GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מלכה וידיסלבסקי: אנחנו העלינו לרשת, לרשות המורים והמנהלים, חומרים שמיועדים דווקא להורים, כי לנו אין נגישות להורים.
<מלכה וידיסלבסקי: העלינו מדריך להורים שנמצא באתר משרד החינוך ב"מחנכים מסביב לשעון".
<מלכה וידיסלבסקי: אבל תוכלו גם להקליד ב"גוגל" "מדריך להורים ולאינטרנט בטוח".
<מלכה וידיסלבסקי: יש לנו הרבה קהלי יעד, ואחד מהם זה המנהלים.
<מלכה וידיסלבסקי: אני, באופן אישי, יותר מטפלת בתחום המנהלים.
<מלכה וידיסלבסקי: אנחנו מוציאים כתב עת שנקרא "ארבעה מינים".
<מלכה וידיסלבסקי: יש מספר גיליונות שעוסקים בתפקיד המנהל לאפשר להתמודד עם כל המורכבויות כולל החינוך לאינטרנט בטוח, התפיסה מה זו פדגוגיה בסביבה חדשנית, הניהול בסביבה הזאת.
<מלכה וידיסלבסקי: זאת אומרת, באופן מתמיד, אנחנו מעדכנים ומוסיפים, כי גם לנו יש למידה בלתי פוסקת.
<מלכה וידיסלבסקי: החומרים האלה – שגם מורים משתמשים בהם – הם באמת נותנים גם סקירות מאוד עדכניות של המחקרים האחרונים ביותר ונקודות מבט אחרות מהאשליה הזאת של המוכר, זה לנסות לראות משהו שגם אנחנו נהיה מופתעים קצת.
<מלכה וידיסלבסקי: אני חושבת שזה ניסיון כזה.
<מלכה וידיסלבסקי: לגבי החומרה, קודם כל, הייתה תכנית התקשוב, והיא עדיין מופעלת.
<מלכה וידיסלבסקי: הצפון והדרום דווקא מוחשבו על-ידי משרד החינוך.
<מלכה וידיסלבסקי: נעשה מהלך הכשרה מקיף מאוד, וזה בלי יוצא מן הכלל לכל המגזרים.
<מלכה וידיסלבסקי: צריך לזכור שאני חושבת שהברכה הגדולה של המכשירים האלה היא שאנחנו לא צריכים הרבה ברזלים עכשיו.
<מלכה וידיסלבסקי: התחזוקה של המחשבים הנייחים יקרה.
<מלכה וידיסלבסקי: העדכון המתמיד שצריך של כל המערכות – אלה באמת עלויות, ותמיד יש את הדילמה האם לצמצם כמות ילדים בכיתה או להוסיף מכשירים.
<מלכה וידיסלבסקי: לתפיסתי, ההבנה והתפיסה שלנו של המורים היא ערך ששווה להשקיע בו יותר.
<מלכה וידיסלבסקי: היא מאפשרת לפתוח דלתות, ויש אופציות אחרות מאשר מחשב בתוך בית-ספר ביישובים, בקהילות ובכל מיני מקומות שאני חושבת שאפשר שהגופים העצמאיים והחברות יתרמו.
עמרם מצנע: יש מישהו שחושב שיש משהו שלא נאמר וחשוב.
<גילה ליטרה: אפשר לומר משהו קטן?
עמרם מצנע: אבל, בבקשה משפט.
<גילה ליטרה: קוראים לי גילה ליטרה, ואני מחנכת וסגנית מנהלת בבית-הספר "רכסים" בבאר-שבע.
<גילה ליטרה: אנחנו דיברנו, ואני חושבת שאנחנו חזרנו הרבה על עצמנו, ולי חבל כי יש הרבה דברים שאולי היינו יכולים לדבר עליהם ולא דיברנו עליהם ועכשיו הזמן קצוב.
<גילה ליטרה: אנחנו דיברנו יותר על הסיכויים ומה כן אנחנו יכולים לעשות, ודיברנו פחות על הסיכונים.
<גילה ליטרה: אני חושבת שגם צריך להבדיל בין אינטרנט וכל מה שהטכנולוגיה מאפשרת לנו כמורים בכיתה לבין הרשתות החברתיות שחוצות פעולות בית-הספר, וזה לא רק אנחנו.
<גילה ליטרה: לכן, אני חושבת שצריך לתת את הדעת.
<גילה ליטרה: אמנם הזמן קצר, אבל אני חושבת שאם אנחנו מדברים על למידה משמעותית, למידה משמעותית מתחילה באיך אני נותנת משמעות לדברים שאני עושה.
<גילה ליטרה: כדי לתת משמעות לאיך אני מעבירה את הטכנולוגיה לכיתה, להורים, למורים, לצוות ולא משנה מה, קודם כל אני צריכה למצוא את המשמעות שלי, וכאן יש את העניין של הכשרת מורים.
<גילה ליטרה: זה לא מספיק שיש מחשב בכיתה.
<גילה ליטרה: אני נכנסת לכיתות, ואני רואה מורות: בסדר, יש מקרן, יש מסך, ומעבירות מצגת.
<גילה ליטרה: מה אני עושה עם זה?
<גילה ליטרה: האם זו טכנולוגיה?
<גילה ליטרה: יש הרבה סיכונים שאני חושבת שאולי בדיון אחר צריך לקחת בחשבון ולנסות למצוא פתרונות.
עמרם מצנע: האם יש עוד מישהו או משהו?
עמרם מצנע: בבקשה, משפט וחצי.
<עידית בלכר: קוראים לי עידית, ואני סגנית מנהלת בבית-הספר "סביונים" באור-יהודה.
<עידית בלכר: בבית-הספר שלנו יש ארבע כיתות חינוך מיוחד וארבע ילדים עם סייעת אישית.
<עידית בלכר: אני רוצה להתייחס למה שאמרת קודם בעניין של ילדים משולבים.
<עידית בלכר: במסגרת השיעורים אצלנו, משולבים במקצועות הליבה - -
ג'מאל זחאלקה: שיהיה לכם בהצלחה.
ג'מאל זחאלקה: אני חוזר לדיון בכנסת.
<עידית בלכר: תודה.
<עידית בלכר: - - ושיעורים מקצועיים כמו אמנות, מוזיקה וחינוך גופני.
<עידית בלכר: בגלל שאנחנו בסיום, ובאמת אני מתחברת להרבה דברים שנאמרו כאן, אני רוצה לסכם: אנחנו מגדלים ילדים שהם ילדי המסך – דור של מסכים.
<עידית בלכר: הם כל היום, אחרי שעות הלימודים, מול מחשב, מול איזה שהוא אביזר מולטימדיה זה או אחר, קונסולות משחק וכו', וכל הזמן אני שומעת "עוד מחשבים, עוד מחשבים".
<עידית בלכר: צריך להבין שהמקור שלנו, כמורים וכאנשי חינוך, זה להביא את הילדים לתקשורת בין-אישית שחסרה להם מאוד.
<עידית בלכר: התקשורת הבין-אישית הזאת היא במפגשים אחר-הצהריים, ב"צופים", בתנועות נוער, בפעילויות שאנחנו המורים נותנים להם מענה, ולא כל הזמן האמירה פה של "עוד מחשב ועוד מחשב".
<עידית בלכר: אנחנו קצת מתבלבלים.
<עידית בלכר: נכון שאנחנו בקידמה.
<עידית בלכר: כן המורים שלנו מתוקשבים, וכן הם כל הזמן מעודכנים, וכן יש למורים היום סמארטפונים ומחשבים ניידים.
<עידית בלכר: הם בתוך העניין.
<עידית בלכר: אבל, השאלה היא המינון.
<עידית בלכר: לילדים היום חסרים מאוד התקשורת, הקשר החם, המבט האישי, יצירת הקשר.
<עידית בלכר: הם רבים המון.
<עידית בלכר: לפעמים הם פותרים בעיות באלימות.
<עידית בלכר: אני חושבת ששם אנחנו צריכים לתת את הדגש.
<קריאה: אין להם שפה.
<קריאה: הם לא יודעים לדבר.
<עידית בלכר: אין להם שפה.
<עידית בלכר: אין להם תקשורת שמעודדת קשר משמעותי.
<קריאה: דיון כזה בעוד עשר שנים - - -
<עידית בלכר: אני רק רוצה להגיד מילה לסיכום: שר החינוך אמר בכנס "להאמין, לאהוב להצטיין".
<עידית בלכר: בבית-הספר שלנו זה מה שמוביל אותנו.
<עידית בלכר: אנחנו צריכים להאמין בילדים שלנו, אנחנו צריכים לעודד אותם - -
עמרם מצנע: ולאהוב אותם.
<עידית בלכר: - - ולתת להם את האהבה, ואז הם יצטיינו.
עמרם מצנע: קודם כל, אני רוצה באמת להודות.
עמרם מצנע: אמרתי בתחילת דבריי שהמטרה שלנו במפגשים האלו היא לא לפתור בעיות של כיתות, מחשבים ועומס בכיתות.
עמרם מצנע: אלה הם נושאים שעוסקים בהם ביום-יום בצינורות המקובלים והמתאימים.
עמרם מצנע: אנחנו גם הרבה מסיירים בשטח בוועדה.
עמרם מצנע: המטרה היא לעשות מין שיחה חופשית.
עמרם מצנע: אני חושב שמבחינה זו אני לפחות מאוד נהניתי.
עמרם מצנע: זה היה מאוד מעניין.
עמרם מצנע: אתם – כל אחד בא מהעולם שלו, אבל מייצגים בעצם קשת רחבה מאוד ואלפי מורים בחינוך הממלכתי, בחינוך הממלכתי-דתי, בחינוך הלא יהודי, הערבי, הדרוזי, ואני חושב שגם לכם זו הזדמנות טובה לשמוע עמיתים שלכם שבאים לפעמים מעולמות אחרים קצת על הבעיות שמעסיקות ומטרידות.
עמרם מצנע: נקודה שנייה – אין ספק בכלל שההוראה היום הרבה-הרבה יותר מורכבת, קשה ומחייבת מאשר מורים של פעם.
עמרם מצנע: הרבה מאוד פעמים אני שומע מין התרפקות על המורים של לפני 20, 30 ו-40 שנה, וכל אחד מאתנו, בטח המבוגרים בינינו, זוכרים מורה או מורה מאוד משמעותיים.
עמרם מצנע: ההבדל הגדול הוא שהסביבה היום היא סביבה מאוד-מאוד מאותגרת, סביבה שבה נחצים גבולות, ולא תמיד יודעים לשים גבולות – גבולות של התנהגות, גבולות בין מורה לתלמיד, גבולות בין הורים לתלמידים, גבולות בין תלמידים בינם לבין עצמם, מה נכון ומה הם כללי המשמעת הנכונים; דרך-אגב, אני מניח שגם זה נושא שאפשר לדבר בו רבות.
עמרם מצנע: וכמובן יש את העובדה שהמורה הוא כבר לא מרכז ידע.
עמרם מצנע: זה לא המורה שעומד בכיתה ומספר על איזה פרק בהיסטוריה או על איזו ארץ גיאוגרפית רחוקה והילדים פעורי פה שומעים לראשונה את הסיפורים ואת הדברים האלה.
עמרם מצנע: מורה בעצם עוסק בהנחיה, בהדרכה ובלחדד או לבנות את חוש הביקורת של הילד והילדה לעולם שסובב אותם ובעצם לפתוח להם את יכולות הלמידה, את הסקרנות, את היצירתיות.
עמרם מצנע: את זה אי-אפשר לעשות בכלים של פעם בדו-שיח, אלא צריך לבנות את זה, כפי ששמענו פה מחלק מבתי-הספר, בלמידות משמעותיות ובעבודה יותר על פרויקטים, על הקשר עם העולם החיצוני וכדו' וכדו'.
עמרם מצנע: אני רוצה עוד פעם לומר שהמורה הוא דמות לחיקוי.
עמרם מצנע: אם כל אחד ואחד יזכור מי זה המורה שהוא רוצה להידמות אליו ומי זה המורה שהוא רוצה לא להידמות אליו, זה הכלים הבסיסיים איך אני בסוף מתנהג ואיך אני נתפש בעיני עצמי.
עמרם מצנע: כמובן, ואת דיברת על זה, יש את התקשורת הפתוחה והיוצרת כותרות.
עמרם מצנע: כל מי שחווה פעם שבתקשורת מדברים על משהו שהוא בקיא בו במאה אחוז, הוא יודע איזה מרחק יש בין הכותרות ובתכנים שמעבירים בתקשורת לבין האמת והמציאות.
עמרם מצנע: לאחרונה, יש גם כמה סדרות בטלוויזיה על כל נושא כיתת הלימוד והכיתה העתידית – כל כך הרבה סיסמאות וכל כך הרבה אמירות נבובות של אנשים שלא חווים את מה שאתם חווים באמת בכיתת הלימוד.
עמרם מצנע: אנחנו לרשותכם.
עמרם מצנע: אתם בהחלט יכולים לכתוב לנו ולשתף אותנו.
עמרם מצנע: תיכנסו גם לאתר של הכנסת ושל ועדת החינוך, ותוכלו לעיין בפרוטוקולים ובדיונים שנערכים פה על שלל נושאים.
עמרם מצנע: אנחנו, בהחלט, רואים את החינוך כנושא ה-מרכזי.
עמרם מצנע: לדעתי, הבעיה היום של החברה הישראלית היא לא האיראנים, לא החיזבאללה ולא החמאס, ותסלחו לי שאני אומר את זה, ואני גם בא מהדיסציפלינה של הביטחון.
עמרם מצנע: הבעיה העיקרית היא הפערים החברתיים שהולכים, לצערי הרב, בתחומים רבים, ומתרחבים.
עמרם מצנע: זו הבעיה המרכזית.
עמרם מצנע: אני אומר את זה כי המקום להתמודד עם הפערים החברתיים ולצמצם אותם זה החינוך – החינוך על שלל כמובן הפנים שלו.
עמרם מצנע: זה גם החינוך הפורמלי, ולא פחות חשוב החינוך הבלתי פורמלי.
עמרם מצנע: את, האחרונה שדיברה, באמת הערת שזה תנועות נוער, מתנ"סים ופעילות ספורט.
עמרם מצנע: בעצם, זו פעילות של 24/7 אם אתם רוצים שהיא בחופשות ובסופי שבוע, וזו יכולת באמת למצות את בניית הילד כבוגר עצמאי אחראי על מעשיו.
עמרם מצנע: המטלה הזאת מוטלת עלינו, עליכם, ואנחנו כאן בוועדה נעשה את הכול כדי לתת למעמד המורה לא רק סיסמא אלא גם תוכן ותוקף.
עמרם מצנע: נהניתי מאוד לשמוע אתכם.
עמרם מצנע: נהניתי לשמוע מורים שכבר מלמדים 20, 25 ו-30 שנה ועדיין מתלהבים.
<קריאה: ועדיין צעירות.
<קריאה: תסתכל.
עמרם מצנע: צעירות.
עמרם מצנע: מאחר ויש לי מורה כזו בבית, אני יודע מה זה.
עמרם מצנע: תרגישו טובות, כי אתם עושות/עושים את הדברים הכי חשובים.
עמרם מצנע: אנחנו פה מדברים ומברברים, אבל הדברים החשובים הם שלכם.
<קריאה: תכל'ס.
עמרם מצנע: אנחנו שמחים להמשיך במסורת של שיח מורים.
עמרם מצנע: נדמה לי שזה המפגש הרביעי.
עמרם מצנע: עד היום עשינו שיח עם מנהלי בתי ספר תיכוניים, עם מנהלי בתי ספר יסודיים, עם גננות ועם מורים.
עמרם מצנע: אנחנו מקיימים את המפגש הזה פעם בחודש והוא בעיקר נועד לקצר את המרחק בין הקו הקדמי של השטח – אתם, המורים – ואנחנו שיושבים כאן במגדל השן הזה שנקרא כנסת.
עמרם מצנע: יש לנו עניין רב מאוד לשמוע אתכם בלי מתווכים ובלי כל המסכים והסינונים בנושאים השונים וכמובן בנושא שאנחנו מגדירים לעצמנו מדי פעם נושא אקטואלי למפגש הזה.
עמרם מצנע: המפגש עם הוועדה הוא מפגש פורמלי.
עמרם מצנע: כלומר, יש פרוטוקול שמופיע אחר כך בדברי ימי הכנסת.
עמרם מצנע: אני אומר את זה לא כדי שתסננו את דבריכם אלא כדי שתהיו מודעים לכך שזה מופיע בפרוטוקולים של הכנסת וכמובן, כפי שאתם מבינים, משודר בערוץ הכנסת.
עמרם מצנע: אתי שני חברי כנסת, ד"ר רות קלדרון וד"ר שמעון אוחיון.
עמרם מצנע: הנושא אותו שמנו לעצמנו הבוקר הוא גבולות השיח הפוליטי, השיח השנוי במחלוקת, בכיתת הלימוד.
עמרם מצנע: זה לא מקרה שבחרנו את הנושא הזה, כמובן על רקע האירוע של המורה מטבעון, אבל אני לא חושב שחשוב דווקא להתייחס לאירוע הקונקרטי הזה אבל בהחלט הייתי רוצה לשמוע אתכם, מה לדעתכם ואיך אתם מסתכלים על התמונה הזאת, וזה נכון לא רק למורים לאזרחות אלא זה נכון לכל מורה שנכנס לכיתה בין אם הוא מחנך, בין אם הוא מלמד נושאים המשיקים ישירות לקונפליקטים בתוך החברה הישראלית.
עמרם מצנע: הוא מורה, הוא מחנך, הוא מנהיג ואי אפשר לסגור את כיתת הלימוד או את בית הספר אחרי חומות כאשר הסביבה והמציאות הישראלית לא חודרת לתוכה.
עמרם מצנע: לכן הנושאים האלה עולים בצורה זו או אחרת להערכתי בכל מפגש ובכל הזדמנות בתוך הכיתה ומחוץ לכיתה במפגשים שאתם עורכים.
עמרם מצנע: אני לא רוצה להרבות בדברי הפתיחה.
עמרם מצנע: אני כמובן אומר את דעתי בסוף הדיון כדי לא להשפיע על דעתכם אבל כבר אמרתי שאין ספק שאי אפשר להקיף את בית הספר בחומות, בעיקר כאשר אנחנו מחנכים את הצעירים להיות אזרחים נאמנים, אנשים נאמנים למשפחותיהם ולסביבה בה הם חיים, כל אחד והסביבה שלו, ולכן הסוגיה הזאת עולה.
עמרם מצנע: אני מודה שאני פעם שאלתי, עת הייתי בראשית דרכי בפוליטיקה, ואמרו לי כל הזמן שאזהר מפוליטיקה ומפוליטיקאים, שאלתי בתמימות מה זה עניין פוליטי כדי שאני אוכל להתחמק ממנו.
עמרם מצנע: קיבלתי הרבה תשובות אבל התשובה שמאוד מצאה חן בעיני הייתה שכל דבר שהפוליטיקאים מתעסקים אתו הוא פוליטי.
עמרם מצנע: כנראה שזה נכון.
עמרם מצנע: אנחנו בהחלט חברה עם הרבה מאוד קונפליקטים פנימיים ולמרות 66 שנות עצמאות אנחנו עדיין מדינה של קבוצות ושל חברות עם קונפליקטים פנימיים גם בתחומים המוגדרים מאוד מאוד פוליטיים כמו נושא הסכסוך הערבי-ישראלי אבל גם בנושאים אחרים כמו דת ומדינה, משפחה מהי וכמובן על זה יש היום דיון וויכוח, ועוד דברים רבים אחרים.
עמרם מצנע: זאת הפתיחה שלי.
עמרם מצנע: אתם יכולים לדבר גם על דברים אחרים שאתם רוצים כי הנושא לא מוגבל דווקא לנושא ששמנו על סדר היום.
עמרם מצנע: אנחנו נהיה כאן עד 10:45 ואני מקווה שיהיה לנו מעניין.
<ישראל ברגר: ישראל ברגר מאורט קריית ביאליק.
<ישראל ברגר: נגעת בדברים שלדעתי הם במהות החברה הישראלית.
<ישראל ברגר: דיברת על גבולות השיח.
<ישראל ברגר: גבולות זה דבר מאוד מאוד לא ברור, גבולות של הורים, גבולות של תלמידים, גבולות של פוליטיקאים, אחריות.
<ישראל ברגר: דיברת על שיח פוליטי.
<ישראל ברגר: מה זה שיח?
<ישראל ברגר: מהי תרבות השיח?
<ישראל ברגר: תרבות השיח, אני חושב שהיא בחסך.
<ישראל ברגר: אני רואה את תרבות השיח שהיא מאוד מאוד אלימה, ואני לא מדבר על אלימות פיזית אלא על אלימות מילולית, גם במשכן, גם בחברה, גם בחוץ, ברחוב ובבתים, גם בקרב בני הנוער ואני חושב שהייתה בשבוע שעבר כתבה מאוד יפה בטלוויזיה שדיברה על אלימות בין בני הנוער.
<ישראל ברגר: חסר לי מאוד לטפל בנושא הזה מגיל מוקדם, לדבר עם הילדים בנושא של סובלנות.
<ישראל ברגר: השנה זה ה-אני זה אחר ובתור סיסמה זה מאוד מאוד יפה כשאנחנו מדברים על זה בשיח החינוכי אבל בפועל, חוץ מפעילויות כאלה ואחרות מינוריות, אני לא רואה את זה ברחוב ואני לא רואה את זה בחברה.
<ישראל ברגר: אני חושב שלכם חלק בזה כי לדעתי אתם מעצבי החברה.
<ישראל ברגר: אנחנו מנסים לעצב את דור העתיד.
עמרם מצנע: פעם נכנסתי לכיתה ב' או ג' והמורה אומרת לילדים: ילדים, תתנהגו בסדר, כאן זה לא כנסת.
<ישראל ברגר: אתם עוסקים בפוליטיקה, אתם מתווכחים על דברים מהותיים ואתם מאוד חברים לאחר מכן אבל את זה החבר'ה לא רואים.
<ישראל ברגר: הם לא רואים את ה-אני מול אני מעבר לוויכוח הפוליטי שהוא בסדר והוא לגיטימי.
<ישראל ברגר: הם לא רואים את האדם מאחורי האמירה הפוליטית הבוטה לפעמים, המאוד מאוד מוחצנת, המגמתית וזה מה שהחבר'ה קולטים.
<ישראל ברגר: הם קולטים את המסרים החברתיים, ראה בית חולים הדסה שלשמחתי הגיע היום לאיזשהו פתרון, שהמנכ"ל שלו היום הוא מנכ"ל ביטוח לאומי.
<ישראל ברגר: זאת אומרת, יש כאן דברים שלנוער מאוד מאוד לא ברורים.
<ישראל ברגר: אם אבא בבית מדבר עם הילד על ערכים ואחר כך כשיש קונפליקט על הכביש הוא מקלל את הנהג ממול, הילד שואל איפה הערכים שהאבא כל כך מטיף להם ובפועל הדוגמה האישית שהוא נותן לו לא קיימת והילדים מאוד מאוד חכמים.
<ישראל ברגר: לדעתי צריך להתחיל את הדבר הזה מגיל מאוד מאוד צעיר, לסגל להם יכולות של דיבייט, של אמנות הוויכוח.
עמרם מצנע: תן לנו קצת מהכיתה שלך.
עמרם מצנע: יש דברים שאתה לא אומר אותם ולא עוסק בהם כי אתה חושש?
<ישראל ברגר: אני כן עוסק בעולם שלי.
<ישראל ברגר: אני מחנך כיתת שוחרות.
<ישראל ברגר: יש פרויקט מאוד מעניין, פרויקט שנקרא פרויקט טוב, והוא לקחת ילד שהוא עם הישגים לא מאוד גבוהים כך שבסוף כיתה י"א הוא מסיים בגרויות ומכיתה י"ב הוא לומד טכנאות.
<ישראל ברגר: הוא יוצא לחיים טכנאי והנדסאי.
<ישראל ברגר: הילדים שלי השנה עלו על מדים.
<ישראל ברגר: אנחנו מדברים על סובלנות, אנחנו מדברים על האחר.
<ישראל ברגר: הכיתה היא הכיתה היחידה שלובשת מדים בתיכון של 1,400 תלמידים.
<ישראל ברגר: אנחנו מדברים על סובלנות, על אורך רוח.
עמרם מצנע: זה שחרות של בית הספר הטכני?
<ישראל ברגר: לא.
<ישראל ברגר: של חיל חימוש.
<ישראל ברגר: איך שאתה מציג את עצמך, כך רואים אותך בחברה, תרים את הראש, תהיה גאה, תסביר את עצמך, כשיש לך ויכוח אל תתלהם אלא תחשוב טוב, תתפוס את הבן אדם שמולך במצב שהוא יהיה מסוגל לקלוט את הדברים.
<ישראל ברגר: בזה אנחנו עוסקים הרבה.
<ישראל ברגר: הרבה סדנאות דילמה בכיתה, איך אתה נוהג במצבים של כמעט עימות ומה תעש והאם אתה מצטער על שנהגת בצורה מסוימת.
<ישראל ברגר: יש פעילות מאוד מאוד ענפה בכיתה שלי סביב הנושאים האלה.
עמרם מצנע: הצטרף אלינו חבר הכנסת גנאים.
<מוסא אבו סעד: גם לי בבית הספר יש כיתת טוב אבל אני עדיין לא נמצא במקום של המדים.
<מוסא אבו סעד: יש לי בעיה בבית הספר שעדיין – וזה קשה לי – הילד לא מביא את עצמו בהגדרת זהות נכונה ושם הבעיה.
<מוסא אבו סעד: כשאני מדבר עם הילד שלי והוא לא יודע והוא מבולבל.
<מוסא אבו סעד: כל יום הוא מגיע והוא לא יודע מה הוא.
<מוסא אבו סעד: אני חושב שזאת נקודה.
עמרם מצנע: בין אילו זהויות הוא מתלבט?
<מוסא אבו סעד: אם הוא מגדיר את עצמו פלשתינאי חי במדינת ישראל, אם הוא מיעוט ערבי במדינת ישראל, עד כמה ישראל קרובה אליו, עד כמה היא נותנת לו שירות, עד כמה אכפת לה ממנו, עד כמה הוא מרגיש שהכנסת הזאת מייצגת אותו.
<מוסא אבו סעד: כל יום אני נתקל בדילמות האלה.
<מוסא אבו סעד: אני יועץ חינוכי והתפקיד שלי לגבש.
עמרם מצנע: איך אתה מנהל את הדיון הזה?
עמרם מצנע: זה דיון לא פשוט.
<מוסא אבו סעד: הוא לא פשוט אבל אני לא מנהל אותו בקבוצות כי כל ילד הוא עולם ומלואו.
<מוסא אבו סעד: תאר לעצמך עד כמה אני יכול להגיע לכל ילד ולהסביר לו את זה ולתת לו נקודות היכן להתחיל ואיך הוא יכול באמת לעצב ולגבש את הזהות שלו.
<מוסא אבו סעד: זה הבלבול האמיתי.
<מוסא אבו סעד: לפני שאני מתחיל לדבר על מתמטיקה ועל אנגלית, אני צריך לחנך את הילד הזה.
עמרם מצנע: אתה באופן אישי, הזהות שלך ברורה לך?
<מוסא אבו סעד: בהחלט כי אחרת לא הייתי יושב כאן ואומר את הדברים.
מסעוד גנאים: לא חייב.
עמרם מצנע: לא אמרתי שהוא חייב.
מסעוד גנאים: תמיד יש מתח בין הזהויות.
<מוסא אבו סעד: לא.
<מוסא אבו סעד: בשלב מסוים יש בלבול אבל יום אחד צריך להיות מגובש.
<מוסא אבו סעד: אתה צריך שתהיה לך זהות מגובשת ואתה אומר אותה בכל מקום בו אתה נמצא.
<מוסא אבו סעד: לא שהיום אני בכנסת ואני צריך להתאים את הזהות שלי לפי אלה שיושבים מולי.
<מוסא אבו סעד: זאת לא זהות.
<מוסא אבו סעד: הזהות האמיתית היא זאת שאתה מגדיר לעצמך כשאתה יושב לבד ויש לך את הכוח והאומץ לומר אותה בכל מקום בו תהיה.
<מוסא אבו סעד: זאת הזהות האמיתית.
שמעון אוחיון: אולי אתה מוכן לשתף אותנו.
שמעון אוחיון: אם כבר עלה השיח הזה, מעניין מהי זהותך.
<מוסא אבו סעד: הזהות שלי מתחילה כך שאני בן אדם ואני מתחיל מהמעגל הגדול ביותר.
<מוסא אבו סעד: אני בן אדם מוסלמי ערבי שחי במדינת ישראל.
רות קלדרון: זה למשל דבר שאתה משתף את הילדים?
<מוסא אבו סעד: לא, אני לא אומר את זה בהתחלה כי אחרת כולם יגידו מה שאני אומר.
מסעוד גנאים: אבל הדיאלוג עם התלמידים הוא מאוד חשוב.
מסעוד גנאים: אני אומר לך את זה כי גם אני מורה בתיכון, הייתי מורה להיסטוריה ורכז חינוך חברתי בבית ספר תיכון בסחנין.
מסעוד גנאים: השיח הזה של הזהויות, של הניגודים ביניהן, של המתח, הוא טבעי כי אנחנו חיים בסיטואציה שהיא לא קלה אלא קשה מאוד.
מסעוד גנאים: אפשר לחיות עם כולם.
מסעוד גנאים: אני לא אומר שאתה כולם אבל אתה יכול להגיע למשוואה בה יש יציבות אצל התלמיד בזהות שלו.
מסעוד גנאים: לשתף את התלמידים בשיח ובדיאלוג זה החשוב משום שכפי שאמרת, בסוף התלמיד או הסטודנט הוא יגבש את הזהות שלו אבל הדיאלוג, לחשוף אותו או שיהיה חופש הביטוי והשיח הפוליטי משום שבסוף אתה חייב לגלוש לשיח הפוליטי כי אתה כערבי פלשתיני חי באווירה של הסכסוך, של ההפליה וכל הדברים האלה.
רות קלדרון: אני חושבת שכולנו מסכימים שצריך אבל השאלה היא איך.
רות קלדרון: אם תוכלו לשתף במכניקות ואיך עושים את זה בכיתה בצורה שאתה נשאר אתה.
עמרם מצנע: נמשיך ואחר כך נחזור אליך.
<אריק אברהם ספורטה: אני מבית הספר הדו לשוני בירושלים.
<אריק אברהם ספורטה: אני מתחבר ל-איך ולזהות.
<אריק אברהם ספורטה: בית הספר הדו לשוני הוא בית ספר שיש בו גם תלמידים יהודים וגם תלמידים ערבים, חצי-חצי, עד כיתה י"ב.
<אריק אברהם ספורטה: כבר מחזור רביעי סיים כיתה י"ב.
<אריק אברהם ספורטה: זה בית ספר בצמיחה.
<אריק אברהם ספורטה: באמת בנושא הזה של זהות – ואני מסכים למתח אבל יש עניין בין בלבול למתח – אצלנו המאוד ברור ונראה לי היום יותר מתוך רצף השנים המובהקות דווקא בגלל שהמראה נמצאת כל הזמן לידי.
<אריק אברהם ספורטה: אין בלבול זהויות אלא להפך, יש חידוד זהויות שזה קצת שונה ממה שבדרך כלל אתה חושב על בית ספר שלומדים בו יחד.
<אריק אברהם ספורטה: אני חושב שזה נכון גם לבתי הספר הדתיים-חילוניים וגם לבתי הספר היהודים-ערבים.
<אריק אברהם ספורטה: הזהות דווקא מאוד ברורה אצלנו ודווקא הערביות מאוד ברורה, אם זה נוצרי, מוסלמי, ארמני, באמת מכל הקשת.
<אריק אברהם ספורטה: גם בדואים לומדים אצלנו וכמובן יהודים, דתי, חילוני וכל המרחב הזה.
<אריק אברהם ספורטה: אם כן, קודם כל הבהירות בו יש את האחר מולי, יש משהו מאוד מחדד ומאוד ברור עם המתח שקיים כי המתח הוא באמת השלב הבא.
<אריק אברהם ספורטה: אני חושב שאחד הדברים שבאמת אתו אנחנו מתמודדים, ושאלתם איך, היא ההסכמה הברורה שקורית בבית הספר היא ההסכמה על האי הסכמה.
<אריק אברהם ספורטה: יש לנו הסכמה ברורה על כך שלא חייבים להסכים על הכול וזה נותן חופש מאוד רחב לדיון כמעט בכל סוגיה שהיא, כולל הדברים שנכנסים מהחברה פנימה, אם זאת הכנסת ואם אלה אירועים שקורים בחוץ.
<אריק אברהם ספורטה: הדברים האלה, אפשר לדבר עליהם ואנחנו מדברים עליהם לפני דברים שהם דברי קצר, זאת אומרת, אירועי טרור או דברים אחרים.
<אריק אברהם ספורטה: אנחנו בדרך כלל עושים כנסים ומדברים ומנסים גם להכיל וגם לשמוע.
<אריק אברהם ספורטה: ברור שאנחנו לא מסכימים על כל דבר.
<אריק אברהם ספורטה: זאת אומרת, יכולה להיות למישהו דעה שאני לא מסכים עמה.
<אריק אברהם ספורטה: סיפור קצרצר על חוויה שמבחינתנו משקפת את בית הספר.
<אריק אברהם ספורטה: לפני כשנתיים סביב בית הספר היה תג מחיר, היו כתובות נגד מוסלמים.
<קריאה: איפה נמצא בית הספר?
<אריק אברהם ספורטה: בית הספר נמצא בירושלים בשכונת פת, ממש על הכביש לגילה.
<אריק אברהם ספורטה: עברנו אליו לפני שבע שנים כי לא היה מקום אחר.
<אריק אברהם ספורטה: הזמנו את העירייה שבאה לנקות ותלמידי י"ב באו ומאוד רצו לראות איך מנקים את הכתובת, יצאתי אתם.
<אריק אברהם ספורטה: אז חינכתי את כיתה י"ב.
<אריק אברהם ספורטה: אחד התלמידים הערבים, גדול וחזק, בא אלי ואמר לי: אתה יודע מה צריך לעשות לאותו בחור שצייר על הקירות?
<אריק אברהם ספורטה: שיבוא ללמוד אתנו במשך שבועיים.
<אריק אברהם ספורטה: זה לא עונש.
<אריק אברהם ספורטה: מבחינתו זה היה משהו אמיתי שיראה איך חיים ביחד.
<אריק אברהם ספורטה: אני חושב שיש משהו באדם הבוגר שאנחנו מצליחים באמת להיות ביחד כשזה קורה אצלנו וזה המקום והסובלנות כלפי האחר ולא משנה אם יש לו דעה אחרת משלי.
<אריק אברהם ספורטה: זה משהו שאנחנו מביאים מהמקום שלנו וזאת הדרך שלנו.
<אריק אברהם ספורטה: באמת אנחנו מדברים ויש שיח פתוח על רוב הדברים לכל אחד מהצדדים.
<תרזה פרנקל: אני סגנית מנהלת בית ספר לבנות תיכון בירושלים, אבלינה דה רוטשילד שהשנה יהיה בן 150 שנים.
<תרזה פרנקל: אני רוצה לומר שאני מקנאה באריק גם בגלל אחידות הזהויות עליה דיברת והקנאה השנייה היא בגלל היכולת להעניק לילדים את האפשרות לדעת שלא חייבת להיות הסכמה על כל דבר.
<תרזה פרנקל: אני חושבת שאני כבית ספר דתי מתמודדת כל יום עם זה שהתלמידות שלי חושבות שחייבים להסכים.
<תרזה פרנקל: כמורה לאזרחית אני למשל נכנסת לכיתה ומיד מגיעים ויכוחים פוליטיים ומדברים על השסע הערבי-יהודי או מדברים על שסע אחר.
<תרזה פרנקל: יש ויכוחים ולא צריך לעשות כלום כדי שהם יקרו.
עמרם מצנע: התלמידות שלך יודעות מה הן דעותיך?
<תרזה פרנקל: זה בדיוק מה שרציתי לומר.
<תרזה פרנקל: לי אין שום בעיה לומר את הדעות שלי ואני חושבת שזה אפילו חשוב שאני אומר את דעותיי, השאלה אם זה חכם לומר את זה בהתחלה, כמו שאתה אמרת.
<תרזה פרנקל: אני חושבת שהם צריכים לדמיין מה אני חושבת כדי לנסות להגיב.
<תרזה פרנקל: בסופו של דבר אני כן אומרת את הדעות שלי, בגינן הן מתעצבנות הרבה פעמים, אבל למה פתחתי ואמרתי שאני מקנאה באריק?
<תרזה פרנקל: כי אחד הדברים הבעייתיים הוא שקשה מאוד לסיים ויכוח בגלל שכולם חייבים, ובחינוך הדתי בראייה של הילדים כולם חייבים, להיות ימנים.
<תרזה פרנקל: אחיינית שלי לפני שנים רבות הייתה בתנועת בני עקיבא והיא הייתה שמאלנית ואמרו לה שיש לה בעיה והיא לא יכולה להיות מדריכה.
<תרזה פרנקל: אני שזה כבר עבר מהעולם למרות שהילדות הפרטיות שלי הולכות היום לצופים הדתיים בגלל שהוא יותר פלורליסטי מהבחינה הזאת ושם אפשר להיות גם שמאלנים וגם ימנים.
<תרזה פרנקל: הקנאה שלי נובעת מכך שהיום הגבולות של השיח הם כאלה שאם אומרים דברים שהם ממש גזעניים, אני מוציאה מהכיתה ואני פשוט אומרת שזאת עבירה משמעתית מבחינתי.
<תרזה פרנקל: אין כאן חופש ביטוי.
<תרזה פרנקל: אם אומרים מוות למישהו או דברים כאלה, יוצאים מהכיתה, אבל למה בכלל אנחנו מגיעים לזה ולא לאיזשהו ויכוח תרבותי שיש בו שאלות שאפשר להתעמק בהן ולהתעניין בעצם הוויכוח.
<תרזה פרנקל: אני חושבת שזאת בעיה שלנו.
<תרזה פרנקל: מצד שני, אנחנו גרים לא רחוק מהדו-לשוני ואני לא אשלח את הילדים שלי לדו-לשוני כי אני כן רוצה לעצב זהות דתית ובבית הספר הזה לא ייתנו מספיק חינוך לזהות דתית.
<תרזה פרנקל: אני מתמודדת הרבה גם כאימא וגם כמורה עם השאלה הזאת, איך אנחנו מצליחים לייצר את זה שמותר שיהיו דעות שונות וזה מקסים שאין הסכמה.
<תרזה פרנקל: אנחנו באמת לא חייבים להסכים על הכול.
מסעוד גנאים: איך מחנכים לדעת את האחר ולכבד אותו אם כל בית הספר מלמד ומכוון לדוקטרינה מסוימת ובית הספר הוא רק דתי?
<תרזה פרנקל: דוקטרינה מסוימת מבחינה דתית, מבחינת ללמוד את ההלכות, זה לא סותר את זה שמותר שיהיו דעות פוליטיות שונות.
מסעוד גנאים: נכון, זה רצון ההורים אבל בתכניות הלימודים, בסוף אחת המטרות של משרד החינוך היא לחנך לפלורליזם.
מסעוד גנאים: זה לא רק כמו שרוצה אוחיון להעמיק את מדינת ישראל כמדינה יהודית אלא זה גם פלורליזם לקבלת האחר.
רות קלדרון: יש בית הלל ויש בית שמאי.
מסעוד גנאים: אני שואל איך הם מתמודדים עם זה.
שמעון אוחיון: אני לא רואה סתירה בזה שאנשים מתחנכים במסגרת של בית ספר דתי ובעל גישה לאומית.
שמעון אוחיון: אני בכוונה מדגיש לאומית כי היום אנחנו משתמשים בסיטונות במונחים של לאומנות ובגזענות ואפילו בלי לדעת מה משמעות המושג ובלי לחקור מה מקורו של הביטוי.
שמעון אוחיון: אני רואה שזה באמת דה לגיטימי, לטעמי, שהורים מעוניינים שילדיהם יתחנכו בזהות ויגבשו זהות מסוימת, אחר כך בוודאי כל אחד יבחר לו, ויש הסוגיה של כיבוד האחר.
שמעון אוחיון: למה יש כאן סתירה?
שמעון אוחיון: מה זה שייך?
שמעון אוחיון: לכבד את האחר זה אומר שאני אבטל את דעתי מפני דעתך?
מסעוד גנאים: גם אצלנו יש אנשים דתיים שרוצים שבניהם יתחנכו בנושאים דתיים כמו למשל איסלם.
מסעוד גנאים: אני שאלתי איך הם בתכניות הלימוד כדי לא לפספס את זה, כדי לדעת את האחר, איך עושים את זה, איך מקבלים את האחר בבית ספר דתי.
<תרזה פרנקל: אני אתן דוגמה.
<תרזה פרנקל: אני מורה לאזרחות.
<תרזה פרנקל: עכשיו בתכנית הלימודים באזרחות צריך לעשות מטלת ביצוע שמהווה עשרים אחוזים מציון הבגרות.
<תרזה פרנקל: זאת עבודה אזרחית כלשהי.
<תרזה פרנקל: אצלנו עושים את זה אחרי שמסיימים את הלימודים למבחן הבגרות, אז יש להם כבר את המושגים בראש ואז הם יוצאים לשטח.
<תרזה פרנקל: התלמידות שלי עושות את מטלת הביצוע באזרחות והנושאים שלנו הם תמיד נושאים של דת ומדינה.
<תרזה פרנקל: כל פעם הן בוחרות נושאים שונים מתוך דת ומדינה.
<תרזה פרנקל: למשל עכשיו יש לי חמש קבוצות שעושות עבודות, הן גם צריכות ללמוד לעשות ביחד את העבודה וזה לא פשוט כשיש להן דעות שונות אבל זה בכוונה.