החוכמות הגדולות.
ג'מאל זחאלקה: אני אומר דבר אחד: יש פה שלוש דרגות, ואיפה תפקיד המורה?
ג'מאל זחאלקה: אני בכלל רואה שתפקיד המורה הוא יותר בחינוך מאשר בלימוד.
ג'מאל זחאלקה: תפקיד המורה הוא יותר לתת לתלמיד לא את הדגים אלא את החכה, כלומר כיצד להגיע לידע, כיצד לחשוב.
ג'מאל זחאלקה: צריך הכשרה למורים בעניין הזה של כיצד ללמד את הילדים לחפש.
ג'מאל זחאלקה: זה כל הדברים האלה.
ג'מאל זחאלקה: בכל זאת, למרות הטכנולוגיה, עדיין התודעה האנושית לא השתנתה.
ג'מאל זחאלקה: יש פה שלוש רמות: יש רמה של מידע ואת זה אפשר למצוא באינטרנט; יש את הרמה של הידע שזה המידע המאורגן.
ג'מאל זחאלקה: יש באינטרנט אבל אתה לא חייב להיכנע לו, כלומר צריך ללמד את הילד לבנות את הידע שלו על סמך מידע; מעבר לכך ומעבר לכל זה, יש את החוכמה והתפיסה המוסרית, ובזה יכול להיות שהמורה יהיה מורה לחוכמה ומוסר.
<ריקי פריבר-טל: בזה צריך להשקיע – לברור את המורים.
עמרם מצנע: נשארו לנו עשר דקות.
עמרם מצנע: אני מבקש מראש המועצה האזורית אל-בטוף: בוא בבקשה תאמר כמה מילים בקיצור, ולאחר מכן ניתן לעוד שניים, ואנחנו רוצים להספיק.
<קריאה: יש כמה מורים שרוצים.
<קריאה: אני נציגה של משרד החינוך.
<יאסר עומר: קודם כול, תודה על ההזדמנות.
<יאסר עומר: אני דוקטור יאסר עומר, והיום אני משמש ראש מועצה אזורית אל-בטוף.
<יאסר עומר: נבחרתי לפני שנה וחודשיים.
עמרם מצנע: לא כולם יודעים מה זו מועצה אזורית אל-בטוף.
<יאסר עומר: מועצה אזורית אל-בטוף – למי שלא מכיר זה בבקעת בית נטופה ליד צומת גולני – מאגדת בתוכה ארבעה ישובים: רומת היב, רומנה, עוזר וואדי חמאם במרחק 30 ק"מ.
<יאסר עומר: זאת אומרת, אין רצף.
<יאסר עומר: לכן, החליט מי שהחליט שזו תהיה מועצה אזורית.
<יאסר עומר: זה לא לרוחי ולא לטעמי היום, אבל זה המצב הנתון היום.
עמרם מצנע: אלה ישובים בדואים.
<יאסר עומר: ככה-ככה.
<יאסר עומר: מעורבים, מה שנקרא: 50%-50%.
עמרם מצנע: כמה תושבים יש בסך-הכול בכל ארבעת הכפרים ביחד?
<יאסר עומר: 8,000 תושבים בכל ארבעת הישובים, ואנחנו באשכול סוציואקונומי 1.
<יאסר עומר: שמעתם פעם על מועצה אזורית באשכול סוציואקונומי 1? – כולם נמצאים בדרגה 7 ומעלה.
עמרם מצנע: לא כולם, אבל יש באמת מעט ב-1.
<יאסר עומר: זאת אומרת, התושבים עניים ממש.
<יאסר עומר: לא ניכנס לכל הפרטים של המועצה.
עמרם מצנע: על מה הדוקטורט שלך?
<יאסר עומר: הדוקטורט שלי הוא בגיאוגרפיה.
<יאסר עומר: אני גיאוגרף.
<יאסר עומר: אני פרשתי ממשרד החינוך אחרי תאונת עבודה שהייתה לי.
<יאסר עומר: הייתי במערכת החינוך 42 שנה, ומתוכן 26 שנים הייתי מפקח על בתי-הספר ובין היתר עשר שנים בדרום בנגב, ולכן שאלתי אותה על איזה בית-ספר היא מדברת.
<יאסר עומר: תרשו לי רק לומר משהו מהניסיון שלי במשך התקופה ולגעת בכמה נקודות.
<יאסר עומר: הייתי גם מפקח על בתי-ספר בכעביה.
<יאסר עומר: הדבר הראשון – אני אומר קודם כל תודה לכנסת ותודה לוועדת הפנים.
<יאסר עומר: באמת הגיע הזמן לדבר על מעמד המורה.
<קריאה: ועדת החינוך.
<יאסר עומר: מצדי, כפי שאני רואה היום, אני לא הולך לשום ועדה.
<יאסר עומר: היום אנחנו בסיור בוועדות הכנסת בהשתלמות, ולכן מצאתי לנכון גם להישאר בוועדה הזאת כי חשוב לי גם לשמוע את הדברים.
ג'מאל זחאלקה: צריך שיבינו, שאמרו שכל ראשי המועצות: תלכו לוועדות שאתם רוצים.
ג'מאל זחאלקה: תבחרו לוועדות.
ג'מאל זחאלקה: חמישה ראשי מועצות מקומיות ערביות, שאקרא את שמותיהם – כפר אל-מנדא, עראבי, אל-בטוף, עין-מאהל, ומזרעה – בחרו לבוא לוועדת החינוך.
<יאסר עומר: כפר מנדא וטובא-זנגריה.
ג'מאל זחאלקה: וכעביה וטובא-זנגריה, ולפני כן היה טורעאן.
ג'מאל זחאלקה: כמעט כולם באו לחינוך.
עמרם מצנע: המעניין הוא התופעה הזאת של אנשי חינוך שהולכים להיות ראשי מועצות.
<יאסר עומר: אני חושב שיש לך את התשובה.
<קריאה: הם יודעים מה יש לתקן.
<קריאה: אני אומרת: אתה יודע מה יש עוד לתקן.
<יאסר עומר: בדיוק.
<יאסר עומר: זו נקודה מאוד חשובה.
<יאסר עומר: אני יודע שהזמן קצר.
<יאסר עומר: ברשותכם, אני רוצה לגעת בנקודה הראשונה.
<יאסר עומר: קודם כל, אני מרחם על המורים בגלל שתי בעיות או נקודות.
<יאסר עומר: יש את בעיית האלימות.
<יאסר עומר: היום כשמורה בעל-יסודי יורד במדרגות, אתם לא יודעים מה קורה שם.
<יאסר עומר: יש הרבה-הרבה-הרבה תלונות, והייתה הרבה אלימות נגד מורים בתוך בתי-הספר.
<יאסר עומר: נקודה שנייה – אני מרחם גם על אלה שלא נכנסו עדיין לטכנולוגיה ולעידן החדש ושמול הידע של הילד צריכים להתמודד.
<יאסר עומר: זו בעיה מאוד-מאוד-מאוד רצינית היום בבתי-הספר.
<יאסר עומר: במפלגה שלי אני עם מורות ומורים, ויש את החרדה להשתמש במחשב.
<יאסר עומר: הידע של ההורים היום הוא ידע מתקדם.
<יאסר עומר: זה מול האינטרנט ומול הטכנולוגיה החדשה.
<יאסר עומר: זה מאוד חשוב לגבי איך להתמודד עם ההורים.
<יאסר עומר: אני מדבר על הסיפור שלנו, על המגזר הערבי.
<יאסר עומר: בהתחלה חשבו שלהורים אין בכלל חלק בכל מה שקורה בבית-הספר.
<יאסר עומר: היום ההורים מתכתבים במייל, שואלים על הילדים שלהם ויודעים בדיוק מה קורה, וזה מה שקורה היום.
<יאסר עומר: לכן, המורה צריך להיות מוכן לכל הדברים האלה.
ג'מאל זחאלקה: למשל בכיתה של הבת שלי, בכיתה ג', כל ההורים בוואטסאפ וכל הזמן מצפצפים.
ג'מאל זחאלקה: מה קורה?
ג'מאל זחאלקה: איך נושמים?
ג'מאל זחאלקה: זה ככה אצל כל ההורים, ואחר כך אנחנו יודעים דברים מהורים אחרים כי יש קבוצה בוואטסאפ.
<קריאה: אנחנו חשופים.
<קריאה: אנחנו חשופים ולבד שם, בלי הדרכה ובלי - - -
<יאסר עומר: ברשותכם, אומר עוד טלגרפית.
<יאסר עומר: כן.
<יאסר עומר: יש עוד נקודה – היום יש לנו בעיות במקיפוּת, "עוז לתמורה" ו"אופק חדש".
<יאסר עומר: הייתי מפקח, ואני יודע בדיוק מה זה.
<יאסר עומר: לא לקחו את זה בחשבון.
<יאסר עומר: היום לא מתייחסים למקיף כאל בית-ספר מקיף, אלא מתייחסים אליו כאילו זה בית-ספר נפרד וזה בית-ספר נפרד, - -
עמרם מצנע: שש-שנתי.
<יאסר עומר: - - ואין איגום משאבים.
<יאסר עומר: באו הסתדרות המורים וארגון המורים ומשרד החינוך והחליטו שמנהל מקיף יהיה או כאן או כאן.
<יאסר עומר: איך אפשר?
<יאסר עומר: הבעלות היא שונה.
<יאסר עומר: במקיף הבעלות היא של הרשות.
<יאסר עומר: בחטיבת הביניים זו בעיה רצינית.
<יאסר עומר: בעיה אחרונה שאני רוצה לגעת בה היא בעיית העמותות – חטיבת הילדים בגני-הילדים בחינוך המוכר שאינו רשמי.
<יאסר עומר: זו בעיה מאוד רצינית.
<יאסר עומר: משרד החינוך מעמיד לרשויות בנייה, יחידות גן, ואצלי לפחות שלוש יחידות גן עומדות ריקות.
<יאסר עומר: מי כוח-האדם שנמצא בעמותות האלה?
<יאסר עומר: כוח-האדם הזה לא מיומן.
<יאסר עומר: רק על הנייר כתוב של מורה, וכשאתה הולך ובודק איפה המורה, אומרים: היא חולה היום.
<יאסר עומר: אז בדיוק כל הדברים האלה - - -
<יאסר עומר: תודה רבה לכם.
<מלכה וידיסלבסקי: אני מלכה וידיסלבסקי, ואני עובדת בחינוך היסודי במנהל הפדגוגי.
<מלכה וידיסלבסקי: קודם כל, כל הדיון הזה מאוד חשוב.
<מלכה וידיסלבסקי: כביכול שאל חבר-הכנסת: אז מה חדש?
<מלכה וידיסלבסקי: הרי יכולתם בלעדינו.
<מלכה וידיסלבסקי: אני לא הייתי מצליח לפגוש את כל האנשים האלה דווקא ולשמוע אותם, אם לא אתם.
<מלכה וידיסלבסקי: אני פוגשת הרבה מורים ונמצאת בבתי-ספר, ובכל זאת זו פניות אחרת והקשבה אחרת.
<מלכה וידיסלבסקי: אני חושבת שזה חשוב מאד.
<מלכה וידיסלבסקי: הייתי רוצה לתת לכם קצת מידע לגבי מה משרד החינוך עושה.
<מלכה וידיסלבסקי: אני חושבת שכל מה שכאן נאמר זה מזכיר קצת בדיחה, לפיה הלכו שני מתדיינים לרבי, והרבי שמע אחד ואמר "אתה צודק", שמע את השני ואמר "אתה צודק".
<מלכה וידיסלבסקי: אמרה אשתו של הרבי: אבל, איך יכול להיות?
<מלכה וידיסלבסקי: אמרת לו שהוא צודק.
<מלכה וידיסלבסקי: הוא ענה לה: גם את צודקת.
<מלכה וידיסלבסקי: בעצם, הדיון הזה מקיף את כל המורכבות ואת כל הסוגיות שאנחנו מתלבטים בהן במעשה החינוכי עם הטכנולוגיה ובלעדיה.
<מלכה וידיסלבסקי: הסיפור של מעמד המורה – היום יהיה במכון מופ"ת יום עיון מהשעה 14:00 על המורה בחינוך היסודי, וזה בדיוק בנושא הזה בזווית נוספת.
<מלכה וידיסלבסקי: מה שאנחנו עושים זה בכמה רבדים.
<מלכה וידיסלבסקי: על הצד של באמת יותר תחומי הדעת מורות סיפרו כאן.
<מלכה וידיסלבסקי: היחידות שנשלחות הן רק דוגמאות כדי באמת לתת כלים, לתכנן ולעשות תכנון מקצועי נוסף ולפתח.
<מלכה וידיסלבסקי: אלה לא יחידות שהן הבלעדיות והיחידות.
<מלכה וידיסלבסקי: נושא המבחנים – לפני שנה אנחנו הוצאנו חוזר שמאוד מגביל את כמות המבחנים בחינוך היסודי.
<רחל שממה: זה מבורך, מבורך מאוד.
<מלכה וידיסלבסקי: אני שמחה לשמוע.
<מלכה וידיסלבסקי: היישום לוקח זמן כי באמת מורים צריכים כלים אחרי כדי להסתדר בלי מבחנים.
<קריאה: הערכה חלופית.
<מלכה וידיסלבסקי: זה הרבה מאוד שינוי.
<מלכה וידיסלבסקי: זה מתחבר גם למדיניות באמת של התפיסה הזאת של למידה משמעותית, כי שינוי תפיסת ההערכה היא מאוד בסיסית בעניין.