GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת קריב: אנחנו ערב יום האישה הבינלאומי ואנחנו מדברים כאן בעיקר על נשים שעובדות בתפקיד הזה – ואני לא יכולה להגיד אם אלה מאה אחוזי נשים – וזה המעמד שלהן, השכר שלהן והתנאים שלהן.
יפעת קריב: זה מצד אחד.
יפעת קריב: מצד שני כמובן יש כאן את החינוך שמגיע לאותם ילדים שצריכים לקבל את החינוך המשולב.
יפעת קריב: גם פה חשוב לי לציין ששר החינוך אמר לאורך כל הדרך, וגם הוכיח את זה בשנה האחרונה בה הוא מכהן כשר החינוך, שהשקעה כספית משמעותית בכל מה שקשור לילדים בעלי מוגבלויות, בעלי צרכים מיוחדים, או בעצם ילדים מיוחדים שאנחנו מדברים עליהם.
יפעת קריב: גם הנושא הזה הוא נושא שבדקתי והוא נושא חשוב שהוא על סדר היום.
יפעת קריב: בכלל, בכל נושא הסייעות – זה עלה כאן בדיון שהתקיים בשבוע עבר וגם רויטל השתתפה בו ורצינו להוסיף עוד משהו בנושא של הסייעות ובנושא החינוך – משרד החינוך העלה את נושא הסייעות, את תקציב הסייעות השנה, משלושה מיליון לחמישים מיליון לסייעות בכלל בתוך בתי הספר ולא רק של החינוך המיוחד.
יפעת קריב: כך שזה בהחלט על סדר היום וזה אחד הנושאים בו הולכים לעשות תיקון משמעותי.
יפעת קריב: זה נושא רחב שמתייחס גם לשלטון המקומי, גם לנשים עצמן שעובדות בתפקיד הזה וגם למקסימום שאפשר לתת לילדים.
עמרם מצנע: יש כאן מישהו מהשלטון המקומי?
יעקב אשר: אולי תאפשר לי שאלה והערה ואחר כך נשמע את השלטון המקומי.
יפעת קריב: לדעתי גם ראשי הערים היו צריכים להביע את עמדתם.
שמעון אוחיון: יעקב, אתה גם עמדת פעם בראש עיר.
יעקב אשר: ניסיתי קודם לתקן את דברי חברת הכנסת גלאון, למרות שלא הייתי בראשית הדיון והבנתי שדיברו על זה.
יעקב אשר: אני חושב שהבעיה העיקרית – ואני אומר את זה כראש רשות שחווה את זה במשך חמש שנים – היא הנושא של התיקנון של אותן שעות על ידי משרד החינוך וההחלטה למי מגיע ולמי לא.
יעקב אשר: הפכו את זה למשהו מאוד גמיש כי יש כאן איזה הגיון מסוים שאומר שאולי תהיה שנה שפתאום לא יצטרכו בכלל חינוך מיוחד, אבל הפכו את זה למשהו נורא גמיש, משהו שאתה במתח כל השנה לגבי מה שהולכים לאשר לך.
יעקב אשר: גם כאשר מתחילה שנת הלימודים, אתה עדיין בוויכוחים לגבי סייעות כאלה ואחרות.
יעקב אשר: יש כאן חוסר ודאות בתקצוב, דבר שגורם לעוד דבר והוא שרשויות לא יכולות כביכול להעסיק מישהו כעובד קבוע אם הוא עובד שמתוקצב רק לשנה זאת כי הרי מה יקרה בשנה הבאה אם איזה פקיד במשרד החינוך יחליט לא לתת?
יעקב אשר: כאן הבעיה.
יעקב אשר: אני לא חושב שיש ראש רשות אחד במדינת ישראל – ולא באתי לייצג אף אחד מהם – שיעז להשתמש בכספים של משרד החינוך לעניין הזה של ילדים בחינוך מיוחד למשהו אחר.
יעקב אשר: הפוך, אני מתקציב של עיר לא עשירה גדולה הוספתי תקציבים לחינוך מיוחד בגלל שהיו לי ויכוחים עם משרד החינוך.
שמעון אוחיון: ולגבי סייעות רגילות הוא לא עושה את זה?
שמעון אוחיון: קיבלו 12 חודשים עבור סייעות רגילות ושילמו עבור עשרה חודשים.
יעקב אשר: צריך לבדוק את הנושא של הסכמי השכר וכולי.
יעקב אשר: אני לא מגן עכשיו על משהו אלא אני אומר שבואו לא נפספס את הזרקור.
יעקב אשר: הזרקור הוא גם לא נגד הפקידות שיושבת כאן, כמו שאת אמרת.
<אביהו מאיר גמליאל: בפועל יש רשויות שלא מוסיפות את השלושים אחוזים.
<אביהו מאיר גמליאל: הן חותכות שלושים אחוזים.
עמרם מצנע: לא, לא נכון.
<קריאה: יש גבול להכפשות.
יעקב אשר: אני לא מכיר את זה.
יעקב אשר: יכול להיות שיש ראשי רשויות שעושים את זה.
יעקב אשר: אני אומר לך שיש כאן חוסר תקצוב, יש כאן כל מיני סלים מחוזיים כאלה ואחרים ואין מצב שמישהו משתכרת 7,000 ו-8,000 שקלים ושלא ימכרו לנו את הסיפור הזה.
יעקב אשר: אין כמעט שום גן או סייעת שמתוקצבת שמותר להעסיק אותה יותר מהשעות שמשרד החינוך מאפשר.
יעקב אשר: שם הנקודה, שם הבעיה שם צריך לטפל ואת זה צריך לעשות.
יעקב אשר: קורה כאן עוד דבר.
יעקב אשר: במדינת ישראל לצערי יש שני סוגי ילדים, ילדים שנולדו ברשות חזקה וילדים שנולדו ברשות לא חזקה.
יעקב אשר: ברשות חזקה, אם ראש העיר הוא מיינדד לזה ואכפת לו מזה, הוא לוקח מהקופה הגדולה והנוזלת שלו ופשוט מוסיף.
יעקב אשר: ראש עיר אחר עומד בדיוק בדילמות הכי קשות האלה, האם לשלם לתברואה לפינוי אשפה או לשלם להסעה לילדים או לשלם לדבר אחר.
יעקב אשר: בואו לא ניקח את זה יותר מדי לצדדים.
יעקב אשר: יש כאן בעיה בהבנה, בתקצוב ובאחידות של התקצוב כל שנה לגבי הנושא הזה שקשור לחינוך מיוחד על כל גווניו, על הסייעות על כל הגוונים.
יפעת קריב: האם השלטון המקומי בעצמו מעסיק או שזה עדיין מופרט לעוד חברות כוח אדם?
עמרם מצנע: מיכל, מרכז השלטון המקומי.
<מיכל מנקס: כיום אני במרכז השלטון המקומי.
<מיכל מנקס: הייתי מחנכת בחטיבת ביניים בכיתה ששילבה כיתת ל"ל וחינכתי 42 תלמידים, אגב, ללא סייעת אבל זה לא אומר מה דעתי.
<מיכל מנקס: אני רוצה לעמוד על כמה דברים.
<מיכל מנקס: ראשית, התיקנון עליו דובר כאן, הוא לפי המסגרת לצערי ולא תמיד לפי צורכי התלמיד.
<מיכל מנקס: התיקנון הוא לא התקצוב.
<מיכל מנקס: שלושים אחוזי ההשתתפות באשכולות נמוכים מטילים עול גדול על רשויות שלא יכולות לעתים להשלים את אותם שלושים אחוזים, שלא לדבר על להוסיף.
<מיכל מנקס: אין זה אומר שראשי הרשויות באשכולות למ"ס נמוכים, לבם אינו רחום או לא רוצים להוסיף.
<מיכל מנקס: יתרה מזאת.
<מיכל מנקס: באשכולות הגבוהים מוסיפים הרבה מאוד משאבים, לא על חשבון במות ביום העצמאות ואני חושבת שהציניות שעלתה כאן והכפשת כל הרשויות המקומיות היא לא במקום.
זהבה גלאון: לא הייתה ציניות.
<קריאה: גם לא הכפישו אף אחד.
זהבה גלאון: עם לב רחום הסייעות לא הולכות למכולת.
<מיכל מנקס: אני לא מדברת כרגע על המכולת שזה דיון אחר.
זהבה גלאון: לא, זה לא דיון אחר.
זהבה גלאון: זה תלוש השכר.
זהבה גלאון: זה הדיון.
<מיכל מנקס: יש רשויות בכל הארץ שתלמידי החינוך המיוחד הם ילדיהן משום שהם תושבי הרשויות המקומיות.
<מיכל מנקס: אין ראש רשות אחד במדינת ישראל שלוקח את הכסף ועושה אתו דברים אחרים.
<רויטל לן כהן: כל ראשי הרשויות.
עמרם מצנע: רויטל, אני אוציא אותך החוצה.
<מיכל מנקס: היה ויש תלונה, ומגיעות אלינו במרכז השלטון המקומי תלונות, אנחנו בודקים אותן לגופן ואנחנו מערבים את כל מי שצריך כדי לתקן את העוולות.
<מיכל מנקס: אני רוצה להדגיש את סיפור הפערים שנוצרים בעל כורחם של רשויות בשל התקצוב ואי השוויון לצערי מתוקף ההסכם.
<מיכל מנקס: אני רוצה לדבר על השילוב בשני פרמטרים.
<מיכל מנקס: בפרמטר של צורכי התלמיד שהוא לא תלוי מה שיש.
עמרם מצנע: אני אתן לך אחר כך לדבר על כל הדברים, אבל אנחנו פשוט התעכבנו כאן בנושא הזה של העסקת הסייעות.
עמרם מצנע: לפי מה שאת אומרת יש רשויות, בדרך כלל חלשות, שלא משלמות את המאה אחוזים.
<מיכל מנקס: לא אמרתי.
<מיכל מנקס: אמרתי שהשלושים אחוזים השלמה על כל חלקיות משרת הסייעת מהווים עול גדול על הרשות.
עמרם מצנע: לא שאלתי אם זה עול.
<מיכל מנקס: לא אמרתי שלא משלמות.
<מיכל מנקס: חלילה.
עמרם מצנע: לכל רשות יש גם ועד עובדים ואני יודע שהוועד לפחות נלחם על כך שכל עובד ברשות – והסייעת היא עובדת ברשות לכל עניין ולכל דבר –
עמרם מצנע: הסייעת היא עובדת הרשות לכל דבר ולכל עניין.
<קריאה: לא בכל המקומות.
עמרם מצנע: לא יעזור לכם.
עמרם מצנע: אני הייתי 15 שנים ראש רשות וגם עובדת לא קבועה שמקבלת תלוש שכר, היא עובדת לכל דבר.
<קריאה: יש חברות כוח אדם.
עמרם מצנע: מה שאתם עושות ועושים, אתם מקלקלים את העניין כי זאת אחריות הרשות.
עמרם מצנע: כל רשות צריכה לשלם לכל עובד, בין אם הוא קבוע או לא קבוע, על פי ההסכם הקיבוצי לפי סוגי המקצועות.
עמרם מצנע: פקידת לשכת ראש העיר היא בדיוק אותו דבר כמו הסייעת, לצורך העניין הזה, לפי חוקי העבודה וכל מה שקשור בזה.
עמרם מצנע: על זה מקפיד ועד העובדים ועל זה אמורה להקפיד ההסתדרות במרחב וההסתדרות הכללית.
עמרם מצנע: השאלה שאני שואל.
עמרם מצנע: הלא בסופו של דבר הרשות מחויבת לשלם על פי ההסכמים הקיבוציים.
עמרם מצנע: האם יש רשויות שבגלל שזה מכביד עליהן, הן לא משלמות?
עמרם מצנע: האם אתם יודעים על כך?
<מיכל מנקס: לא ידוע לי על דבר כזה.
<מיכל מנקס: לא ידוע לנו על דבר כזה ואנחנו נשמח לפנות ולסייע היה וזה קיים.
עמרם מצנע: את זה אני רשמתי לעצמי, את עניין הפיקוח והבקרה שללא ספק הוא שטח הפקר מוחלט ואנחנו נטפל בו.
עמרם מצנע: גם אני חושב שברוב המקרים הרשויות עומדות בהסכמים הקיבוציים.
עמרם מצנע: להערכתי כך זה ברוב המקרים, ואני אומר להערכתי.
עמרם מצנע: אני אסביר לכם איך יושבת החשבת או האחראית על השכר ברשות כל חודש ועושה את השכר.
עמרם מצנע: לצורך העניין יש סייעת א', לסייעת הזאת יש פרופיל ונניח יש לה אפס שנות ותק והיא עובדת עשרים שעות.
עמרם מצנע: יושבת החשבת, לוקחת את הלוח שהיא מקבלת ממשרד החינוך שם יש טבלת שכר ושם כתוב שאם יש לה 11 שנות ותק, היא מקבלת כך, אם יש לה אפס שנות ותק, היא מקבלת כך, ובסוף כתוצאה גם מהשעות, גם מהוותק וגם מההסכם הקיבוצי מתקבל איזשהו מספר שהוא הרבה הרבה יותר נמוך מהיקף השכר כי הוא לא מנוצל.
עמרם מצנע: יש כאן שאלה נוספת.
עמרם מצנע: הלא משרד החינוך מקצה סכום גלובלי שנתי שהוא מבטא 12 חודשים, אבל הסייעת עובדת רק עשרה חודשים או פחות.
עמרם מצנע: מה קורה אז?
עמרם מצנע: האם הרשות – וזה אני לא יודע ואני שואל אתכם – משלמת עבור עשרת החודשים יותר פר חודש?
<דן בן חיים: אני אחראי על השכר במרכז השלטון המקומי ועל הסכמי העבודה.
עמרם מצנע: או שיש כאן באמת איזשהו כסף שנופל בין הכיסאות?
יפעת קריב: חשוב לציין שמשרד החינוך מעביר לכל 12 החודשים.
עמרם מצנע: הוא מעביר שנתי.
עמרם מצנע: יש תקציב שנתי.
<קריאה: איפה החופשות שמקזזים לנו?
יפעת קריב: הכסף הזה עובר במאה אחוזים ממשרד החינוך.
עמרם מצנע: אנחנו צריכים לברר.
עמרם מצנע: אחת הבעיות שלנו היא שאנחנו לא מיושרים על עובדות.
עמרם מצנע: כשלא מיושרים על עובדות, אי אפשר לתקן כי אז כל אחד יוצא אחר כך עם זה שהוא אמר את כל מה שהוא רצה לומר אבל אי אפשר לתקן את זה.
עמרם מצנע: לכן חשוב להבין את העובדות.
<דן בן חיים: אדוני אמר נכון.
<דן בן חיים: קודם כל, יש להפריד בין הנושא של התקצוב לבין הנושא של השכר.
<דן בן חיים: השלטון המקומי או הרשות היא לא הצינור, מקבלת ממשרד החינוך אלף שקלים ומעבירה אותם כפי שהם לעובדת.
<דן בן חיים: לתקצוב יש כללים משלו ושיטות חישוב משלו.
<דן בן חיים: השכר, כפי שנאמר כאן, נקבע על פי הסכמים קיבוציים עם ההסתדרות.
<דן בן חיים: נמצא כאן נציג ההסתדרות.
<דן בן חיים: כל מי שטוען שאנחנו משלמים פחות ממה שכתוב בהסכם הקיבוצי, יודע את הדרך איך לטפל בזה ואכן פה ושם יש תקלות והנושא מטופל.
<דן בן חיים: לעניין של ה-12 חודשים שנשמע כאן כאיזושהי סיסמה.
<דן בן חיים: שיטת התשלום של משרד החינוך מחולקת ל-12.
<דן בן חיים: יכלו להעביר את זה גם בתשלום אחד ויכלו להעביר גם בעשרה תשלומים.
<דן בן חיים: ההסכם הקיבוצי קבע שלגבי סוג מסוים קטן של עובדים, אלה שבאמת עוסקים רק – אצלנו זה נקרא כך – סייעת תגבור, הם עובדים עשרה חודשים מכיוון שלילד אין מסגרת ביתר התקופה.
עמרם מצנע: לתקן את המונחים.
עמרם מצנע: בית הספר עובד עשרה חודשים.
עמרם מצנע: בתי הספר הרגילים עובדים עשרה חודשים.
עמרם מצנע: זה לא נכון להגיד שבחודשיים האחרים לא עושים כלום.
<קריאה: או לא הולכים למכולת.
עמרם מצנע: יש קייטנות ואלף ואחד דברים.
עמרם מצנע: החינוך המיוחד עובד חודש וחצי מתוך החופש.
<דן בן חיים: קודם כל, ההסכמים קבעו שהסייעות הכיתתיות כמובן מקבלות גם קביעות וגם 12 חודשים והכול כרגיל כי המסגרת פועלת כפי שאמרתי.
שמעון אוחיון: הסייעות האישיות לא מקבלות.
<דן בן חיים: נכון.
<דן בן חיים: זה ההסכם עם ההסתדרות.
שמעון אוחיון: אתה אומר שזה נראה צודק.
עמרם מצנע: הוא לא אמר שזה צודק.
שמעון אוחיון: בוודאי הוא לא אמר.
שמעון אוחיון: אני שואל.
יעקב אשר: הוא לא הגורם המתקצב.
<דן בן חיים: אתמול אנחנו הגענו לסיכום עם ההסתדרות על איחוד של שני סוגים של הסכמים שקיימים לגבי הסייעות הצמודות תלמיד שאחת מהן קיבלה שכר של 12 חודשים ואחת לא.
<דן בן חיים: לפי הסיכום אנחנו נשווה בעניין הזה ונשלם שכר במשך 12 חודשים.
<דן בן חיים: שוב אני אומר שזה לא קשור לעניין של התקצוב.
<דן בן חיים: אף אחד אל גנב עד היום שום דבר.
<דן בן חיים: התקצוב ניתן לרשות אחת לחודש והשכר לפי ההסכם ניתן לעשרה חודשים כי אלה החודשים בהם עובדים.
עמרם מצנע: נמצא כאן מישהו מההסתדרות?
זהבה גלאון: איפה הכסף שהועבר לרשויות עבור החודשיים שהן לא עבדו?
זהבה גלאון: זה היה אמור להגיע לאותן נשים.
זהבה גלאון: הן היו אמורות להיות מועסקות 12 חודשים ומשרד החינוך העביר כסף לשלטון המקומי.
עמרם מצנע: אני רוצה לשמוע את ההסתדרות.
זהבה גלאון: אבל לא קיבלנו תשובה.
זהבה גלאון: איפה הכסף של החודשיים האלה?
עמרם מצנע: ההסתדרות, בבקשה.
שמעון אוחיון: בוא נלבן את זה.
עמרם מצנע: ההסתדרות עכשיו.
<שלמה שטרן: בוקר טוב ושלום לכולם.
<שלמה שטרן: אני ראש חטיבת עובדי חינוך ודת בהסתדרות המעוף ומטעם ההסתדרות אני מטפל במגזר הזה של הסייעות.
<שלמה שטרן: אכן אתמול הגענו לסיכום יחד עם השלטון המקומי על תשלום שכר ואפשרות לתת גם קביעות לסייעות שעד היום לא קיבלו את השכר במשך 12 חודשים.
יפעת קריב: רטרואקטיבית?
<שלמה שטרן: אנחנו נדון בזה במסגרת ההסכם הקיבוצי.
שמעון אוחיון: לכל הסייעות?
<שלמה שטרן: חלק נכבד מאוד מן הסייעות זכאיות לקביעות וזכאיות ל-12 חודשי משכורת.
<שלמה שטרן: יש קבוצה מוגדרת של סייעות שעובדות עם ילדי שילוב שאינן מן החינוך המיוחד.
<רויטל לן כהן: זה חינוך מיוחד.
<קריאה: זה חינוך מיוחד לכל דבר, לפי הגדרת משרד החינוך.
<שלמה שטרן: סייעות לילדים שאינם לומדים במסגרת החינוך המיוחד אלא משולבים בבתי הספר הרגילים, אלה שהיו במסגרת הזאת עשרה חודשים והסייעת הייתה צמודה אליהם, לאלה לא הייתה משכורת של 12 חודשים ואת זה אנחנו מתקנים וזה יתוקן בעזרת השם בימים הקרובים.
<קריאה: הן יקבלו 12 חודשים?
<שלמה שטרן: הן יקבלו 12 חודשי משכורת.
<שלמה שטרן: עד לפני מספר שנים אותן סייעות לא קיבלו אגורה אחת מעבר לשכר המינימום ולא היו להן כל זכויות.
<שלמה שטרן: בזכות ההסתדרות ובזכות מרכז השלטון המקומי הן השיגו את כל הזכויות של עובד רשות מקומית למעט את הקביעות בגלל סוג העבודה שלהן עם הילדים.
<שלמה שטרן: יש להן גם קרן השתלמות וגם ימי חופש.
עמרם מצנע: תהיה להם.
<שלמה שטרן: יש להן.
<רויטל לן כהן: אין להן.
<שלמה שטרן: מי שאומר שאין להן את זה, לא מכיר את ההסכם הקיבוצי.
<קריאה: הנה הוא.
<שלמה שטרן: אני באופן אישי חתמתי על ההסכם הקיבוצי ואני יודע מה כתוב בו.
<שלמה שטרן: יש להן את כל התנאים של עובד רשות מקומית.
<שלמה שטרן: הן עובדות על פי היקף משרה.
<שלמה שטרן: הן מקבלות ותק, מקבלות קרן השתלמות.
זהבה גלאון: היקף, משרה שעתית.
<שלמה שטרן: לא.
<שלמה שטרן: היקף משרה, חלקיות של 42.5 שעות.
<שלמה שטרן: מי שאיננו מעסיק אותן באופן הזה, רשות מקומית שאיננה מעסיקה אותן באופן הזה, איננה מקיימת את ההסכם הקיבוצי ככתבו וכלשונו.
<רויטל לן כהן: אין משרה כזאת.
<שלמה שטרן: יש משרה של סייעת לחינוך המיוחד.
יפעת קריב: מה קורה לרשות מקומית שלא נוהגת כך?
עמרם מצנע: תנו לו להשיב.
יעקב אשר: אתה מדבר על סייעת כיתתית?
<שלמה שטרן: יש כשבעה או שמונה סוגים של סייעות עם שמות שונים ומשונים.
<שלמה שטרן: היקף המשרה של עובד רשות מקומית בנוי על פי חלקיות של 42.5 שעות.
<שלמה שטרן: לסייעות כיתתיות בחינוך המיוחד, חישוב המשרה איננו בחלקיות של 42.5 שעות מכיוון שכמעט ואין מציאות שילדים יושבים בכיתה במשך 42.5 שעות.
<שלמה שטרן: לכן יש פרמטרים שונים שמיטיבים אתן את השכר ביחסיות של היקף המשרה.
<שלמה שטרן: הן אמורות לקבל את כל הזכויות של עובד רשות מקומית למעט הקביעות ואני מקווה שבימים הקרובים נתקן את ההסכם הקיבוצי של סייעות שנקראות סייעות שילוב או חונכות.
יפעת קריב: רטרואקטיבית.
<שלמה שטרן: אני לא יודע.
<שלמה שטרן: זה תלוי במשא ומתן יחד עם השלטון המקומי.
זהבה גלאון: אני שמחה שזה קורה.
זהבה גלאון: זה היה צריך לקרות מזמן אבל אני שמחה שזה קורה.
זהבה גלאון: מה אתם עושים – שאלה את זה גם חברת הכנסת יפעת קריב – לגבי ההתייחסות הרטרואקטיבית?
זהבה גלאון: היה צריך לעשות את זה מזמן ועת חתמתם על ההסכם ההוא לא עשיתם את זה.
זהבה גלאון: בוא נלך חמש שנים אחורה.
זהבה גלאון: אתם הרי לא בדקתם.
זהבה גלאון: עשיתם את ההסכם עם השלטון המקומי ולא בדקתם שהשלטון המקומי אכן מיישם.
זהבה גלאון: משרד החינוך גם הוא לא בדק שזה קורה ולא אתם, ההסתדרות.
זהבה גלאון: איך מוודאים שהן מקבלות את הכסף הזה רטרואקטיבית?
זהבה גלאון: תחילו את זה רטרואקטיבית.
זהבה גלאון: כשאתם רוצים, אתם יכולים.
זהבה גלאון: מדברים על 3,000 נשים.
זהבה גלאון: השאלה השנייה.
זהבה גלאון: מה קורה לסייעת שעובדת רק עשר שעות בשבוע?
זהבה גלאון: מה אתם עושים עם מי שעובדת בחלקיות משרה?
זהבה גלאון: המקסימום הוא שלושים שעות, כמו שאנחנו יודעים.
<שלמה שטרן: לא כולן.
<שלמה שטרן: יש כאלה שעובדות 42.5 שעות.
זהבה גלאון: כמה כאלה אתה מכיר?
יעקב אשר: בודדות.
<שלמה שטרן: מכיוון שיש כשבעה או שמונה סוגים של סייעות, יש כאלה שעובדות 42.5 שעות במלואן ויש כאלה שהמסגרת שמשרד החינוך הקציב לה הן שלושים שעות והן עובדות שלושים שעות שבועיות חלקיות 42.5.
<שלמה שטרן: אם יש תקצוב של עשר שעות, הן עובדות עשר שעות חלקי 42.5 שעות.
יעקב אשר: אנחנו מסתובבים סביב עצמנו.
יעקב אשר: קודם כל, זה מבורך מאוד ההסכמות אליהן הגעתם אבל אני חושב שאם נעשה איזושהי סטטיסטיקה בישובים שהרשויות מקבלות בסופו של יום עבור העסקה של הסייעות, זה לא עלה על שלושים שעות ולא רק שלא עולה על שלושים שעות אלא זה גם לא מגיע לשלושים שעות.
יעקב אשר: בסופו של יום הסייעת כסייעת, כאדם עם שם, חיה ממשכורת הרבה יותר נמוכה כי היא עובדת בחלקיות משרה.
<נטע לוי: 2,500 שקלים בחודש.
יעקב אשר: כן, והבעיה היא בהשלמה של השעות האלה.
יעקב אשר: שם הפנס בתקצוב, בהחלטה הזאת באותם סלים שהם סלים שאין להם מספיק שעות לצרכים של הילדים.
<שלמה שטרן: אין לי אלא לברך אותך על מה שאתה אומר, חבר הכנסת אשר.
<שלמה שטרן: העניין הזה צריך להגיע לקובעי המדיניות במשרד החינוך שמקציבים את הכסף.
<שלמה שטרן: אנחנו חותמים הסכם קיבוצי על סמך הנתונים שמעבירים אלינו, על סמך התקצוב שמרכז השלטון המקומי מקבל ויכול לתת לעובדות.
עמרם מצנע: מה שכן קשור בכם, יכול להיות הצורך להגדיר כמשרה לא 42.5 שעות כי אין חיה כזאת.
<שלמה שטרן: חלק מהסייעות עובדות.
<רויטל לן כהן: משרד החינוך לא נותן יותר משלושים שעות.
עמרם מצנע: רויטל, אני בסוף אוציא אותך.
<אביהו מאיר גמליאל: הדיון הוא על עובדות והעובדות שהוא מציין הן לא נכונות.
עמרם מצנע: אתם לא יודעים שבמדינת ישראל המשמעויות והמסקנות ברורות ורק על העובדות מתווכחים?
<שלמה שטרן: אני יודע שיש כאלה שעובדות 42.5 שעות.
<שלמה שטרן: יש.
<שלמה שטרן: יש מעט אבל יש.
עמרם מצנע: גם אני מצטרף לברכות על כך שחלק מהדברים נראים שהם בתהליך תיקון בין ההסתדרות לשלטון המקומי וזה חשוב וטוב אבל אני חוזר ואומר שלפתחכם יש את הנקודה כמייצגי עובדים, להגדיר כנראה את המשרה המלאה של סייעת לא כ-42.5 שעות.
עמרם מצנע: דרך אגב, יש סוגי משרות כאלה במשק, אפילו מורים ובכל מיני מקומות.
<נטע לוי: החינוך המשלים.
עמרם מצנע: תרשום את הסוגיה הזאת כי אחרת באמת לא רק שהתקן המלא של 42 שעות עם 11 שנות ותק זה שכר מינימום, אולי עם פלוס מסוים, אלא שמתוך זה אין אף אחת שיכולה בכלל להגיע לשכר המלא הזה בגלל כל הסיבות הבעייתיות שבדרך ועל כן לא עשינו את עבודתנו שלמה.
עמרם מצנע: משרד החינוך, אנחנו נתקענו בעוד שני נושאים.
עמרם מצנע: אני רוצה שתגידו רק כמה מלים בנושא הראשון שהוא ההכשרה והמקצועיות ובנושא השני שהוא הקשר עם ההורים.
<עופרה שריד: סליחה, ברשותך, אנחנו רוצים עוד שאלה לגבי סוג הסייעות.
<עופרה שריד: שמחנו על הבשורה שקיבלנו.
<עופרה שריד: אני סייעת רפואית.
<עופרה שריד: לא כל כך הצלחנו להבין מי מתוך האוכלוסייה שגזרו עליה עכשיו גזרות טובות זוכה בעניין הזה.
<עופרה שריד: אם אפשר לפרט מי הסייעות שהחל מעכשיו ייהנו מ-12 חודשי משכורת.
<עופרה שריד: ברשותך, אנחנו רוצים את ההגדרה.
יפעת קריב: הוא אמר שהרוב יקבלו את ה-12 משכורות.
<עופרה שריד: אנחנו רוצים, אם אפשר, לקבל את ההגדרות.
עמרם מצנע: שלמה, בבקשה.
<שלמה שטרן: בשלב זה סיכמנו לגבי סייעות שילוב, מה שנקרא חונכות.
<שלמה שטרן: לגבי סייעות רפואיות עדיין לא דיברנו.
<שלמה שטרן: אני לוקח את הכפפה הזאת ואני ארים אותה.
<רויטל לן כהן: אפשר לבקש בוועדה שהם גם ישתפו את הסייעות בדיונים?
עמרם מצנע: משרד החינוך, אני מבקש שתאמרו כמה מלים על שני הנקודות שעדיין לא עסקנו בהן.
עמרם מצנע: מה שבטוח, אני אמרתי את זה בפתיחת הדיון, אבל זה מתחדד מאוד בדיון הזה, שיש כאן כמה סוגיות וכל אחת בפני עצמה מורכבת ומסובכת.
עמרם מצנע: זה בהחלט מחייב להבין שכל אחת מהסוגיות, יש לה גם השלכות רוחב האחת על השנייה אבל בסופו של דבר זה שלם אחד גדול.
עמרם מצנע: אני כבר אומר למשרד החינוך שאחת מההנחיות שלי בסיכום הדיון הזה תהיה שאתם צריכים – אמרתי את זה גם בדיון על הנושא של ההסעות שעוד מחכה לנו לשבת אתכם על המסקנות – לעשות תכנית אב שלמה שמנסה גם להגדיר את הפערים.
עמרם מצנע: זאת אומרת, כשאתם באים ואומרים – ואני חוזר למה שנאמר בפרק הראשון – שבכיתות התקניות יש כיתות לא תקניות בגלל פרך, צריך להציג את המשמעויות בין אם זה אחר כך הולך לשר החינוך או לשר האוצר או לשניהם ביחד כדי להבין מה הם הפערים למצב הרצוי.
עמרם מצנע: לאחר מכן אפשר לדון על מה שרוצים אבל בעניין הזה קודם כל צריך לסמן את הפערים.
יפעת קריב: אפשר שהשלטון המקומי ייתן גם הוא דין וחשבון בנושא הזה.
<נטע לוי: אפשר לציין שהגיעו סייעות חינוך מיוחד ומשלבות מכל הארץ, מעפולה, מנתניה, מתל אביב ומפרדס חנה והן לא זכו לדבר?
<נטע לוי: האם אפשר לתת להן רשות דיבור?
<זאב גולבלט: כנ"ל גם הורים.
עמרם מצנע: אנחנו נאלץ לסיים בשעה 11:00.
<רויטל לן כהן: אפשר לעשות יום עיון.
עמרם מצנע: רויטל, את יודעת שאני אוהב אותך אבל במנות קצובות.
עמרם מצנע: ב-11:00 יש לנו את מועצת התלמידים הארצית וזה נושא לא פחות חשוב.
עמרם מצנע: כפי שאנחנו לוקחים כל נושא ולא מזניחים אותו, אני מתחייב שאנחנו נמשיך בדבר הזה.
<נטע לוי: הן פשוט לקחו יום חופש וזה מאוד מאוד מסובך בחינוך המיוחד.
עמרם מצנע: אני מקבל את בקשתך.
עמרם מצנע: אנחנו נעצור.
עמרם מצנע: יעידו הסייעות שלא מדברות אלא רק מקשיבות שאנחנו ערים לבעיות ובאמת רוצים למצוא דרך לפתור אותן ברצינות.
<זאב גולבלט: כבוד היושב ראש, אני מבקש שגם ההורים יקבלו את זכות הדיבור.
<זאב גולבלט: לא אני.
<זאב גולבלט: אני מבטיח שזה לא יהיה אני אלא אחרים, אלה שיש להם את הילדים בחינוך המיוחד.
עמרם מצנע: אני לא מבטיח.
עמרם מצנע: מי מהסייעות?
<אריאלה אברהם: בוקר טוב.
<אריאלה אברהם: שמי אריאלה אברהם ואני סייעת חינוך מיוחד קשה, קרי CP, ילדי שיתוק מוחין, בעפולה, בבית ספר יובלים וגני יובלים.
<אריאלה אברהם: אני עובדת בגנים.
עמרם מצנע: בואי ספרי על עצמך.
עמרם מצנע: כמה שנים את עוסקת בזה?
<אריאלה אברהם: אני עובדת 12 שנים כסייעת בחינוך המיוחד הקשה.
עמרם מצנע: את סייעת צמודה או בגן?
<אריאלה אברהם: אני בגן וחברתי שנמצאת כאן היא בכיתה.
<אריאלה אברהם: אנחנו עושות את אותה עבודה אלא שההבדל בינינו הוא שמדובר בגילאים שונים.
עמרם מצנע: יש לך קביעות?
<אריאלה אברהם: כן.
<אריאלה אברהם: יש לי קביעות.
<אריאלה אברהם: אני מקבלת את כל התנאים אבל משום מה אני נחשבת כגורם חינוכי אבל השכר שלי הוא שכר מינימום.
<אריאלה אברהם: כשאני עוסקת בעבודה רגילה של סייעת בגן רגיל פלוס העבודות של הפרה-רפואי שהן פיזיותרפיה, קלינאי תקשורת, מרפאה בעיסוק, שהיא נמצאת יום אחד בשבוע והתפקיד הוא שלי למשך כל השבוע אבל על זה אני לא מקבלת שכר.
עמרם מצנע: את לא מרפאה בעיסוק.
<אריאלה אברהם: אני לא אבל אני ממשיכה וממלאת את ההוראות של המרפאה בעיסוק.
עמרם מצנע: את נמצאת בגן במשך כל שעות הפעילות של הגן?
<אריאלה אברהם: בוודאי.
עמרם מצנע: כמה שעות שבועיות?
<אריאלה אברהם: אני עובדת משעה 7:30 עד 15:30.
<אריאלה אברהם: מלא.
<אריאלה אברהם: אני נחשבת כמועסקת במשרה מלאה.
<אריאלה אברהם: נחשבתי במשך כמה שנים כמועסקת במשרה מלאה והשנה הוסיפו לנו את השעה הנוספת ועדיין אני משרה מלאה.
<אריאלה אברהם: זאת אומרת, לא השתנה שום דבר.
<אריאלה אברהם: השכר שלי למעשה קטן בהרבה ביחס לשנים קודמות ואני לא יודעת למה.
<אריאלה אברהם: אני מרימה ילדים כבדים ואני עובדת עבודה פיזית ונפשית.
<אריאלה אברהם: אין לנו תמיכה נפשית ואף אחד לא נותן לנו סיוע.
<אריאלה אברהם: אני חושבת שזה דבר שצריך לקחת אותו בחשבון.
שמעון אוחיון: מה קורה עם הדרכה?
עמרם מצנע: אחרי 12 שנים, היא יכולה להדריך.
<אריאלה אברהם: אני יכולה להגיד מה עושה לסייעת בחינוך המיוחד הקשה.
<אריאלה אברהם: פשוט זורקים אותה למים ואומרים לה: זאת העבודה.
<אריאלה אברהם: יש צעירות שבאות בבוקר ואומרות שהן באות לעבודה והן רוצות להחליט והן מסתכלות כי אני לא מסוגלת להתמודד עם ילדי CP במצב קשה ולכן אני תופסת את הרגליים שלי והולכת הביתה ויש כאלה שכן.
<אריאלה אברהם: קורים הרבה פעמים שאנחנו חולות מהעבודה כי אף אחת לא רוצה לבוא לעבוד בעבודה פיזית שהיא קשה ועבודה נפשית שהיא קשה.
<אריאלה אברהם: אף אחת לא רוצה להתמודד עם זה בפרט שהשכר לא מפצה.
<אורן בק: שמי אורן בק, אני מורה והורה לילד.
עמרם מצנע: אני רוצה לשמוע סייעות או סייעים.
<שרה וענונו: אני סייעת כיתתית בבית ספר נווה שאנן ביפו, סייעת כ-14 שנים ומשתכרת כ-4,500 שקלים וזה כולל בתוך השכר 250 שקלים גמול השתלמות.
<שרה וענונו: כי אני בחינוך המיוחד.
<שרה וענונו: אני סייעת כיתתית.
עמרם מצנע: בכיתה של חינוך מיוחד בבית ספר רגיל.
<שרה וענונו: בכיתה של חינוך מיוחד.
<שרה וענונו: אני בעצם יד ימינה של המחנכת.
שמעון אוחיון: כמה שעות את עובדת?
<שרה וענונו: 28 שעות.
<שרה וענונו: זה המקסימום.
<שרה וענונו: אין מעבר.
<שרה וענונו: הייתי רוצה לעבוד עוד שעות אבל זה מה שמאפשרים לנו.
שמעון אוחיון: זה מוגדר כחלקיות משרה, של מה?
<שרה וענונו: 73.68 אחוזי משרה.
עמרם מצנע: מה זאת אומרת אין יותר מזה?
<רויטל לן כהן: בסוג הכיתה הזה, אלה מקסימום השעות.
<שרה וענונו: אלה השעות שמוקצבות לבית הספר.
עמרם מצנע: את לא נמצאת בכל השעות של הכיתה.
<שרה וענונו: בכל השעות.
<שרה וענונו: אני יד ימינה של המורה.
<שרה וענונו: אני מתחילה את יום העבודה שלי ב-7:30 בבוקר וזאת תורנות שלי לבד עם הכיתה.
<שרה וענונו: זה נקרא הבוקר השקט וזה בוקר עם פצצה מתקתקת.
<שרה וענונו: בבית הספר בו אני מלמדת הוא מוגדר כהפרעות התנהגות קשות, לקויי למידה ובעיות של קשב וריכוז.
<שרה וענונו: זה אומר מ-7:30 עד 1:30 אני צמודה למחנכת.
עמרם מצנע: בית הספר מסיים את הלימודים ב-13:30?
<שרה וענונו: כן.
<שרה וענונו: זה בית ספר אליו מגיעים ילדי פליטים, ילדים של עובדים זרים וערבים מהאזור.
<שרה וענונו: אני מלווה אותם גם לשיעורים מקצועיים כאשר המורה המקצועית צריכה לנהל את השיעור ואני בעצם צריכה להיות גם הסייעת, גם האימא שצריכה להאכיל, גם המרגיעה.
<שרה וענונו: כלומר, הכול מוטל עלי.
<שרה וענונו: אני גם מחלקת תרופות, כלומר, אני נותנת בבוקר את הטיפול התרופתי.
<שרה וענונו: אני צריכה כל פעם להיות מישהי אחרת.
<שרה וענונו: פעם שרה שמחבקת, פעם שרה שמאכילה, פעם שרה שמעודדת ומרימה.
<שרה וענונו: זה לא שאני באה, שמה את התיק שלי ואומרת משהו.
<שרה וענונו: אני שמה את הלב שלי, את כל כולי ומכניסה את כולם פנימה אלי ופותחת להם את הלב.
<שרה וענונו: צריך לבוא ולראות איך מתנהל יום כזה כדי להבין מה קורה.
<שרה וענונו: אם משרד החינוך משלם מאה אחוזי שכר, שיהיה גם מאה אחוזים מעסיק.
<שרה וענונו: אני מרגישה אבודה.
<שרה וענונו: אין לי אבא, אין לי אימא, אין לי ועד, אז מי אני?
עמרם מצנע: אבא שלך זאת העירייה.
<שרה וענונו: למה?
עמרם מצנע: היא משלמת לך.
עמרם מצנע: זאת סוגיה בפני עצמה.
<עופרה שריד: אנחנו מאוד מתרגשות.
<עופרה שריד: שמי עופרה ואני סייעת רפואית.
<עופרה שריד: בתחום שלי אני עוסקת 17 שנים ברפואה טבעית ובשנתיים האחרונות הצטרפתי לילד סוכרתי.
<עופרה שריד: אני אוהבת מאוד את העבודה שלי.
<עופרה שריד: העבודה היא גדולה ורחבה וכמו שאמרה שרה אנחנו הרבה מעבר לילד עצמו.
<עופרה שריד: התמיכה היא קודם כל למשפחה שזקוקה לנו ולתת בנו אמון מלא על כך שהילד שלה נמצא בידיים טובות ושומרים על הבריאות שלי עם כל בעיה אתה הוא מגיע.
<עופרה שריד: הקשר הוא כמובן בין הילד לבין הילדים האחרים שמבחינתי זו החברה, איך הוא משתלב, איך יתייחסו אליו, איך נלמד אותו לקבל את האחר.
<עופרה שריד: הקשר והתמיכה הם באופן ברור לגננת ולסייעת הקבועה בגן כי נמצא שם עוד מבוגר אחראי שרואה את צורכי הילדים, תומך, נותן ומכוון.