GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוני קונר: המורה אכן צריך להיות מנהיג בכיתה ולהוביל אותה ואחראי עד אחרון התלמידים, אבל כאן יש את המקום שהמורה הוא כבר לא המרכז ולא הפרונט.
עמרם מצנע: הוא לא מרכז הידע.
עמרם מצנע: הוא ממשיך להיות מרכז.
<יוני קונר: היום מורה לא יכול לחזור ולכתוב על הלוח ולעמוד מול הכיתה.
<יוני קונר: כיום, הידע נמצא אצל כולם.
<יוני קונר: לפחות מההתנסות שלי בבתי-ספר, ואני גם מדריך בבתי-ספר, מורים נופלים בדיוק בנקודה הזאת שהם מפחדים להודות שהם לא יודעים את הכל ולתת לתלמידים להוביל לפי תחום העניין שלהם ולפי הדברים שהם אוהבים ושמסקרנים אותם.
<יוני קונר: הידע שגם נוצר כל יום כל כך גדול שאנחנו לא יכולים לכסות את הכל עם התלמידים, ובאיזה שהוא מקום המרדף הזה לכסות את החומר הוא בלתי-אפשרי, ואנחנו כן צריכים לתת להם את היכולת להתמודד עם כמות המידע הזה ולתת להם את הכישורים לעבד אותו וליצור ידע חדש.
עמרם מצנע: אמרת דבר חשוב: המרדף אחרי השגת החומר.
עמרם מצנע: עד כמה אתה מרגיש שיש לך איזו שהיא עצמאות, בין אם זה במערכת החינוך, במערכת הנושאים ובין אם זה בכלל?
<יוני קונר: זה בכמה רבדים.
עמרם מצנע: אתה מחנך כיתה ו'?
<יוני קונר: כן.
<יוני קונר: קודם כל, מבחינת הנושאים , יש כאן את הדילמה.
<יוני קונר: מצד אחד, אני לוקח את התחום ממנו אני מגיע, המדעים, ואז המיצ"ב הארצי החיצוני בוטל אבל יש פנימי, ואז השאלה היא האם רודפים עכשיו כדי שבכיתה ה' צריך לעשות איתם חזרה על חומר של כיתות ג', ד' ו-ה', או להטמיע תהליך של חקר כמו שצריך, שתלמידים חוקרים, עובדים ויוצאים החוצה – אצלנו, בבית-הספר, אנחנו עובדים הרבה בלמידה חוץ-כיתתית – ועוברים תהליך עם החומר או שעושים מרתון למיצ"ב.
<יוני קונר: אני מוכרח להגיד שלשמחתי בבית-הספר שבו אני נמצא אני מקבל את הגיבוי הזה.
<יוני קונר: אנחנו נעשה את המבחן הזה כדי לראות כמה ילדים ספגו, אבל לא נעשה את המרדף עכשיו כדי להכין אותם וכדי לעשות חזרות על מה שהם למדו בשנים קודמות.
<יוני קונר: אבל הרבה בתי-ספר, בתי-ספר מקבילים, ואפילו מההורים אנחנו שומעים את זה: "רגע, יש מיצ"ב עוד מעט.
<יוני קונר: אתם לא עושים חזרה?
<יוני קונר: אתם לא רודפים אחרי החומר?".
<יוני קונר: זה בדיוק ה-לרדוף אחרי החומר.
עמרם מצנע: דרך-אגב, העובדה שהמיצ"ב פנימי ולא חיצוני הוריד משהו מהמתח?
<יוני קונר: המבחן הזה נמצא.
עמרם מצנע: כן, אבל אין את החשש שהוא יגיע אחר כך לאיזה דירוג ומדרוג?
<קריאה: הוריד, בטח.
<קריאה: תלוי מה האג'נדה של בית-הספר.
<יוני קונר: אבל השאלה היא איך מציגים דבר כזה לתלמידים.
<יוני קונר: אומרים להם: "רגע, אנחנו שמים לכם עכשיו חוברת שאתם צריכים להתמודד אתה.
<יוני קונר: לא עשינו חזרה על הכל, ונכון שזה מכיתה ג' ובחלק נפגשתם השנה וחלק – לא, כי החומר ספיראלי".
<יוני קונר: אנחנו אומרים לכם: "טוב, תעשו את זה.
<יוני קונר: תנסו כמה שאתם יכולים", ואז מצד אחד עולה השאלה: אם זה לא נכנס לתעודה, לְמה אנחנו עושים את זה עכשיו?
<יוני קונר: לְמה להשקיע?
<יוני קונר: יש הרבה דילמות של שאלה: לְמה?
<אורית נבון: שמי אורית נבון, ואני מחנכת כיתה ו' בפסגת-זאב בירושלים.
<אורית נבון: אני רוצה לדבר, בעצם, על שני תהליכים שקורים, לדעתי, במערכת החינוך בשנים האחרונות.
<אורית נבון: מצד אחד, המערכת כן עוברת איזה שהוא תהליך של התמקצעות.
<אורית נבון: יש דרישות גבוהות יותר גם מהמורים וגם מהתלמידים.
<אורית נבון: יש איזה שהוא תהליך של אקדמיזציה גם של בתי-הספר היסודיים.
<אורית נבון: באיזה שהוא מקום האיזון בין התפקיד שלנו כמורים, כמובילי ידע, לבין התפקיד שלנו כמחנכים מופר.
<אורית נבון: למה?
<אורית נבון: מאחר ואנחנו נדרשים לתיעוד, לבדיקת מבחנים, לסטנדרטים מאוד גבוהים של עבודה, ובאיזה שהוא מקום, כך לתחושתי, אנחנו מאבדים את המקום שלנו כמחנכים, כי, אל"ף, הרבה פעמים אין זמן; הבהילות הזאת של "תכינו את הדו"חות האלה" ו"צריך להכין את המערכים האלה" וכו' – אנחנו מאבדים את המקום שלנו, את הסבלנות שלנו.
<אורית נבון: עד שאנחנו מגיעים לתלמידים הרבה פעמים הפניוּת שלנו אליהם נחלשת, כי אנחנו כל כך הרבה בדרך מאבדים שכשאנחנו מגיעים לעשות את התפקיד האמתי שלנו אנחנו כבר נשארים בלי כוחות.
<אורית נבון: יש הרבה מאוד גורמים שמעורבים.
<אורית נבון: יש הנחיות.
<אורית נבון: גם בירושלים יש הנחיות ממנח"י, יש הנחיות ממשרד החינוך ויש הנחיות של המנהל.
<אורית נבון: זאת אומרת, יש יותר מדי גורמים שלפעמים אנחנו מרגישים שהטלטלה הזאת היא לא לטובתנו ולא לטובת התלמידים.
<אורית נבון: לגבי המיצ"ב, אני חושבת שזה סימפטום של התופעה הזאת שאני מרגישה אותה מאוד חזק בשנים האחרונות.
עמרם מצנע: של התמקדות בהכנה למיצ"ב?
<אורית נבון: לא רק זה.
<אורית נבון: נלווים לזה המון דרישות, המון תקנים והמון סטנדרטים.
<אורית נבון: זה נכון שהעולם הולך לקראת, אבל השאלה היא איפה אנחנו רוצים למצוא את המקום שלנו כמחנכים.
<אורית נבון: החלק החינוכי שלנו הוא לא פחות חשוב ולא פחות משמעותית, בעיקר היום כשהילדים חשופים לכל כך הרבה תקשורת ורשתות חברתיות ולא תמיד הם יודעים לעשות את המינונים.
<אורית נבון: עוד יותר המצב שלנו נחלש, כי ההורים הרבה פעמים הם לא בעדנו – לא מתוך רוע, חלילה, או משהו כזה, אלא מתוך העובדה שהם בעצמם לא יודעים איך להתמודד עם המצב הזה.
<אורית נבון: אני חושבת שאם מעמד המורה, שדיברת עליו, היה מקבל איזה שהוא תוקף אמתי - - -
עמרם מצנע: מה צריך לקרות כדי שזה יהיה?
עמרם מצנע: לו זה היה נתון לשיקול דעתך, מה היית מצפה שיגידו לך מחר בבוקר לשנות כדי להגיע למעמד יותר טוב?
<אורית נבון: אל"ף, להוציא את התקשורת - - -
מסעוד גנאים: "אופק חדש" ו"עוז לתמורה" לא שינו את מעמדו של המורה?
<אורית נבון: לא, ואני אגיד לך למה.
עמרם מצנע: מצטרף אלינו חבר-הכנסת מסעוד גנאים.
<אורית נבון: נעים מאוד.
<אורית נבון: לדעתי, התקשורת – ברגע שיש הפצה של ידע מתוך בית-הספר לעיתונות המקומית, לטלוויזיה וכל דבר קטן שקורה מקבל ממדים מאוד גדולים וכל מורה שאמר איזו מילה לא במקום או הביע איזו שהיא דעה, ראה המקרה של אדם ורטה, כל דבר כזה מערער את העבודה החינוכית.
<אורית נבון: המעשה החינוכי הוא לא מעשה טלוויזיוני וריאליטי, והטלוויזיה לא אמורה להיכנס לתקשורת.
עמרם מצנע: קרה לכם מקרה כזה בבית-הספר או שזה פשוט מה שרואים בתקשורת?
<אורית נבון: לדעתי, זה משהו שמשפיע על כל ההתנהלות גם של הממונים מעל שמפחדים מביקורת ושזה לא ייצא, וכל כתבה שמתפרסמת באיזה מקומון מיד כל הזרקורים מופנים לכיוון המורים ולאו דווקא בכיוון החיובי.
<אורית נבון: לכן, אני חושבת שצריכים לעשות כמה תהליכים בו-זמנית גם מבחינת הכשרת המורים וגם מבחינת הניתוק בין התקשורת לבין בתי-הספר.
<אורית נבון: לא להכניס את העניין הזה.
<אורית נבון: לא להפיץ.
<אורית נבון: לא צריך לדעת בשכונה מה קרה בבית-הספר ההוא ומה קרה בבית-הספר ההוא ולעשות מזה דרמות.
עמרם מצנע: כמה ילדים יש בכיתה שלך?
<אורית נבון: 27.
<מאיה דיל: אני מאיה, יועצת חינוכית בבית-ספר קשת תלפ"ז בירושלים, ואני גם דוקטורנטית לפסיכולוגיה.
<מאיה דיל: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שעלו כאן.
<מאיה דיל: דבר אחד – אני חושבת שזה מאוד נכון לראות את מעמד המורה כקונטקסט של משהו רחב יותר שמקביל גם למעמד ההורה, מה שנקרא: הסמכות ההורית במקביל לסמכות המורית, שזה משהו שבעיניי הוא פרוץ במקביל גם בקרב בני משפחות וגם בקרב מוסדות חינוך.
<מאיה דיל: לגבי הידע שהילדים חשופים אליו ברשתות למיניהן, באינטרנט, זה נכון שהם חשופים לידע.
<מאיה דיל: אני לא בטוחה כמה הידע הזה יושב באופן מבוסס, ושם בעיניי התפקיד שלנו כמחנכים: לברור את המידע שאנחנו קולטים ולהבין את מה שאנחנו קוראים, ולא רק לראות איזו שהיא שורה שכתובה באיזו שהיא כתבה ולהגיד "וואי, אני יודע עכשיו מה קרה באילת, במצרים, בצפון או whatever".
<מאיה דיל: הידע, שאנחנו חושבים שהילדים כל כך יודעים, מטעה גם אותנו כמורים, כאנשי חינוך, וגם כהורים.
<מאיה דיל: זה לא נכון שהילדים יודעים כל כך הרבה.
<מאיה דיל: הילדים חשופים לכל כך הרבה.
עמרם מצנע: אני חושב שהנקודה היא לא שהם יודעים, אלא הזמינות כדי לדעת.
<מאיה דיל: נכון, הזמינות והחשיפה.
עמרם מצנע: זאת אומרת, המורה אומר משהו בכיתה – ואני לא יודע למי יצא לראות זאת – ואתה מיד מקבל: "המורה, כרגע הסתכלתי ב'גוגל' ואת טעית בתאריך, בשם, בקונטקסט".
<קריאה: הם מחפשים.
עמרם מצנע: הידע הוא זמין.
עמרם מצנע: הוא לא בראש.
עמרם מצנע: הוא במחשבון או בטלפון.
<מאיה דיל: נכון.
<מאיה דיל: אבל אני מקבילה את זה לחוויה המעוּותת בעיניי של הילדים שאם יש להם המון חברים בפייסבוק, אז יש להם המון חברים.
<מאיה דיל: החברים, וזה מה שאני מסבירה לפחות לילדים, הם חברים וירטואליים.
<מאיה דיל: מה זה בעצם חבר?
<מאיה דיל: אני מקבילה את זה: אז מה זה בעצם ידע?
<מאיה דיל: מה זה לדעת שזה לא קרה בתאריך הזה והזה?
<מאיה דיל: – וזה בתגובה למה שאמרת – מה אומר התאריך הזה?
<מאיה דיל: מה המשמעות שלו?
<מאיה דיל: למה זה חשוב שאני אדע את התאריך?
<מאיה דיל: התובנות, ההבנות, שלנו נכון כאנשי חינוך להעניק לילדים הן הרבה מעבר לכמה הם יכולים להגיע לדברים וכמה זה חשוף בעיניהם.
<מאיה דיל: בעיניי, החשיפה הזו היא בעוכריהם בסופו של דבר, כי הם מסתפקים במשהו שהוא מאוד פשטני, משהו שהוא כתוב על המסך, וזה בעצם התקשורת שיש, צינור התקשורת שמגיע אליהם.
<מאיה דיל: לגבי האינטרנט, הרשתות וכו', אני חושבת שגם כהורים, גם כמטפלים, גם כאנשי חינוך, נכון מאוד שנכיר את עולם התוכן של הילדים.
<מאיה דיל: אין מה לעשות, אין לנו שום דרך לעצור את זה.
<מאיה דיל: אני גם לא בטוחה שצריך לעצור את זה.
<מאיה דיל: זו ההתקדמות של העולם.
<מאיה דיל: אני חושבת שנכון שנשכיל להגביל את זה במובנים מסוימים גם כהורים וגם כאנשי חינוך, ולפרוץ ערוצים נוספים שדרכם הילדים יכולים לקבל מידע.
<מאיה דיל: זאת אומרת, לא לשים את הספריות עכשיו בצד ולא לקבל את מה שכתוב בוויקיפדיה כמובן מאליו, אלא שיהיו יותר שאלות של חשיבה, יותר שאלות של "איך אתה או את מבינים את הדברים?".
<מאיה דיל: בעיניי, זה ייתן - - -
עמרם מצנע: בבית-הספר שאת נמצאת בו, "קשת", הילדים באים עם טלפונים.
<קריאה: הם מפקידים.
עמרם מצנע: עשיתם משהו בבית-ספר, איזו חשיבה, איך להתנהג עם הטלפונים?
<מאיה דיל: בהחלט.
<מאיה דיל: אצלנו בבוקר בכל כיתה יש קופסא, ובה שמים הילדים את הטלפונים מרגע שמתחיל השיעור, לפני שמתחילה התפילה בבוקר.
<מאיה דיל: הקופסא הזאת הולכת למזכירות.
<מאיה דיל: יש עליה את שם הכיתה.
<מאיה דיל: בסוף כל יום יש תורן.
עמרם מצנע: בסוף היום, זאת אומרת בהפסקות לא מחזירים להם.
<מאיה דיל: ממש לא.
<מאיה דיל: לא להפך, אבל אם אחד הילדים לא שם בקופסא, שזה ממש לא קורה הרבה, הטלפון נלקח, והוא יכול לחזור רק להורים שבאים לבית-הספר.
<מאיה דיל: בסוף היום אותו תורן בא לכיתה ומחלק את הטלפונים.
עמרם מצנע: מעניין אותי לדעת האם יש עוד מישהו שבא מבית-ספר שבו נוהגים כך, זאת אומרת אוספים את הטלפונים בבוקר ומחזירים בסוף יום הלימודים?
<קריאה: בית-ספר יסודי.
עמרם מצנע: מי שאצלו בבית-הספר זה נהוג שיצביע.
<קריאה: יש לי משהו שונה לגמרי.
<וסים נסרה: אני וסים נסרה מבית-הספר ביר אל אמיר בנצרת.
<וסים נסרה: עצם זה שאנחנו נמצאים פה מוסיף למעמד המורה בעידן הזה.
<וסים נסרה: זה מהלך וצעד מבורך מצדכם, ועצם זה שכאילו מתוך חברי-הכנסת שנמצאים פה נמצאים שלושה שהם מהמגזר הערבי זה מוסיף עוד יותר.
ג'מאל זחאלקה: אם המורה לא טוב, אנחנו באים לדאוג.
<וסים נסרה: אבל זה נותן לנו שנרגיש שאנחנו בידיים טובות ושאנחנו הולכים למשהו יותר טוב בעתיד.
<וסים נסרה: בבית-הספר שלנו אנחנו נוהגים כך.
<וסים נסרה: רשום בתקנון בית-הספר שאנחנו אוסרים על ילדים להביא פלאפונים לבית-הספר.
עמרם מצנע: אוסרים עליהם להביא.
<וסים נסרה: כן, אבל במקרים - - -
עמרם מצנע: אמרת שזה רשום בתקנון.
עמרם מצנע: הבנתי מהאמירה הזאת שזה רשום, אבל הם מביאים.
<וסים נסרה: לא.
עמרם מצנע: לא מביאים?
<וסים נסרה: יש מצבים חריגים כמו בכל דבר אחר.
<וסים נסרה: אם יש מצבים חריגים, הם באים לבד ושמים את זה בקופסא אצל המזכירה ובסוף היום הם לוקחים את זה.
<וסים נסרה: אני צריך עכשיו להתייחס לדברים אחרים.
עמרם מצנע: איזה כיתה אתה מחנך?
<וסים נסרה: אני סגן מנהל בית-ספר.
עמרם מצנע: סגן מנהל מלמד, נדמה לי, לא?
<וסים נסרה: כן, חינוך גופני.
<קריאה: גם מלמד כמה שעות.
<קריאה: זה תלוי במורכבות בבית-הספר.
<קריאה: כמות השעות של סגן המנהל תלויה במורכבות בית-הספר.
<וסים נסרה: אתייחס לדברים שנאמרו פה, ואחר כך אוסיף עוד כמה דברים.
<וסים נסרה: היא דיברה על העומס על המורות ועל המורים, ובעיקר על המורות, אז אם נוסיף לזה שהן גם מורות וגם הורים, הן גם אימהות, זה כאילו מוסיף הרבה עבודה למורות.
<וסים נסרה: מחנכות צריכות לעבוד הרבה בבית-הספר.
<וסים נסרה: נכון שב"אופק חדש" העלו את השכר שלהם, - -
מסעוד גנאים: וגם השעות.
<וסים נסרה: - - אבל במקביל הוסיפו הרבה עבודות, שעות עבודה.
<וסים נסרה: לא נשאר להם מה לעשות בבית בשביל הילדים שלהם.
<וסים נסרה: יש הרבה דברים שהם צריכים לעשות גם לא בבית-הספר אלא אחרי בית-הספר.
<וסים נסרה: זה מכניס אותם ללחץ, - -
<קריאה: עומס.
<וסים נסרה: - - לאי נעימות בבית-הספר וגם בבית.
<וסים נסרה: אני חושב שצריך להוריד מהשעות הפרונטליות שעכשיו נמצאות - - -
מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, אולי אני יכול לשאול אותו שאלה?
מסעוד גנאים: וסים, אני חושב שאולי תתייחס לפער שבין המורים לתלמידים בכל הקשור לאינטרנט, לפייסבוק וכל הדברים האלה, משום שאני חושב שהפער הזה חשוב.
מסעוד גנאים: אני מניח שהם יודעים.
מסעוד גנאים: הילדים שלי למשל יודעים יותר ממני בהרבה.
<וסים נסרה: בהתחלה, כשחשבו על כניסת התקשוב והמחשוב לבתי-הספר, העבירו סקר למורים שיראו איפה הם נמצאים ומה מצב המורים, אבל בסופו של דבר לא התייחסו לסקר הזה.
<וסים נסרה: התייחסו לכל המורים כאילו הם באותה נקודה ושכולם כאילו יודעים באותה רמה.
<וסים נסרה: הסקר הזה לא בא לידי ביטוי אחרי שהעבירו את ההשתלמויות למורים.
<וסים נסרה: נתנו את כל ההשתלמויות לכל המורים באותו רגע ובאותה רבה.
<וסים נסרה: זה עשה עוד פער בין המורים.
<וסים נסרה: מי שבהתחלה לא ידע נכנס - -
מסעוד גנאים: בין המורים לתלמידים?
<וסים נסרה: כן.
<וסים נסרה: - - למצב לא נעים עוד יותר, ומי שידע מצא את עצמו שהוא סתם מבזבז זמן.
<וסים נסרה: התלמידים – זה לפי מה שיש להם בבתים.
<וסים נסרה: גם לא כל הבתים הם אותו דבר.
<וסים נסרה: במגזר הערבי נכנס גם התקשוב, ונכנסה הטכנולוגיה לבתים.
עמרם מצנע: יש לכם אתר בית-ספרי בבית-הספר?
<וסים נסרה: כן, בטח.
עמרם מצנע: אתם ממוחשבים בבית-ספר?
<וסים נסרה: כן, ממוחשבים ונחשבים בין בתי-הספר המובילים במחשוב ובתקשוב.
<וסים נסרה: יש לנו אתר שימושי לכל ההורים, ואנחנו מתקשרים עם ההורים דרך האתר.
<וסים נסרה: כל מה שנעשה בבית-הספר זה באופן ישיר נמצא בבתים של הילדים.
<וסים נסרה: הבעיה היא שהמורות הוותיקות לא מתמצאות בתקשוב כמו שצריך, והן תמיד מתקשות ויש להן בעיות להיות כל הזמן עם כל המטלות שמוטלות עליהן.
<וסים נסרה: כשעשו את ההשתלמויות, המהפך שהיה מהדירוג לפני "אופק חדש" ו"אופק חדש", התייחסו לטבלת השכר של כל המורים ולא התייחסו לרמת ההשכלה של המורים.
<וסים נסרה: מי שהייתה ותיקה או מורה שהיה לו שכר גבוה, אפילו - - -
מסעוד גנאים: מורים מתקשרים עם התלמידים בפייסבוק למשל?
<וסים נסרה: בפייסבוק – לא.
מסעוד גנאים: אני מתכוון לפייסבוק.
<וסים נסרה: לא, אבל מתקשרים באתר של בית-הספר ובמייל של בית-הספר.
<וסים נסרה: יש להם קשר.
<וסים נסרה: הבעיה היא שלמורות הוותיקות נתנו דרגה שהיא דרגה גבוהה והן השתוו למורים הצעירים שיש להם השכלה גבוהה.
<וסים נסרה: אם לאחד חדש יש M.A., אז הוא באותה דרגה של ותיקה יש לה ותק של 25 שנים.
<וסים נסרה: הם נחשבו באותה קטגוריה, והם עושים את ההשתלמויות שלו באותו מקום.
<וסים נסרה: יש פה בעיה רצינית שצריך לטפל בה.
<מלי חייקין: אני מלי חייקין מבית ספר "ביכורה", ואני מחנכת כיתה ו'.
<מלי חייקין: בית-ספר "ביכורה" נמצא בעמק המעיינות באזור בית-שאן.
<מלי חייקין: אני רוצה להתייחס לכל העניין של הפייסבוק.
עמרם מצנע: זה בית ספר ממלכתי?
<מלי חייקין: זה בית-ספר ממלכתי-דתי.
<מלי חייקין: אני חושבת שהיום הפייסבוק וכל הרשתות החברתיות וגם הסמארטפונים זה בעצם הרחוב שהיום הילדים שלנו נמצאים בו.
<מלי חייקין: אם אנחנו נותנים להם להיות שם בלי מבוגר או סוג של מבוגר אחראי, זה כמו לתת לילדים שלנו להסתובב ברחוב בלי אנשים מבוגרים.
<מלי חייקין: מה לעשות, הם נמצאים שם והמון.
<מלי חייקין: אני חושבת שאנחנו יכולים להכניס את כל הטאבלטים למיניהם והסמארטפונים לבתי-ספר בצורה מושכלת.
<מלי חייקין: אנחנו לא צריכים להתייחס אליהם בתור איזה משהו ש"לא שמענו ולא ראינו".
<מלי חייקין: אנחנו יכולים, וראוי שנשתמש בהם.
<מלי חייקין: הילדים שלנו – מי שהיום הוא בכיתה א' יהיה בשנת 2030 בתיכון.
<מלי חייקין: העולם שלנו מתקדם בצורה כל כך מהירה, ואנחנו חייבים להכין אותם לעולם שיהיה אז.
<מלי חייקין: בטח לא אנחנו יכולים להישאר שם, ואנחנו לא יכולים להם להגיד: "לאט-לאט, יש זמן".
<מלי חייקין: הילדים שלנו היום מתקדמים בקצב מאוד-מאוד מהיר.
<מלי חייקין: גם בקטע של הקשרים החברתיים ואיך הם יהיו, אני חושבת שאם אנחנו באמת-באמת נחשוב לעומק - - -
מסעוד גנאים: איך אתם עושים את זה?
מסעוד גנאים: זה החשוב.
<מלי חייקין: זהו, בדיוק.
<מלי חייקין: זה מה שאני רוצה להגיד.
<מלי חייקין: אם אנחנו נחשוב על זה, על איך אנחנו יכולים להשתמש בטאבלטים, וסתם אני אומרת דוגמא: אני מחנכת כיתה ו'.
<מלי חייקין: אם בשיעור אני מחלקת להם טאבלטים ונותנים להם שאלת חקר בתחילת שיעור, אני לא נותנת טאבלט לכל ילד.
<מלי חייקין: אני נותנת טאבלט לשלושה ילדים.
<מלי חייקין: יש להם פה קשר חברתי, והם חייבים קישורים חברתיים כדי לדעת איך להסתדר בשיעור כזה.
<מלי חייקין: זה לא שאנחנו אומרים להם: "קחו טאבלט, עִזבו אותנו בשקט".
<מלי חייקין: יש כאילו משהו שאנחנו פוחדים מההתרחקות שלהם מאתנו.
עמרם מצנע: את אומרת "אני נותנת טאבלט".
עמרם מצנע: יש לכם שיעורים מובנים?
<מלי חייקין: לא.
<מלי חייקין: מה שאני רוצה להגיד זה שאנחנו לא צריכים לפחד מזה.
<מלי חייקין: אנחנו צריכים להשתמש בכלי הזה.
<מלי חייקין: חייבים - - -
עמרם מצנע: אבל איך את משתמשת?
<קריאה: לכוון אותם.
<מלי חייקין: כן, למשל דבר כזה: אנחנו משתמשים בו כמו הדוגמא שנתתי, - -
<קריאה: במורה מושכלת.
<מלי חייקין: - - כן, בצורה מושכלת.
<מלי חייקין: אני רוצה לומר עוד שתי נקודות.
<מלי חייקין: יש לי ילדה בכיתה ד' ושאלתי אותה: מחר אני הולכת.
<מלי חייקין: מה את אומרת?
<מלי חייקין: היא אמרה לי: אמא, אי-אפשר שבבית הכל יתקדם ובבית-הספר הכל יישאר ישן.
<מלי חייקין: אנחנו חייבים לעשות את זה ביחד.
<מלי חייקין: אנחנו לא יכולים שפה יהיה ככה ובבית-ספר יהיה משהו אחר.
<מלי חייקין: אני רוצה לומר עוד נקודה לגבי מכללות להוראה.
<מלי חייקין: סיימתי ללמוד לפני עשר שנים, ולא הכינו אותי למה שאנחנו היום נדרשים, לא מבחינת הטפסים וכל הדברים האלה – אני מדברת באמת על נטו חינוך ואיך אני מקדמת את התלמידים שלי.
<מלי חייקין: את זה לא מכינים במכללות, וחבל.
<מלי חייקין: אני חושבת שכן חשוב לתת את הדעת.
עמרם מצנע: מה שלימדו לפני עשר שנים לא מלמדים היום.
<מלי חייקין: יש לי בצוות מורות שנולדו לפני 20 ו-30 שנה, ונוצר פער עצום.
<מלי חייקין: עוד נקודה – מישהו פה אמר על מה התפקיד שלנו.
<מלי חייקין: אני חושבת שהיום המורה צריך לדעת שהוא פחות נותן את הידע והוא יותר מנחה בכיתה.
<מלי חייקין: הוא מכוון.
<מלי חייקין: הוא היד המכוונת.
<מלי חייקין: אם באמת יש להם את כל הידע, אנחנו המכוונים.
<מלי חייקין: אין לנו הרצאה.
<מלי חייקין: באמת הידע לא נמצא אצלנו - - -
עמרם מצנע: עד כמה את מרגישה שאת יכולה לעצב את הכיתה ואת יום הלימודים ברצונך ועד כמה זה כזה מוכתב מלמעלה שאת בעצם נמצאת במסגרת?
<מלי חייקין: אני חייבת לציין שגם המנהל שלי וגם המפקח שלי ובאזור שלנו המון-המון נותנים לנו יד מאפשרת באמת כרצוננו, כמו שאתה אומר.
<מלי חייקין: זה פתוח.
<מלי חייקין: אם דיברנו פה על מיצ"בים, אני חושבת שזה שזה לא מיצ"ב חיצוני זה מאוד משמעותי.
<מלי חייקין: כן, כל אחד בוחן את עצמו בבית-הספר שלו, וזה בסדר.
<מלי חייקין: אבל, כמו שאתם אומרים, כשזה יוצא החוצה, פתאום יש דריכות אחרת.
<מלי חייקין: תודה.
עמרם מצנע: את מאחורה, בבקשה.
<ניקול גיל: קוראים לי ניקול גיל, ואני מגיעה מבית-הספר "אמירים" בבנימינה.
<ניקול גיל: האמת היא שהרגשתי קצת לא נוח עם השיח שהלך לכיוון האינטרנט והעניינים המתוקשבים, כי דווקא ביחס לדברייך, שאמרת שהחינוך נמצא בתקשורת, אני מרגישה שכל הנושאים המתוקשבים והעניינים של אינטרנט והרשתות החברתיות כן נמצאים שם בחדשות בערוץ 2 ובערוץ 1.
<ניקול גיל: אני לא מרגישה שהוועדה המכובדת הזאת – אני לא אגדיר את תפקידה, אבל אני ארגיש יותר נוח אם היא באמת תדבר סביב איזה מורים אנחנו מעצבים היום ויזה דיבור אנחנו מביאים אל הכיתה.
<ניקול גיל: אני מחנכת מזה 17 שנה ומגיל 23 אני מורה, צפיתי בהתקדמות העצומה שנעשתה גם במעמד המורה.
<ניקול גיל: ובזה אני לא תמימת דעים אתךְ.
<ניקול גיל: אני חושבת שתפקידנו ומעמדנו השתפר גם דרך "אופק חדש" וגם דרך יעדים שהמשרד הציב.
<ניקול גיל: השנה, למשל, משרד החינוך הציב יעדים ללמידה איכותית ופחות כמותית, למידת חקר.
<ניקול גיל: בית-הספר שלי הוגדר כמומחה.
<ניקול גיל: המומחיות של בית-הספר היא למידה משמעותית.
עמרם מצנע: למידה משמעותית – מה זה אומר?
<ניקול גיל: אסביר.
<ניקול גיל: קודם כל, בבית-הספר אצלנו לא לומדים מקצועות אלא אשכולות.
<ניקול גיל: האשכולות הם תחומי דעת רב-ממדיים, שבהם ילד יוצא לרוב מן הכיתה, ובזה אני לגמרי גיליתי הזדהות עם מה שאתה אמרת.
<ניקול גיל: גם אצלנו בבית-הספר שברנו את קירות הכיתה והוצאנו את הילדים החוצה, וראו זה פלא הם לומדים הרב היותר והם קשובים הרבה יותר.
<ניקול גיל: מוטיבציית הלמידה שלהם השתנתה פלאים, שלא לדבר על הדרך שבה אני קמה בבוקר סוף-סוף – בשמחה.
<ניקול גיל: ברגע שהמשרד מלמעלה ביעדים אפשר לנו לחלום, וכשהמנהלת שלי, שעד עכשיו הייתה אישה מאוד הישגית ומאוד מבקשת את הפאנץ-ליין בסוף כל שעה, אני מרגישה שמותר לי לחלום.
<ניקול גיל: האפשרות שלי לחלום מגביהה אותי כמחנכת, היא מגביהה את הילדים והיא מגביהה את בית-הספר.
<ניקול גיל: היא מגייסת את ההורים הרבה יותר אלינו.
<ניקול גיל: אני לא מדבר על חלומות.
<ניקול גיל: אני מדברת על בית-ספר שמתפקד, בית-ספר שזכה בפרס חינוך מחוזי.
מסעוד גנאים: אנחנו רוצים חולמים שם.
<ניקול גיל: זה, בדיוק, מה שאני אומרת.
מסעוד גנאים: הם מחוללי המהפכות בסוף.
<ניקול גיל: כן.
<ניקול גיל: אני מאמינה בדרך המהפכה הספציפית הזאת ששר החינוך מקדם – אני מאוד-מאוד מקווה שיותר ויותר מורים יידבקו בדבק הזה.
מסעוד גנאים: היושב-ראש שאל אותך על למידה משמעותית.
מסעוד גנאים: אנחנו שמענו את זה מכבוד השר.
מסעוד גנאים: אנחנו רוצים לדעת איך זה בשטח.
מסעוד גנאים: איך זה מחלחל?
<ניקול גיל: למידה משמעותית הופכת אותי למורה שמעורר סקרנות.
<ניקול גיל: ברשותך, אתן לך דוגמא, והרבה יותר קל לי לדבר על דוגמא: לפני ארבעה ימים יצאנו מהכיתה אל רחבה חקלאית ליד הכיתה באזור בנימינה מתחת לכביש 4.
<ניקול גיל: הילדים עשו בתהליך הזה כמה דברים שקשורים ללמידה: אנחנו נתנו להם חבל, מצפן ואבן.
<ניקול גיל: הם שירטטו לבדם ביכולת החשיבה שלהם מעגל.
<ניקול גיל: הם חילקו אותו לארבעה רבעים.
<ניקול גיל: הם ידעו להגיד מה הזווית של כל מעגל.
<ניקול גיל: אחרי שהם סיימו, הם לימדו את הילדים איך מודדים צעדים לפי מאה מטר, כמו שעושים בצבא.
<ניקול גיל: הם ידעו לפרש כמה צעדים הם עשו מבית-הספר ומה המרחק.
<ניקול גיל: אחרי גיאומטריה וגיאוגרפיה, סיימנו בשיעור תרבות ישראל ולימדנו על חוני המעגל שהיה זה שיצר את המעגל הראשון, לפחות המדובר, ודיברנו גם על העונה.
<ניקול גיל: זה לא להאמין איך הילדים חזרו לבית-הספר, וזה לא להאמין איך אני חזרתי.
עמרם מצנע: זה אירוע בית-ספרי או שזו הכיתה?
<ניקול גיל: לא.
<ניקול גיל: זו הכיתה שלי.
<ניקול גיל: אני מורה בכיתה ה'.
<ניקול גיל: אני מדברת אתכם על הבית הקטן שלי.
<ניקול גיל: אבל בבית-הספר קורים עוד תהליכים כאלה.
<ניקול גיל: אני, באופן אישי, מזמינה כל מורה כאן לנסות את התהליך הזה.
<ניקול גיל: יש בו משהו מעצים.
<ניקול גיל: הוא מחזיר אותנו לתשוקה הזאת שהרגשנו כשרק התחלנו ללמד.
מסעוד גנאים: איך מחלקים את האשכולות?
מסעוד גנאים: לפי מה?
<ניקול גיל: לפי הנושא.
<ניקול גיל: זה לפי מה שיצוק אל תוך הנושא.
<ניקול גיל: אם החלטנו ללמד עכשיו על ירושלים – אנחנו ניצק לשם את דוד המלך שזה היסטוריה, ניצק לשם גיאוגרפיה, ספרות וכל מיני דברים נוספים.
<ניקול גיל: מבחינתי, פעם חשבתי לעזוב את החינוך, ועכשיו יש לי מחשבה שנייה.
<אנתסאר עיאש: אני איניתסאר עיאש ממחוז דרום.
<אנתסאר עיאש: זה מחוז שכולם מכירים.
<אנתסאר עיאש: אני כאילו באה מירח אחר.
<אנתסאר עיאש: כולם מדברים על מה יש בבית-הספר.
<אנתסאר עיאש: היא אמרה שבתה רוצה שבית-הספר שלה יהיה כמו הבית שלה שיש הכל.
<אנתסאר עיאש: בבית-הספר היא רוצה הכל.
חנין זועבי: רוצים בית-ספר כמו בית.
<איניתסאר עיאש: כן.
<איניתסאר עיאש: היא אמרה שמותר לה לחלום.
<איניתסאר עיאש: גם לי מותר לחלום בבית-ספר בדרום שהילדים שלי ייקחו רק חלק, רק קצת, ממה שיש בכל בתי-הספר.
<איניתסאר עיאש: משרד החינוך רוצה – נותן מחשבים.
<איניתסאר עיאש: הוא לא נותן מחשב לכל ילד כמו שיש בבתי-ספר אחרים.
<איניתסאר עיאש: בבית-הספר אין לנו אפילו תשתית.
עמרם מצנע: מאיזה ישוב את?
<איניתסאר עיאש: אני נמצאת בתל-שבע, אבל אני מרשה לעצמי לדבר בשם כל בתי-הספר בדרום.
עמרם מצנע: אבל, בית-הספר שבו את מלמדת הוא בתל-שבע.
<איניתסאר עיאש: כן, יש אינטרנט כי אני ממש קרובה לבאר-שבע.
<איניתסאר עיאש: זו הסיבה העיקרית.
עמרם מצנע: זה גם ישוב מוכר.
עמרם מצנע: בית-הספר שלכם ישן או חדש?
<איניתסאר עיאש: אני לא יודעת.
<איניתסאר עיאש: הוא נבנה אולי בשנות ה-80.
<איניתסאר עיאש: אבל יש כמה בתי-ספר שהם בקרוואנים.
<איניתסאר עיאש: גם בבית-הספר שלנו יש כמה כיתות שהם בקרוואנים.
<איניתסאר עיאש: אני גם רכזת תרבותית בבית-הספר.
<איניתסאר עיאש: כשיש לנו מסיבה או משהו בעיתונאות או משהו שאנחנו רוצים לעשות ילדים, אני לוקחת כמה כיתות לכיתה אחת שיש בה מחשב כדי להקרין להם מה שיש.
<איניתסאר עיאש: אז כשלפי החוק או לפי הסדר צריך שבכיתה אחת יהיו 24 תלמידים, יהיו בה 80 תלמידים שרואים סרט אחד שמדבר למשל על יום האינטרנט או על משהו אחר.
<איניתסאר עיאש: לגבי כל מה ששמעתי, תנו לנו לחלום, כמו שחלמו כולם.
<איניתסאר עיאש: תנו לנו לראות את זה ולהרגיש את זה.
<איניתסאר עיאש: משרד החינוך נותן לנו.
<איניתסאר עיאש: מה לעשות, יש לנו "אופק חדש", וגם המורה עושה הכל כדי שהתלמידים שלו יזכו.
<איניתסאר עיאש: אני גם כמחנכת, אני רואה בעצמי גם האמא וגם האבא של הילד בבית-הספר, ואני רוצה לתת לו גם לחלום ולתת לו להרגיש הכל.
<איניתסאר עיאש: אני רואה שחסרים לו המון-המון דברים.
<איניתסאר עיאש: כמו שהיא אמרה שהיא אוהבת דוגמאות אישיות, אתן גם אני:
<איניתסאר עיאש: אתמול היינו במרכז למדעים בבאר-שבע ולקחנו לשם 180 תלמידים מהמצוינים בתל-שבע, וזה ממרכז מצוינות.
<איניתסאר עיאש: מתוך 180 תלמידים יש רק אחד שיש לו פלאפון משנות ה-80 או לא-יודעת-מה.
<איניתסאר עיאש: הוא רצה לצלם והוא לא ידע איך ומה לעשות, והוא היה בהלם מהמקום.
<איניתסאר עיאש: אלה דברים שהוא לא חלם לראות אפילו.
<איניתסאר עיאש: אני חושבת שזה המקום שבו באתי להגיד לכם: בואו ותבקרו אותנו ותראו מה יש לנו בדרום.
חנין זועבי: נשוחח על מעמד האדם.
<איניתסאר עיאש: כן, ככה לראות.
<איניתסאר עיאש: ראיתי שבבתי-ספר מדברים על טאבלט.
<איניתסאר עיאש: אנחנו עדיין חולמים על מחשב בכיתה שהיא בקרוואן, כלומר שיהיו לה תשתית ומשהו לראות.
<יהודית גידלי: יש חשמל בכיתה?
<יהודית גידלי: זה מצחיק.
<איניתסאר עיאש: זה מצחיק – זו האמת.
<איניתסאר עיאש: זו האמת שאנחנו חיים בה.
עמרם מצנע: אנחנו מבקרים בדרום.
עמרם מצנע: כמו שאת יודעת, יש בתי-ספר חדשים ויפים - -
<איניתסאר עיאש: יש חדשים ויפים אבל - - -
עמרם מצנע: - - ובתי-ספר ישנים ועלובים.
<איניתסאר עיאש: כשכולם אומרים שיש ויש ושצריך "אופק חדש" – כן, יש גם אנשים שהם במקום אחר.
<איניתסאר עיאש: בואו ותראו אותנו.
מסעוד גנאים: כל אשכול והחלום שלו.
<איניתסאר עיאש: אז החלום שלנו הוא לפחות שיהיה מחשב אחד בכיתה של 24 תלמידים, כדי ש-24 תלמידים יראו מה יש, ולא ש-85 תלמידים יראו שיש את כל התכנים שאנחנו רוצים לתת להם ביום זה.
חנין זועבי: בוקר טוב לכל המורים והמורות.