GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חביבה אייזנברג: בדיון הזה, חשוב לי לשאול אתכם ברמה של בניית תכניות לימודים - אני מלמדת דברים שנכתבו על ידי אנשים דתיים, אני מלמדת דברים שנכתבו על ידי סופרים ומשוררים ערביים - האם החברים שיושבים כאן שהזהות שלהם בהגדרה לפחות היא קצת שונה משלי, האם הם מלמדים את היצירות שנקראות בעייתיות בבתי הספר שלהם?
<חביבה אייזנברג: לעשות פאנל כזה כמו שהחברה אמרה כאן זה מאוד יפה אבל זה חד פעמי.
<חביבה אייזנברג: כשמלמדים את זה בתוך איזשהו מצע של תכנית לימודים ונותנים טעימות מכל מיני דברים, צריך לתת באמת מכל מיני דברים.
<חביבה אייזנברג: אני שואלת באמת כי אני רוצה לדעת.
<חביבה אייזנברג: יש לי בת דודה דתיה שמלמדת את אנשי ארץ ישראל היפה אבל שם תכנית הלימודים בספרות היא לגמרי שונה ואני שואלת למה.
<חביבה אייזנברג: אין שם שום דבר שהוא ברמת ההגדרה חילוני שמציג עמדות שהן יכולות ליצור איזשהו שיח קצת אחר.
<חביבה אייזנברג: אני לא יודעת מה לומדים בבתי הספר.
מסעוד גנאים: רק בבתי הספר הערביים מלמדים את הכול.
רות קלדרון: גם בלימודי ארץ ישראל מלמדים את הכול.
<מוסא אבו סעד: אני לומד הכול.
<מוסא אבו סעד: דווקא אני לא לומד את שלי.
<מוסא אבו סעד: אני לומד את האחר, אני לומד את ביאליק אבל אני לא לומד מחמוד דרוויש.
<חביבה אייזנברג: אבל ביאליק לא גורם לך לבעיות.
<מוסא אבו סעד: אני אומר מה אני לומד.
<רות דוד: אני מורה ורכזת ערבית בבית הספר כבר 18 שנים.
<רות דוד: בעניין תכנים, אני חושבת שהמקצוע שלי מאוד משרת את כל הנושא של האחר הוא אני.
<רות דוד: אני גם חושבת ששפה היא קודם כל תרבות.
<רות דוד: אני מכניסה המון תכנים תרבותיים.
<רות דוד: לדוגמה, עכשיו לימדתי על מעמד האישה בחברה הערבית ולצורך כך אני לוקחת סורות מהקוראן.
<רות דוד: אני חושבת שכל העניין של הקושי בשיח נובע באמת מבורות וברגע שנותנים ומראים לתלמידים גם את הצד האחר, זה פשוט מדהים.
<רות דוד: אני כמעט לא נתקלת בתלמיד ששואל אותי מה אני באמת חושבת ומה הדעה שלי.
<רות דוד: זה לא קורה כי זה לא רלוונטי.
<רות דוד: אני חושבת שמה שחשוב זאת החשיפה, השיח, לחשוף לתרבות הזאת.
<מיכל כהנא: כן, אבל לא זאת השאלה של חברת הכנסת.
<מיכל כהנא: לגבי השאלה מה אפשר לעשות, אני חושבת שתכניות הלימודים, ההפרדה בתכניות הלימודים היא דבר מאוד תמוה, ודאי בספרות.
<מיכל כהנא: יש לגמרי הפרדה.
<מיכל כהנא: במקצוע אותו אני מלמדת, לימודי ארץ ישראל, הייתי חברה בוועדת המקצוע וכתבנו מחדש את התכנית ובאמת נתנו את דעתנו על איחוד שתי התכניות.
<מיכל כהנא: כבר אין לימודי ארץ ישראל למגזר הממלכתי והאחר אלא יש תכנית אחת.
<מיכל כהנא: בתוך כישורי החשיבה שהכנסנו אחד הדברים הבולטים הוא באמת הנושא של דיון כאשר בעקבות סוגיה מסוימת, בעקבות נתח מסוים מהחומר מביאים דיונים מאוד נוקבים, כמובן באקטואליה וכולי.
<מיכל כהנא: אני חושבת שזה אחד הדברים המאוד חשובים, להפסיק למדר.
<אביעד לוי: אני מאורט בנימינה, מחנך ומורה לתיאטרון במשך 15 שנים.
<אביעד לוי: אני חושב שהתפקיד שלנו כמחנכים, ובעיני כל מורה הוא קודם כל מחנך לפני תחום הדעת שלו, הוא לפתח שיח בכיתה.
<אביעד לוי: שיח הוא מיומנות.
<אביעד לוי: ההגדרה של דיאלוג היא תגובה על תגובה על תגובה.
<אביעד לוי: הילדים היום הם ילדים מאוד מאוד אינטליגנטים עם הרבה מאוד ידע אבל השיח הוא לא אחד מהיכולות שלהם.
<אביעד לוי: הרבה פעמים הם חיים בעולם של ווטס אפ, תמונות, שרינג וכל מיני דברים כאלה וכשזה מגיע בכיתה לאיזשהו דיון על איזושהי סוגיה שקרתה זה עתה וצריכים באמת לשים אותה על השולחן ולדבר עליה, הם יודעים לצעוק מוות לערבים או שהם יודעים לצעוק שצריך לשרוף את כל ההומואים.
<אביעד לוי: הרבה פעמים זה נגמר שם.
<אביעד לוי: אחד הדברים שאנחנו צריכים לעשות כמחנכים זה לפתוח את הדיון, לאפשר שיח ולאפשר אותו על השאלות הנוקבות ביותר.
<אביעד לוי: לפני יומיים שוחחתי עם התלמידים שלי ואמרתי להם שאני מגיע לכאן.
<אביעד לוי: שאלתי אותם האם יש בעיניהם איזשהו נושא שלא צריך לפתוח אותו בכיתה ולדבר עליו.
<אביעד לוי: התשובה הייתה: צריך לדבר על הכול.
<אביעד לוי: אנחנו מצפים ממכם, המורים, שבעצם תאפשרו שיח שמאפשר לכולם להתבטא.
<אביעד לוי: ילדים לפעמים נותנים מונולוגים.
<אביעד לוי: אל תיתן מונולוגים אלא תגיד את דעתך ועכשיו תקשיב למה שיש לאנשים אחרים לומר.
<אביעד לוי: הקשבתי לדברים שנאמרו כאן.
<אביעד לוי: אחד הדברים היפים אצלנו בבית ספר הוא שאנחנו מדברים על דיאלוג בין תרבותי.
<אביעד לוי: אחד הדברים שאמרנו לעצמנו הוא שאנחנו רוצים לחשוף את התלמידים.
<אביעד לוי: הילדים שלנו גדלים בבנימינה, בגבעת עדה, בפרדס חנה ורצינו לצאת לרגע מהבועה הזאת כי החברה הישראלית לא מורכבת רק מהישובים האלה.
<אביעד לוי: בואו נכיר את הערבים, נכיר את הדרוזים, נכיר מיעוטים וננסה להבין בכלל איפה אנחנו נמצאים.
<אביעד לוי: דוגמה.
<אביעד לוי: אנחנו עושים חילופי נוער כפרויקט רב שנתי עם קהילה בגרמניה וילדים נוסעים לגרמניה ויחד עם הגרמנים נוסעים.
<אביעד לוי: שואלים אותם את השאלות.
<אביעד לוי: הם יושבים עם הילדים.
<אביעד לוי: אנחנו יושבים עם ילדים שסבא שלהם כנראה היה בוורמאכט או שהשתתף או שראה ואז ילדה תשאל שאלה את הילדה מגרמניה שיושבת אתה וזאת אולי שאלה לא מאוד נעימה אבל כשהילדה מגרמניה תבוא לבקר בארץ בחלק השני היא תשאל: אתם עושים דברים איומים בשטחים, איך אתם מסבירים את זה?
<אביעד לוי: אנחנו אומרים, בסדר, בואו ננסה לדבר על זה ואז נוצר מצב שפתאום נפתח שיח.
<אביעד לוי: אנחנו לא יכולים להסתתר רק מאחורי אתם גרמנים, לכם אין זכות דיבור.
<אביעד לוי: בטח שיש להם זכות דיבור והתפקיד שלנו כמחנכים הוא בדיוק לפתוח את השיח.
מסעוד גנאים: הגרמני האחרון הסתבך כאן בכנסת.
<אביעד לוי: נכון.
<אביעד לוי: אגב, שאלתם קודם מה אנחנו יכולים לעשות יותר טוב.
<אביעד לוי: אני חושב שבין היתר זאת דוגמה בעייתית שחברי כנסת באמצע שיח דמוקרטי בכנסת ישראל קמים ועוזבים את המליאה.
<אביעד לוי: מה זה אומר?
<אביעד לוי: זה אומר שילד בכיתה, אם משהו לא נראה לו, הוא יכול לקום ולצאת ויש לו את כל הצידוקים לכך.
רות קלדרון: זה לא מה שזה אומר, אבל לא בסדר.
<אביעד לוי: זה מה שהוא מבין.
<אביעד לוי: אני חושב שיש לנו תפקיד מאוד מאוד חשוב.
<אביעד לוי: גבולות השיח הפוליטי, זה באמת כלי עבודה, זאת באמת סוגיה שהיא מרתקת.
<אביעד לוי: אני מאוד שמח שיש לנו הזדמנות לדבר על הדברים האלה כי צריכים לדבר על הדברים האלה, וסליחה שאני אומר, אבל קוראים לנו משרד החינוך אבל אנחנו בעיקר משרד הלימוד.
<אביעד לוי: אנחנו פחות מתעסקים בחינוך.
<קריאה: אני לא מסכימה
<אביעד לוי: אני אומר את דעתי.
רות קלדרון: חינוך הוא לא דבר של שנה אחת.
רות קלדרון: בסופו של דבר כל שר חינוך תלוי במורה שנמצא בכיתה.
<אביעד לוי: אם תבדקו מערכת שעות של ארבעים שעות של תלמיד, מתוכן כמה שעות נשאר באמת לחנך ובאמת לפתוח שיח ולדבר?
רות קלדרון: אנחנו נציגים של הציבור שצריכים לפקח על הממשלה ולכן אנחנו רוצים לשמוע אתכם ולהעביר את זה לשרים.
רות קלדרון: בואו לא נעשה את השיחה הלא נכונה כאן אבל אני שומעת אותך.
רות קלדרון: זה יעבור לשר החינוך.
מסעוד גנאים: שתי הערות משום שאני גם רוצה לשמוע את הדברים והם מרתקים, גם כמורה לשעבר שנתקלתי בדברים כאלה ועמדתי במצבים אלה.
מסעוד גנאים: הייתי אומר שכל השיח כאן וכל הוויכוח צריך להחזיר אותנו לשאלה מה בסוף תפקידו של בית הספר.
מסעוד גנאים: מה תפקידו של בית הספר?
מסעוד גנאים: האם בית הספר צריך להיות ראי צודק שמייצג באמת את מה שיש בחברה או הוא גם ראי שמתקן את מה שיש בחברה?
מסעוד גנאים: אם אני רוצה להדגים, אני ניהלתי שיח פוליטי בבתי הספר, צריך להגיד הכול אבל זה כמו הקטר וכמו המסילה.
מסעוד גנאים: המסילה צריכה להיות קבועה אבל הקטר הוא דינאמי ותמיד מסתובב.
מסעוד גנאים: אתה צריך קו מסוים, קו אדום, אתה צריך לסמן אותו או לאותת.
מסעוד גנאים: למשל גזענות, למשל הסתה לאלימות, למשל הסתה לרצח – זה קו אדום.
מסעוד גנאים: חוץ מזה, לדעת את האחר, זה א'-ב'.
מסעוד גנאים: צריך לדעת את האחר.
מסעוד גנאים: שיח פוליטי פתוח, צריך שיהיה שיח פוליטי פתוח בכל הנושאים.
מסעוד גנאים: להביע דעה?
מסעוד גנאים: למורה קשה לא להביע את דעתו.
מסעוד גנאים: נכון, לא בהתחלה, הייתי אומר דעה פוליטית ולא מפלגתית.
רות קלדרון: זאת לא הכרות עם האחר.
רות קלדרון: איך אתה מכיר את האחר?
מסעוד גנאים: דרך השיח.
מסעוד גנאים: תלוי בסוגיה.
<קריאה: הקשבה.
מסעוד גנאים: כשאני הייתי מורה בבית ספר, אני לימדתי בכיתה י"א היסטוריה של המזרח התיכון ולימדתי למשל על – בספר כתבו ארץ ישראל בתקופת המנדט, פלשתין בתקופת המנדט.
מסעוד גנאים: במקרה כזה, אני מדבר על הסוגיה הזאת, על העמדות האלה, על המאבק בין מה שאומרים היהודים הציונים לבין העמדה שלי, הערבי פלשתיני.
מסעוד גנאים: כאן הבעיה שלי כמורה ערבי משום שמשרד החינוך הרבה פעמים קרא למורים ושאלו למה הם מדברים על נושאים כאלה.
מסעוד גנאים: אני מדבר על בית הספר התיכון ולא מדבר על בית הספר היסודי.
מסעוד גנאים: בספר אותו לימדתי אני מייצג את עמדתו של האחר משום שהספר הוא בסוף עמדתו של האחר משום שהוא מדבר על הנרטיב הרשמי של המדינה.
רות קלדרון: האם אתה יכול לייצג באמפתיה את הספר הזה שהוא גם מרגיז אותך?
מסעוד גנאים: אני יכול לייצג אבל אני לא יכול להסכים.
מסעוד גנאים: אני לא מסכים אתו.
חנין זועבי: צריך להגיד שאנחנו לא מסכימים.
מסעוד גנאים: אני למשל לימדתי גם על השואה.
מסעוד גנאים: בבית הספר יש יחידת לימוד על השואה ולימדתי אותה.
מסעוד גנאים: כבן אדם יש לי הזדהות ואמפתיה עם הקורבנות.
רות קלדרון: אני שואלת את שניכם כי אתם אנשי חינוך.
רות קלדרון: בכיתה שהמורה מגדיר את עצמו פלשתיני ויש כל מיני ילדים ויש חומר לימודי שמדבר על נרטיב ציוני ויש אותך.
רות קלדרון: זה שאתה יכול לתת את הקול של הנרטיב הפלשתיני, אני בטוחה, אבל האם הילדים האלה גם יקבלו את הנרטיב הציוני באופן סימפטי?
מסעוד גנאים: הם לומדים אותו.
חנין זועבי: לא באופן סימפטי.
מסעוד גנאים: באופן סימפטי לא, אבל הם יקבלו אותו.
<חנין דבש: אני מלמדת היסטוריה בחטיבה של הדו לשוני וגם בתיכון.
<חנין דבש: בכיתות התיכון אני מרגישה שאין לי חופש יותר מדי להציג את מה שאומר כאן החבר אבל למזלי אני מלמדת גם בחטיבה.
<חנין דבש: אני כן עושה את זה דרך לימוד בספר שהוא חושף את שני הנרטיבים במקביל.
<חנין דבש: יש לי את הצהרת בלפור בנרטיב הישראלי ולעומתה את הצהרת בלפור בנרטיב הפלשתינאי.
<חנין דבש: אני כן חושפת את הילדים שלי לשני נרטיבים בכוונה לעצב את הזהות שלהם, להרגיש את ההבדלים וכאן אני לא מתלבטת כמוך שאתה מורה ערבי שעומד מול ילדים שאתה צריך ללמד אותם את הנרטיב של האחר.
מסעוד גנאים: יש לך את הספר.
רות קלדרון: יש לך ספר אחר?
<חנין דבש: אנחנו מתאימים את תכנית הלימוד שלנו לאוכלוסיית היעד של הכיתה.
<חנין דבש: יש את תכנית הלימודים של משרד החינוך ואני נעה בין התכנית לבין הדברים שאני כן מתאימה יחד עם המקביל שלי שהוא יהודי.
רות קלדרון: בגלל שיש אתך מורה יהודי, את יכולה להגיד יותר.
מסעוד גנאים: אני חייב לשבח את בתי הספר הדו לשוניים ואומר לך למה.
מסעוד גנאים: לשם הזמינו אותי פעמיים לדבר על יום האדמה אבל בבתי הספר הערביים, כאשר הזמינו אותנו, משרד החינוך קרא אותם לשימוע.
רות קלדרון: כשנמצאים ביחד, אפשר להרחיק.
<חנין דבש: אצלנו זה מתאפשר ואני מרגישה שכל מה שדיברתם כאן, זה רק לחלום על הסיטואציה הזאת אבל אצלנו זה קורה בפועל.
<חנין דבש: אני זוכה להכיר נרטיבים שונים.
<חנין דבש: אני יכולה להדגים לכם שבשיעור של הצהרת בלפור עמד ילד יהודי ואמר לי: לא נכון, אנחנו לא גזלנו לכם אדמות והנייר של סבא שלי נמצא אצלי בבית מהולנד ואני אביא אותו לשיעור הבא.
<חנין דבש: לעומתו תלמיד ערבי יכול לומר לי שיש לו את המסמכים של האדמה.
<חנין דבש: זאת ההזדמנות להכיר את האחר ולא בהכרח להסכים אתו.
<חנין דבש: אנחנו מסכימים על אי ההסכמה, כמו שנאמר כאן.
רות קלדרון: הם מצליחים להישאר חברים וביחסים טובים אחד עם השני?
<חנין דבש: הם מאוד מכבדים, הם מאוד סובלנים האחד כלפי האחר.
<חנין דבש: אני מרגישה שבמיוחד בבית הספר הזה התלמיד מעצב את הזהות שלו הרבה יותר מאשר בבתי ספר אחרים.
רות קלדרון: חברת הכנסת חנין זועבי.
חנין זועבי: אני חושבת שהדיון הוא דיון חשוב.
חנין זועבי: קודם כל, אני לא בין אלה שאוהבות להגדיר גבולות ואני חושבת שיש לנו בעיה בהגדרת גבולות כאשר אין בסיס חזק.
חנין זועבי: כאשר יש בסיס חזק, אפשר למתוח את הגבולות ואף אחד לא מפחד ואף אחד לא שים עין על הגבולות.
חנין זועבי: למה אנחנו כל הזמן שמים עין על הגבולות?
חנין זועבי: כי יש משהו שהוא לפני הגבולות.
חנין זועבי: צריכים לחדד ולהגדיר לפני הגבולות שאנחנו לא מסכימים, פוחדים ומהססים לדבר על משהו וזה הבסיס.
חנין זועבי: קודם כל מגדירים בסיס ואחר כך אולי אין צורך להגדיר גבולות.
רות קלדרון: מה מבחינתך זה הבסיס?
חנין זועבי: מבחינתי הבסיס שאין הסכמה עליו לא בתוך בית הספר ולא כראייה חינוכית וערכית, אלה הם הערכים.
חנין זועבי: אני חושבת שיש הבדל בין ערכים לבין קונצנזוס.
חנין זועבי: אין תפיסה משותפת של ערכים, אין הגדרה משותפת של ערכים.
חנין זועבי: אני חושבת שלפני שמגדירים מה מקובל ומה מותר, צריך להגדיר מה אסור, להסכים על מה אסור.
חנין זועבי: גזענות אסורה.
חנין זועבי: להגדיר לי את הזהות שלי זה דבר אסור.
חנין זועבי: להגיד לי שאני מוסלמית, נוצרית ובדואית, זה אסור.
חנין זועבי: יש לי זהות.
חנין זועבי: אני מגדירה את הזהות שלי ואף אחד לא יגדיר אותה.
חנין זועבי: אני פלשתינית.
חנין זועבי: אנחנו לא מרשים לאף אחד להגיד לנו שאנחנו לא פלשתינים אלא אנחנו נוצרים או מוסלמים או מיעוטים.
חנין זועבי: זה אסור.
חנין זועבי: זאת התחלת הגזענות.
חנין זועבי: זה בשבילי מחוץ לשיח ואנחנו נלחמים על זה.
חנין זועבי: הכרת האחר, קודם כל לתת לאחר להגדיר את הזהות שלו.
חנין זועבי: לפני כן לדבר על ערכים של שוויון.
חנין זועבי: אסור לבטא עמדות לגיטימיות של גזענות.
חנין זועבי: אני הייתי מורה ואני אמרתי את העמדה שלי לגבי השוויון בין נשים לגברים.
חנין זועבי: אני הייתי אומרת שזאת עמדה אנטי שוויונית.
חנין זועבי: עבורי לומר שמקום האישה הוא בבית והיא לא יכולה להנהיג את החברה שלה ואין לה שוויון, אני נותנת את הערכים של שוויון ואני חייבת לעשות זאת כי זאת האחריות שלי לתת את הערכים של השוויון.
חנין זועבי: זה לא שאתה תגיד שהאישה נחותה מהגבר ואתה תגיד שהפלשתינאי נחות מהיהודי.
חנין זועבי: עבורי שוויון הוא ערך וזה לא עניין של הגדרת גבולות.
חנין זועבי: הבסיס הוא ערכים ושם מתחילים.
חנין זועבי: מתחילים מהבסיס ולא מהגבולות.
חנין זועבי: אין בסיס במערכת החינוך.
חנין זועבי: יש לגיטימיות לדברים גזעניים.
חנין זועבי: לא מתחילים מהגבולות אלא מתחילים מהבעיה אבל כאן מתחילים מנקודת שיח לא נכונה.
חנין זועבי: הבעיה היא העמדות האנטי דמוקרטיות של הנוער.
חנין זועבי: שם מתחילים את השיח בבתי הספר.
חנין זועבי: עמדות גזעניות של הנוער בבתי ספר ותסלחו לי, בבתי ספר היהודיים יותר מאשר הערביים וכאן אנחנו דנו בסוגיה הזאת כמה וכמה פעמים.
חנין זועבי: אם היו לנו עמדות דמוקרטיות, לא היינו דנים בגבולות אבל לא מתחילים מהגבולות.
חנין זועבי: (היו"ר עמרם מצנע)
חנין זועבי: האם אתם מסכימים אתי שיש בעיה של עמדות אנטי דמוקרטיות בבתי הספר?
<קריאה: אצלנו לא.
חנין זועבי: אז דנים על סטטיסטיקה.
חנין זועבי: יש סטטיסטיקה של נוער אנטי דמוקרטי, של תפיסה אנטי דמוקרטית.
חנין זועבי: אם מתחילים מהנקודה הזאת, בוודאי היינו מאגדים את האחריות ואת התפקיד של בתי הספר בצורה שונה.
חנין זועבי: בתי הספר היהודים, אני חושבת שהם אחראים לעמדות אנטי דמוקרטיות ויש סטטיסטיקה עם מחקרים רבים.
רות קלדרון: זאת דעתה של חברת הכנסת זועבי ואנחנו מקשיבים לה.
עמרם מצנע: להעמיד את העובדות היוצאות מהסקרים.
עמרם מצנע: יש גם ויכוח על סקרים, על מה שאלו ועל מה כתבו אבל הסקרים שאנחנו קוראים בהחלט מביאים בפנינו נתונים מדאיגים על הנוער בכלל, הערבי והיהודי, בבתי הספר היהודים ובבתי הספר הערבים.
עמרם מצנע: אנחנו מוצאים – ואני מניח שאתם רואים את זה בעצמכם – עמדות גם גזעניות וגם אנטי דמוקרטיות בשאלות בסיסיות.
עמרם מצנע: זה נכון בשני המקומות.
עמרם מצנע: דרך אגב, מהסקרים שאני ראיתי יש בהחלט יותר דאגה בציבור הנוער היהודי מאשר הערבי, לפחות לפי הסקרים.
עמרם מצנע: אני מתנצל על שהייתי חייב לצאת לדברים דחופים ולא חשובים.
רות קלדרון: אני מתנצלת כי אצטרך לצאת.
חנין זועבי: גם אני.
עמרם מצנע: אחר כך שואלים איפה חברי הכנסת ואומרים שלא רואים אותם במליאה.
עמרם מצנע: אנחנו באמת צריכים להימצא הרבה מאוד פעמים בשניים-שלושה מקומות בבת אחת.
רות קלדרון: אנחנו מנסים לתקן את זה.
<יונס אלעמור: זה נושא חשוב שצריך להקדיש לו זמן כי מועלים כאן נושאים מאוד מאוד חשובים ובוערים בשטח.
עמרם מצנע: גם זמן הוא משאב.
<יונס אלעמור: לצערי המענה שלנו לא מספיק.
רות קלדרון: ברמה הפרטית נשמח אחר כך להיות בקשר ולנסות לעזור.
<מיכל אקהויז: יחד עם אביעד, גם אני מאורט בנימינה.
<מיכל אקהויז: אני עברתי קדימה כי אני מאוד מסכימה עם מה שאת אומרת.
<מיכל אקהויז: אני חושבת שאנחנו אכן צריכים קודם כל להסכים על הערכים האלה.
<מיכל אקהויז: אני מורה להיסטוריה בכיתות י', י"א ו-י"ב.
<מיכל אקהויז: עכשיו אני מלמדת את כיתה י' וכל פעם מתחילה את הלופ מחדש.
<מיכל אקהויז: השנה אני מלמדת אותם לאומיות ואני מסבירה להם שאם אנחנו מדברים על ליברליזם, אני לא יכול לומר שאני רוצה להגדיר את עצמי אבל את לאחר אני לא מאפשר להגדיר את עצמו כמו שהוא.
<מיכל אקהויז: אני חושבת שהדיונים האלה הם דיונים מאוד חשובים כי אני רוצה שהילדים יגדלו אבל אני יכולה לדבר רק על בתי הספר היהודים.
<מיכל אקהויז: זאת אומרת, את אומרת מה יש בבתי הספר היהודים אבל אני לא יודעת עד כמה את מכירה.
<מיכל אקהויז: אני לא מכירה את בתי הספר הערבים כך שאני לא יכולה לומר איך מלמדים שם ומה עושים שם.
חנין זועבי: שם יש פחד של מערכת החינוך.
חנין זועבי: שם יש אווירה שהשב"כ עוקב.
חנין זועבי: יש צנזורה.
חנין זועבי: המורים פוחדים אבל גם כאשר את מציגה להם נרטיב ציוני, אין צורך להגיד שאת לא מסכימה אתו כי אף אחד לא יסכים אתו.
<מיכל אקהויז: כל מה שנכתב, זה ברור מי הכותבים, איך כתבים ומה עומד מאחורי כל תכנית הלימודים.
<מיכל אקהויז: זה די ברור וכולנו בעצם יש לנו מטרה משותפת.
<מיכל אקהויז: אני יודעת שמה שאני אומרת ייצור קצת התנגדות אבל זה משהו שאני בהחלט מסכימה אתך.
<מיכל אקהויז: מה אני עושה.
<מיכל אקהויז: כשהיה יום השואה הבינלאומי, אמרתי שאני רוצה להראות לילדים משהו.
<מיכל אקהויז: כמובן הסברתי להם מה זה ואיך זה ואמרתי שאני רוצה להראות להם משהו מאוד מפתיע.
<מיכל אקהויז: אחד התלמידים שאל אותי אם אני הולכת להראות אותך חברת הכנסת או את אחמד טיבי.
<מיכל אקהויז: מצאתי נאום של חבר הכנסת אחמד טיבי לגבי יום השואה הבינלאומי ואיך הוא התבטא לגבי השואה ולגבי מה שהיה.
<מיכל אקהויז: בעיני, מעבר לכל שיח – ואני מנהלת שיחות – אני חושבת שהקניית הידע הוא החלק החשוב אבל הדיונים שמתקיימים בכיתה, זה החלק שהופך את השיעורים לכל כך מעניינים.
<מיכל אקהויז: כאן אני מרגישה שזה התפקיד שלי כמורה ומחנכת.
<מיכל אקהויז: בעיני אני לא צריכה לדבר על גזענות.
<מיכל אקהויז: ברגע שאני מביאה קטע כזה ביום השואה הבינלאומי, הרי זאת לא בעיה ואפשר להביא כל כך הרבה דברים מאתנו – מה שהם רואים בהכנה לנסיעה לפולין וכולי - אבל לראות חבר כנסת ערבי שהם רגילים להכניס אותו לתוך איזושהי נישה של דעות כאלו ואחרות, שהוא לא מסוגל לראות אותי ולכן אני לא מסוגל לראות אותו, ולראות שהנה, יש מקום להסכמה בנוגע לאיך אני רואה את יום השואה הבינלאומי ואיך אני רואה את מה שנגרם שם – אני חושבת שכאן אני פתחתי אותם לחשיבה.
<מיכל אקהויז: אני לא אמרתי להם מה לחשוב ואיך לחשוב.
<מיכל אקהויז: כל פעם אני שואלת אותם שאלה ותמיד כשיש להם תשובה, יש לי שאלה נוספת וכך זה כל הזמן כי אני רוצה שיהיו כאן אנשים חושבים, אנשים שבודקים כל דבר ומה שלי חשוב זה באמת הידע שלהם.
<מיכל אקהויז: אי אפשר לנהל ויכוח כלשהו אם אתה לא יודע על מה אתה מתווכח.
<מיכל אקהויז: כאן יש את העניין הזה עליו דיברת, הרקע אתו באים מהבית.
<מיכל אקהויז: הם צריכים להבין שגם אם מישהו אמר להם, מישהו שהוא בעל חשיבות עבורם, אני רוצה שיבדקו את זה ושזה יעבור את האמת שלהם.
יפעת קריב: אני מברכת את הילדים שנכנסו לדיון.
יפעת קריב: תודה רבה לכולכם.
<עינת מיזהר: אני מורה למחשבת ישראל בתיכון מכבים-רעות ומרכזת את המקצוע בבית הספר.
<עינת מיזהר: אני חושבת שיש כמה דברים שאני רוצה לומר לגבי ההתמודדות שלנו עם האחר, עם גבולות השיח.
<עינת מיזהר: קודם כל, תכנית הלימודים של מחשבת ישראל היא תכנית שמתמודדת עם נושא של גבולות שיח, פלורליזם וכל הערכים האלה שאנחנו מדברים עליהם.
<עינת מיזהר: הנושאים האלה מובנים בתוך התכנית.
<עינת מיזהר: אין מצב שאנחנו מלמדים נושא אחד בלי להציג דעות מנוגדות.
<עינת מיזהר: כך זה תפור.
<עינת מיזהר: זאת תכנית שנרקמה במכון הרטמן שהדגל שלו הוא פלורליזם.
<עינת מיזהר: הוא אמנם מדבר על מחשבת ישראל ולכן מן הסתם אנחנו עוסקים בזהות היהודית אבל דווקא דרך השאלות על זהות יהודית עולים כל כך הרבה דיונים פוליטיים בקשר לזהות של האחר וגם שאלות על מדינה דמוקרטית יהודית ואיך זה דמוקרטית ויהודית הולך ביחד.
<עינת מיזהר: הספר מתחבט בדילמות המוסריות האלה של איך אתה שומר על הזהות שלך ומכבד את הזהות של האחר.
עמרם מצנע: מה לפי דעתך הם גבולות המותר והאסור לך כמורה בבית ספר?
<עינת מיזהר: כאן אני דווקא מאוד מסכימה עם חברת הכנסת חנין.
<עינת מיזהר: אני חושבת שכאשר אתה מאוד בטוח ויש לך ערכים מאוד ברורים, אתה לא כל הזמן צריך להיות עסוק בגבולות ולא כל הזמן עסוק ולפחד.
עמרם מצנע: לא, אני לא מדבר על הערכים.
עמרם מצנע: אני שואל אותך כמורה.
עמרם מצנע: את נכנסת לכיתה ויש כאלה שהערכים ותפיסת העולם שלהם היא א' ואחרים באותה כיתה מנוגדים לחלוטין ל-א'.
<עינת מיזהר: אם זה לא שום דבר שהוא מסית לרצח או מסית לדברים מאוד מאוד קיצוניים, וזה מדבר על הערכים שאנחנו כולנו מסכימים עליהם.
עמרם מצנע: האם היית למשל מוכנה לדון בכיתה על מוסריות פעילות של צה"ל בשטחים?
<עינת מיזהר: בהחלט כן.
<עינת מיזהר: אנחנו דיברנו על זה.
<עינת מיזהר: בתוך תכנית הלימודים שלנו במחשבת ישראל, יש לנו את הנאום של יצחק רבין בהר הצופים אחרי מלחמת ששת הימים והוא חלק מתכנית הלימודים.
<עינת מיזהר: אני צריכה ללמד אותו.
<עינת מיזהר: יצחק רבין בנאום הזה מהלל את המוסריות.
<עינת מיזהר: למה נתנו לו תואר דוקטור כבוד בפילוסופיה יהודית, לאדם שלכאורה עוסק באלימות כי הוא היה רמטכ"ל מלחמת ששת הימים?
<עינת מיזהר: אז הוא אומר שהוא בעצם רואה את זה כאיזושהי מחווה למוסרית של צה"ל, לצה"ל, למוסריות שלו וכולי.
<עינת מיזהר: איך אני יכולה לא לדבר על מוסריות של צה"ל כשאני מלמדת טקסט כזה?
<עינת מיזהר: אז יש לי את האירוע הזה עם המורה אדם ורטה, אני כן מעלה את זה ואני כן פותחת אותו.
<עינת מיזהר: דיון הכי לגיטימי בעולם הוא האם כאשר אנחנו מגדירים צבא כצבא המוסרי ביותר בעולם, האם זה אומר שכל המעשים שלו הם מוסריים, האם צריך להפריד מעשים מהגדרה כוללת של מוסרי.
<עינת מיזהר: אני מוסרי, האם זה אומר שכל מה שאני עושה זה מוסרי?
<עינת מיזהר: הדברים שהוא דן בהם בכיתה, אלה דברים שהם בתוך תכנית הלימודים והם לגיטימיים.
חנין זועבי: אבל לא היית מכניסה את שוברים שתיקה.
<עינת מיזהר: אם זה שום דבר שבא להסית נגד האחר במובן של רצח.
<עינת מיזהר: אני מכניסה את הסיפור של רצח רבין עם יגאל עמיר ואני מנסה להסביר לתלמידים את התפיסה - שבעיני כמובן היא לא לגיטימית כי בסופו של דבר היא הסיתה לרצח - מה הוביל אותו לזה, איך הוא בכלל הגיע לאידיאולוגיה שהביאה אותו לסיטואציה הזאת.
<עינת מיזהר: כלומר, הם לא מבינים.
<עינת מיזהר: אני חושבת שארבעים שעות למידה הן חשובות כי קודם כל צריכה להיות השכלה וצריך להיות ידע.
<עינת מיזהר: כשיש לך ידע והשכלה, אז אתה יכול להתחיל לדבר ואז אתה יכול להביע את דעתך המושכלת ולא דעתך שמבוססת על בורות.
<יעל פוגל: אני מכפר הנוער ניר העמק בעפולה.
<יעל פוגל: כל הדיון הזה משקף את העובדה שאנחנו מתמודדים עם הסוגיות האלה יום יום ודקה דקה ומערכת החינוך היא לא מעבדה סטרילית ואנחנו לא יכולים להיכנס לכיתה, לסגור את הדלת ולומר זה יישאר בחוץ וזה יכנס פנימה.
<יעל פוגל: ברוב המקרים כמורה לאזרחות אנחנו מתעסקים באקטואליה ודנים ומאפשרים ואני חושבת שדווקא להגדיר גבולות לתלמיד בתיכון, הוא לא יודע להשמיע את הדעה שלו גם אם היא קיצונית ואף אחד לא משקף לו שהיא קיצונית.
<יעל פוגל: אני חושבת שצריך לאפשר לתלמיד לומר את מה שהוא חושב ואנחנו כמבוגרים אחראים בכיתה צריכים לווסת את הדברים ולשקף.
<יעל פוגל: לי חבל שבדיון הזה אין ייצוג של כל קשת מערכת החינוך כי לדעתי חינוך לסובלנות הוא חינוך.
<יעל פוגל: זה לא באיזשהו תהליך.
עמרם מצנע: מי חסר לך כאן?
<יעל פוגל: בתי ספר יסודיים.
עמרם מצנע: אנחנו עוסקים רק בתיכוניים.
<יעל פוגל: אני אגיד לך למה הם חסרים לי, כי אנחנו מדברים על ערכים.
<קריאה: המגזר החרדי.
<יעל פוגל: אם אנחנו מדברים על ערכים, זה משהו שצומח עקב בצד אגודל ונכון, גם מהבית ומגן הילדים.
<יעל פוגל: זאת דרך חיים.
<יעל פוגל: אני אומרת שזאת דרך חיים והתנהלות ואתה לא יכול להנחית את זה בתיכון או לקצור את הפירות בתיכון.
<נמרוד פישלר: אני מחנך בתיכון יעדים בכפר ביאליק ואתה מוזמן לבקר בו.
<נמרוד פישלר: אני מאוד מסכים עם הדברים.
<נמרוד פישלר: החבר'ה שבאים אלינו מגיעים בהגדרה כנוער שנשר מכל מסגרת אחרת, נוער בהדרה, ונאמרו כאן דברים, גם על ידי חברת הכנסת, ואכן יש דברים שאסור לאפשר.
<נמרוד פישלר: לשיטתי בתוך הכיתה שלי מותר להגיד הכול ואני שמח על כך שניתנת לי ההזדמנות להיות מי שמבקר על הדברים שנאמרים.
עמרם מצנע: מה זה מותר להגיד הכול?
עמרם מצנע: מותר לילד בכיתה שלך להגיד שערבי טוב הוא ערבי מת?
<נמרוד פישלר: הוא יגיד אם אני ארצה ואם אני לא ארצה.
<נמרוד פישלר: לכן אני שמח שניתנת לי ההזדמנות להיות זה שמנסה לכוון אותו קצת אחרת.
<נמרוד פישלר: אם הוא לא יעשה את זה בפניי, הוא יעשה את זה בחצר בית הספר בלי שמישהו ידאג להראות לו את הצד האחר.
<נמרוד פישלר: דיברה כאן קודם חברת הכנסת קלדרון ונתנה דוגמה שהייתה בדיון בכנסת.
<נמרוד פישלר: כל מה שנאמר, יכול להיות מוחל.
<נמרוד פישלר: אם לא אני אומר לו שזאת דעה גזענית, שזאת דעה קיצונית, מי יעשה את זה?
<נמרוד פישלר: בדרך כלל באים אלינו חבר'ה מבתים מאוד מקובעים, עם דעות גזעניות קיצוניות.
<נמרוד פישלר: הוא יודע לדבר רק מהבטן.
<נמרוד פישלר: חלק כאן אמרו שצריך לשלוח אותם ללמוד, אבל אצלנו יש חבר'ה שאין להם יכולת ללכת ללמוד את הדברים ולכן אם אני לא מאפשר לו לדבר מהבטן, הוא לא ידבר בכלל ויכול להיות שגם לעולם לא ידבר.
<נמרוד פישלר: אני חושב שהעניין הוא להכיל את כל מה שנאמר בחדר ולדעת לנווט את הדיון לדברים יותר סובלניים.
<נמרוד פישלר: אני מאוד מסכים עם הדברים שנאמרו בנושא זה.
עמרם מצנע: דסי, את רוצה לומר משהו?
עמרם מצנע: מנהלת אגף חינוך על יסודי במשרד החינוך.
<דסי בארי: אני רוצה מאוד לברך את עצם העובדה שהדיון הזה מתקיים.
<דסי בארי: אני רוצה לומר שאני מאוד מתפעלת ממה שהמורים מבטאים ודרך הביטוי שלהם.
<דסי בארי: אני לא רוצה לחסום את השיח אבל אומר איזושהי תפיסה שמשרד החינוך רוצה להוביל.
<דסי בארי: לפני כחודש הוציאה מנכ"לית משרד החינוך איגרת לכל המורים ואני מקווה שכולכם קיבלתם אותה, בה היא מגיבה בדיוק לנושא הזה של גבולות השיח בכיתה.
<דסי בארי: בימים אלה הוקמה ועדה שמנסה לברר את הדברים.
עמרם מצנע: יצאה גם איגרת של שר החינוך.
<דסי בארי: ודאי.
<דסי בארי: עוד קודם.
עמרם מצנע: אתם ראיתם אותה?
עמרם מצנע: קיבלתם אותה?
<דסי בארי: אתה צודק.
<דסי בארי: תודה על התיקון.
<דסי בארי: שר החינוך הוציא איגרת ואחר כך המנכ"לית הוציאה איגרת ובימים אלה הוקמה ועדה שרוצה לנסח את אותם גבולות.
<דסי בארי: זה בא מתפיסה לפיה אנחנו רואים בכל מורה באשר הוא, לא חשוב מה הוא מלמד, כמורה אזרחי שצריך לחנך את תלמידיו להיות אזרחים במדינה הזאת ולכן ממש להיות סטרילי ולא להביע עמדות בכיתה, לא נראה לנו שזה דבר בר יישום.
<דסי בארי: מורה מוכרח להיות מסוגל להביע.
<דסי בארי: אני מאוד נהניתי מהאופן שבו המורים הציגו את האופן שבו הם מנהלים את השיח כי כל הבעת עמדה היא הבעת עמדה שמקדמת שיח, שמאפשרת ריבוי דעות, שתוביל את התלמידים לברר לעצמם את עמדתם.
<דסי בארי: זאת עמדה מבורכת.
<דסי בארי: כשמורה יביע עמדה שתהיה עמדה בולמת, חוסמת, לא מאפשרת או ממדרת ומדירה אחד מן התלמידים בגלל שהוא חושב אחרת, באותו רגע הדעה צריכה להיות מנוסחת מחדש ולהתבונן איך הוא מנהל אותה.