GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חנין זועבי: אני מזדהה אתכם כי גם הייתי מורה וגם אני רוצה להמשיך להיות מורה אחרי שאפסיק להיות חברת-כנסת, ושם אולי אשפיע יותר.
חנין זועבי: דיברנו פה המון על ידע, וידע זה לא הבנה ולא תפיסת עולם.
חנין זועבי: אבל יש המון מושגים שחיפשתי אותם בשיח שלנו פה ולא מצאתי.
חנין זועבי: אני מבינה שבלחנך את התלמידים אני נותן מקום מרכזי ושיקול מרכזי לדברים יותר חשובים מאשר ידע או שהם התשתית של הידע שהם הבנה, ביקורתיות, עצמאות של התלמיד ומוסריות.
חנין זועבי: שם הרשתות החברתיות לא מקנות את זה.
חנין זועבי: הן לא מקנות את הכלים האלה.
חנין זועבי: הן מקנות נתונים, והן מקנות אינפורמציה ודיס-אינפורמציה.
חנין זועבי: אני מדמיינת לעצמי שאני מורה, ואז הכי חשוב לי הוא לתת כלים של הבנה ושל ניתוח, של ביקורתיות כלפי הידע ושל איזה ידע לחפש.
חנין זועבי: נכון שה"גוגל" נמצא לפנינו והרשתות החברתיות נמצאות לפנינו, אבל מהי האג'נדה של התלמיד, איזה סוג של נושאים הוא מחפש ואיזה כלים של הבנה וניתוח קוגנטיבי יש לו בשביל להבין את הדברים, בשביל לנתח, בשביל לבקר ובשביל להיות עצמאי.
חנין זועבי: אני לא חושבת שהרשתות החברתיות משפיעות בזה על מעמד המורה ברמה הזו של ניתוח, של ביקורתיות ושל עצמאות, כי ה"גוגל" לא נותן לךְ שום כלי של ניתוח ושום כלי של עצמאות במחשבה שלךְ ושלך ושום כלי של מוסריות וערכים מוסריים.
חנין זועבי: זה התפקיד של המורה שכל כלי של הטכנולוגיה לא יכול להתחרות אתו.
חנין זועבי: גם כאשר היא מתקדמת, הטכנולוגיה לא יכולה להתחרות ברפרנס של המורה בתור ערך או בתור מקנה ערכים או מקנה תפיסת עולם.
חנין זועבי: זה דבר מאוד חשוב למורה, וזה דבר מאוד חשוב בעולם שלנו ובמציאות שאנחנו חיים בה.
חנין זועבי: את זה אני מחפשת בתור בן-אדם.
חנין זועבי: זה מעמדו של בן-אדם, כלומר לפני מעמדו של המורה ולפני מעמדו של התלמיד.
חנין זועבי: זו האמת – חסרה לי העמדה הזאת כאשר אני מקשיבה לשיח המורים פה בוועדת החינוך.
חנין זועבי: אני נמצאת פה הרבה, למרות שאני לא חברה בוועדה.
חנין זועבי: זו התשתית, ואני חושבת שזו הבעיה.
חנין זועבי: אני מפחדת מ"גוגל" ומהאינטרנט כאשר אין מצפן בידי התלמיד מה לחפש, מה לקבל ומה לא לקבל ואיך לבנות מהאינפורמציה תפיסת עולם.
חנין זועבי: האינפורמציה היא כלום, כי אתם יודעים שיש הבדל בין נתונים לבין ידע לבין הבנה.
חנין זועבי: ידע זה לא הבנה.
חנין זועבי: הידע שנמצא ברשתות לא מקנה לנו את האופציה להבדיל בין אינפורמציה לדיס-אינפורמציה.
חנין זועבי: זו השאלה שלי: מה מעמדו של המורה בהקניית ביקורתיות למחשבה של התלמיד, בהקניית עצמאות ובהקניית הערכים לתלמיד?
חנין זועבי: לזה אף אחד לא התייחס.
<יעל טייב: שמי יעל טייב, ואני מבית-הספר תל"י במעלה-אדומים.
<יעל טייב: אני ממש-ממש מזדהה עם מה שאת אמרת.
<יעל טייב: כשפתחתי את המחשב ואמרו לי: לְמה את באה לוועדה?
<יעל טייב: ואמרו: מעמד המורה באינטרנט – הדבר הראשון שכתבתי לי כאן זה בעצם איפה המקום שלי כמחנכת.
<יעל טייב: יש כאן פריצות ויש ידע.
<יעל טייב: איפה המקום שלי כמחנכת, כמורה בישראל, לסנן את הידע, לבדוק את הידע?
<יעל טייב: איפה המקום שלי להיות בכיתה מצפן ערכי, מוסרי וחברתי?
<יעל טייב: איפה אני מקנה כלים ומיומנויות ואסטרטגיות לחיים?
<יעל טייב: אני מוציאה ילד מבית-הספר, ואני מצפה שהוא ייצא עם איזה שהוא ידע, ולא רק ידע.
<יעל טייב: קודם כל, הוא מוצף ידע.
<יעל טייב: כמו שאמרנו, יש את "גוגל".
<קריאה: בוגר עצמאי.
<יעל טייב: אבל איפה אני כמורה?
<יעל טייב: איפה הכוח שלי להקנות לו כלים, - -
<קריאה: כישורי למידה.
<יעל טייב: - - אסטרטגיות, מיומנויות?
עמרם מצנע: את מרגישה שאת עושה את זה?
<יעל טייב: אני בוודאי.
עמרם מצנע: ושאת מצליחה לעשות את זה?
<יעל טייב: כן, בוודאי.
<יעל טייב: במקרה, אני גם מדריכה בתחום העברית, ואני מנסה באמת לזלוג ולהעביר את זה הלאה גם בהדרכות שלי.
<יעל טייב: אני לא באה וכל הזמן מציפה בידע.
<יעל טייב: מה אני רוצה בסופו של דבר?
<יעל טייב: – שהילד יידע לעשות דברים, גם כשאני לא אהיה לידו.
<יעל טייב: איפה אני כלומד עצמאי, כלומד ביקורתי?
<יעל טייב: אני אומרת למורות, וגם אני מנסה ליישם את זה בשיעורים: זה לקחת טיפה אחורה.
<יעל טייב: תנו לילד את הבמה.
<יעל טייב: תנו לו לדבר.
<יעל טייב: אתן המנחות, אתן מובילות, אתן מכוונות.
<יעל טייב: אבל, איפה הילד פה בשיח בכיתה, בהתעודדויות בכיתה?
<יעל טייב: יש בעיות, עולות בעיות – תנו לילד לדבר, כלומר לנסות ליצור איזו שהיא שפה משותפת יחד עם התלמידים, אבל, שוב, לא לשכוח את כל הכוח שלי כמורה, עם כל הפריצות ועם כל הידע; זה כל הזמן מהדהד לי כמורה.
<יעל טייב: אני כל כך מזדהה עם מה שאת אמרת ממש.
<יעל טייב: כל כך יפה דיברת ואמרת, כי זה באמת איפה אני לא הולכת לאיבוד, חבר'ה?
<יעל טייב: אני מורה, אני צריכה להקנות משהו.
עמרם מצנע: חנין זועבי לא מקבלת כל כך הרבה מחמאות פה.
חנין זועבי: דווקא בוועדה הזאת אני כן מקבלת.
עמרם מצנע: בוועדה הזאת – כן.
<יעל טייב: אם דיברנו על למידה משמעותית שעכשיו מדברים כל הזמן, וגם שר החינוך מדבר, מהי למידה משמעותית?
<יעל טייב: זה ילד שהוא באמת ילד שלומד ומלמד.
<יעל טייב: זו קהילה לומדת ומלמדת.
<יעל טייב: אני, כמורה, אמורה לראות את הסקרנות של הילד, ולפתוח לו צוהר, אבל, שוב, חשוב לי מאוד לא לשכוח את המקום שלי כמורה בהקניית ערכים, אסטרטגיות, כלים ומיומנויות.
עמרם מצנע: עד כמה במקום שאת פעילה בו את בעצם מעצבת לעצמך את הדרך ועד כמה יש שיח מורים, השתלמויות, מפגשים והנחיות מלמעלה?
עמרם מצנע: בגישה שאת נמצאת במקום שבו יש הפריה הדדית יש לך את מי לשאול שאלות כשאת מתלבטת?
<יעל טייב: קודם כל, אנחנו בונים תכנית לימודים, כמו בכל בית-ספר, ויש לנו גם את התכתיבים מלמעלה.
<יעל טייב: אבל, אחת לחודש אנחנו יושבים צוותים בבית-הספר, ויש חשיבה משותפת ויש הפריה הדדית, אם זה צוות של עברית, מדעים, מתמטיקה או צוות שכבתי.
<יעל טייב: יש תכניות.
<יעל טייב: אחת לחודש יש לנו עצירה: תכנון מול ביצוע.
<יעל טייב: אנחנו רואים באמת אם מה שהצבנו לעצמנו, המטרות שהצבנו, באמת באו לידי ביטוי ושאנחנו השגנו אותן.
<יעל טייב: כלומר, אנחנו לא הולכים עם הראש בקיר.
<יעל טייב: יש כאן צוות שחושב, שמגיע לתובנות, צוות פעיל, וחשיבה כל הזמן.
<יעל טייב: הדברים דינאמיים כל הזמן.
<יעל טייב: זה משהו שכל הזמן נבנה ונבנה.
<יעל טייב: שוב, לא ללכת עם ראש בקיר – להיות פתוחים, לשמוע ולהשמיע.
<יעל טייב: אני מדריכה, אבל יש לי את המדריכה מעלי, יש לי למי לפנות ויש לי צוות.
<יעל טייב: גם מהתלמידים שלי אני לומדת המון, וזו לא מין קלישאה כזאת של "מכל מלמדי השכלתי".
עמרם מצנע: יש לך ילדים משולבים בכיתה?
<יעל טייב: אני לא מחנכת השנה, אבל חינכתי 14 שנה.
<יעל טייב: השנה הלכתי להדרכות, אבל אני מורה.
עמרם מצנע: אני אשמח, אם מישהו קצת יספר על שילוב ילדים עם מוגבלויות או עם צרכים מיוחדים כפי שזה נקרא.
<ליאת ששון-וישנבסקי: שמי ליאת, ואני באה מבית-הספר המדעי-טכנולוגי בירושלים, ואני מורה בחינוך המיוחד.
עמרם מצנע: זו כיתת חינוך מיוחד בבית-ספר רגיל.
<ליאת ששון-וישנבסקי: זה בית-ספר רגיל.
<ליאת ששון-וישנבסקי: זו כיתה התנהגותית.
עמרם מצנע: כמה ילדים יש בכיתה?
<ליאת ששון-וישנבסקי: שמונה.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אני רוצה להתייחס גם ללמידה המשמעותית והרלוונטיות של הלמידה וגם לחלומות שלהם.
<ליאת ששון-וישנבסקי: הכנסנו את נושא פרויקט החלומות של הילדים ואת הקשר שלהם לתכנית הלימודים.
<ליאת ששון-וישנבסקי: חשוב להגיד שהילדים, עם כל התקשוב, לוקחים חלק פעיל בזמן הלמידה.
<ליאת ששון-וישנבסקי: הם הופכים להיות מורים קטנים.
<ליאת ששון-וישנבסקי: לא רק שהם מורים קטנים, יש להם המון-המון תפקידים בתוך הכיתה.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אין את שיח הפינג-פונג הזה של שאלות ותשובות, ממש לא.
<ליאת ששון-וישנבסקי: ילד מגיע עם ידע, חוקר, עומד מול הכיתה, מציג את הדברים שלו, ואם צריך להוסיף אני מוסיפה.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אבל ילדים פעילים כל הזמן בהקשר לחלום שלהם.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אם, סתם לדוגמא, הוא החליט שף, אנחנו מחברים את המקצוע שלו, את החלום שלו, לתכנית הלימודים ולשאלות: למה בכלל אני צריך ללמוד בבית-הספר?
<ליאת ששון-וישנבסקי: למה אני צריך ללמוד חשבון?
<ליאת ששון-וישנבסקי: למה אני צריך ללמוד מתמטיקה או עברית בשביל היות שף?
<ליאת ששון-וישנבסקי: כל הדבר הזה הוא למידה משמעותית מבחינתי, וזה אומר איך אנחנו מחברים את עולם בית-הספר לחלום שלו, לחזון שלו, ומממשים את זה לאורך כל השנה.
<ליאת ששון-וישנבסקי: זה פרויקט לא פשוט, ואני חושבת שהוא מאוד מוצלח.
<ליאת ששון-וישנבסקי: לפחות אצלי ראינו הצלחה מאוד-מאוד גדולה שילדים פעילים גם בעשייה וגם בחקר.
<ליאת ששון-וישנבסקי: זה ללכת ולחקור כל הזמן ולקשר את העולם שלהם, של החלום שלהם, לתכנית הלימודים.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אני סתם אתן דוגמא: לימדתי על יערות הגשם ואיך באמת הם מהחלום שלהם מצילים את נושא כריתת יערות.
עמרם מצנע: יש לך סייעת בכיתה.
עמרם מצנע: היא אתך כבר כמה שנים?
<ליאת ששון-וישנבסקי: לא, זו השנה הראשונה, אבל אני מכירה קצת.
עמרם מצנע: היא באה עם איזו הכשרה?
<ליאת ששון-וישנבסקי: בוודאי.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אני מאמינה שהם קיבלו השתלמויות, קורסים למיניהם.
עמרם מצנע: כן, זו סייעת כיתתי.
עמרם מצנע: אנחנו פשוט עסקנו השבוע בכל התחום הזה של סייעות בחינוך המיוחד.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אבל, גם אני והיא יושבות ביחד ומעלות נושאים.
עמרם מצנע: איך הקשר עם ההורים?
<ליאת ששון-וישנבסקי: הקשר עם ההורים זה גם דרך אתר בית-הספר, גם מחברת קשר שמגיעה כל יום וגם טלפונים ופגישות.
<ליאת ששון-וישנבסקי: אני חושבת שהורים חייבים להיות מעורבים במה שקורה בבית-הספר עם הילדים שלהם ולהיות חלק בלתי נפרד מתהליך הלמידה.
<אורנה קירש: שמי אורנה, ואני סגנית מנהלת ומחנכת כיתה ז' בבית-ספר שמונה שנתי בגבעתיים.
<אורנה קירש: בגבעתיים לומדים בבית-ספר יסודי עד כיתה ח'.
עמרם מצנע: יש לכם מזל רב שנשארתם.
<אורנה קירש: זה הכי כייף בעולם.
<אורנה קירש: קודם כל, אני רוצה לענות לךְ לגבי חינוך.
<אורנה קירש: אני מחנכת כבר 25 שנה.
<אורנה קירש: לא התעייפתי לרגע, והמוטו שלי הוא: חינוך עושים באהבה או לא עושים בכלל.
<אורנה קירש: אני מוכנה לוותר על להיות סגנית ורכזת והכל, ואני לא אוותר לרגע על להיות מחנכת, כי אני לא רודפת אחרי החומר למרות שאני בכיתות ז'-ח' ועוד פרק בתנ"ך או עוד פרק בהיסטוריה זה פחות חשוב.
<אורנה קירש: הערכים בגיל הזה, שאני עומדת ומקנה להם, והדמות המשמעותית שאני רוצה להפוך עבורם, הם הדבר הכי חשוב בעיניי.
<אורנה קירש: להפוך לדמות משמעותית זה מצד אחד להציב להם גבולות ומצד שני להתחבר לעולם שלהם.
<אורנה קירש: העולם שלהם הוא גם טלפוני.
<אורנה קירש: אני חייבת לספר שהשבוע לימדתי אותם בשיעור גיאוגרפיה משהו בנושא גלובליזציה, והתבקש פשוט שהם יוציאו את הסמארטפון ויחפשו מושג מסוים.
<אורנה קירש: אנחנו אוסרים שימוש בסמארטפון אצלנו בבית-ספר ולכן לא ביקשתי, אבל זה היה משהו שהתבקש.
<אורנה קירש: ילדים באמת לא יודעים להשתמש במחשב.
<אורנה קירש: ילדים יודעים לשחק במחשב, ויודעים לשחק נפלא במחשב.
<אורנה קירש: תבקשי מהם משהו מעבר לזה, אז יש את השניים-שלושה מבריקים ובזה זה נגמר.
<אורנה קירש: כשמדברים על מעמדו של המורה, בתור סגנית מנהלת אני גם מראיינת כל שנה מורים חדשים שבאים למערכת.
<אורנה קירש: לצערי, אין כמעט מורים שמגיעים לראיונות.
<אורנה קירש: הרבה מורים מגיעים מהסבת אקדמאים, כשהם רק מתחילים את הסבת האקדמאים, וזה עוד לא זה.
<אורנה קירש: אחת השאלות הראשונות שהם שואלים היא כמה הם ירוויחו.
<אורנה קירש: אני לא מעסיקה ואני לא יכולה לענות, אבל אני יודעת להגיד להם שלא הרבה.
<אורנה קירש: מה-לעשות, כולנו חיים בעולם הזה.
<אורנה קירש: אנחנו בטח לא מקבלים כמה שאנחנו משקיעים או כמה שמגיע, ופשוט אין מורים.
<אורנה קירש: החלום שלי הוא שעל כל משרת הוראה, כמו בהולנד, יתחרו שלושה או ארבעה מורים ואני אהיה זו שאבחר את הטוב ביותר.
<אורנה קירש: היום הם בוחרים אותי.
<אורנה קירש: היום הם הולכים לראיונות בשלושה-ארבעה בתי-ספר, ומי שיש עיניים הכי יפות והוא הכי נחמד – אותו הם בוחרים.
<אורנה קירש: זה מצב מאוד-מאוד לא אידיאלי, וזה המצב שקורה היום בסמינרים.
<אורנה קירש: זה לגבי מעמד המורה.
עמרם מצנע: כמה מורים יש לכם בבית-הספר?
<אורנה קירש: חמישים.
<אורנה קירש: זה בית-ספר גדול.
עמרם מצנע: שאלה כללית – מתוך החמישים כמה היית מחליפה מחר בבוקר?
<קריאה: איזו שאלה.
<קריאה: היא לא יכולה לענות.
<אורנה קירש: זו שאלה מכשילה.
<אורנה קירש: קרוב לעשרים.
<קריאה: חבר הכנסת, אנחנו בשידור חי.
עמרם מצנע: הם רואים אותה עכשיו, אבל הם לא יודעים למי היא מתכוונת.
<קריאה: יש עכשיו את הפרסומת שבה זורקים קורות-חיים לפח.
<אורנה קירש: אבל, אני לא זורקת קורות-חיים לפח.
<קריאה: לא, היא לא זורקת.
<אורנה קירש: אני מראיינת אותם.
עמרם מצנע: אבל, את אומרת: כעשרים - - -
<אורנה קירש: כעשרים באים לעבוד ולא לעבודה.
<אורנה קירש: כשדיברת על שילוב תלמידים עם צרכים, משולבים אצלנו גם ילדים לקויי שמיעה, ויש לנו כיתות, - -
<קריאה: שמע.
<אורנה קירש: - - ומשולבים ילדים עם PDD.
עמרם מצנע: יש כיתות מותאמות.
<אורנה קירש: יש לנו כיתות מותאמות, וכמעט בכל שכבה יש לנו ילד משולב עם PDD, כלומר עם אוטיזם.
<אורנה קירש: החוויה היא נפלאה.
עמרם מצנע: זה משהו שקיים בבית-הספר הרבה שנים או שזה חדש?
<אורנה קירש: זה היה בבית-הספר הנוכחי חמש שנים, וכל השנים שהייתי הוא נמצא שם.
עמרם מצנע: יש איזה שהוא ילד בכיתה שהוא מלווה, באופן קבוע, על-ידי סייעת?
<אורנה קירש: כל ילדי ה-PDD מלווים בסייעת.
<אורנה קירש: לכל אחד יש את הסייעת הפרטית שלו, כשיש כיתה אחת שיש סייעת לילד והכיתה וההורים לא יודעים למי הסייעת שייכת כי זו הייתה הדרישה של ההורים.
<אורנה קירש: אז היא כאילו סייעת כיתתית, אבל היא סייעת של ילד מסוים.
<אורנה קירש: זה מראה כמה יפה יש את השילוב.
<אורנה קירש: שאלת על הכשרת סייעות.
<אורנה קירש: לצערי, מאוד קשה למצוא סייעות.
<אורנה קירש: רוב הסייעות אצלנו הן סייעות שלא מצאו עבודה אחרת.
עמרם מצנע: דרך-אגב, אין הכשרה לסייעות האלה.
<אורנה קירש: אין הכשרה לסייעות.
עמרם מצנע: אלה דברים שאנחנו מנסים לקדם.
<אורנה קירש: גם השכר שהן מקבלות הוא שכר מאוד נמוך יחסית לזה שהן צריכות להיות צמודות לילד גם בהפסקות.
<אורנה קירש: זאת אומרת, אין להן כמעט הפסקה במהלך היום.
<אורנה קירש: העבודה מאוד לא פשוטה.
<אורנה קירש: כן, יש לנו ילדים משולבים, והם משולבים נפלא.
<אורנה קירש: יש לנו גם כיתה, שהיא כיתת א'-ב', שהיא כיתה משולבת בבית-הספר.
עמרם מצנע: כיתת חינוך מיוחד.
<אורנה קירש: כיתת חינוך מיוחד לילדים עם אינטליגנציה סבירה, והם משולבים נפלא בחינוך הרגיל ולא רק בתוך הכיתה שלהם.
<אורנה קירש: אסור לנו לפחד מפלאפונים.
<אורנה קירש: אנחנו חייבים להתחבר לעולם הזה, כי כשאנחנו אומרים שאנחנו לא מקור ידע אנחנו באמת לא יודעים הכל.
<אורנה קירש: אם ילד שואל אותי בכיתה שאלה ואני לא יודעת, אני עוצרת, הולכת למחשב, אומרת "רגע", בודקת וחוזרת אליו עם תשובה.
<אורנה קירש: אני לא מתביישת להגיד שלא ידעתי.
<אורנה קירש: נכון שאני יודעת הרבה, אבל אני לא יודעת הכל.
עמרם מצנע: יש פה מישהו מהמורים שבבית-הספר שלו יש מחשב לכל מורה?
<אורנה קירש: קנינו, אז יש.
עמרם מצנע: בסדר, אבל אני מדבר על הפרויקט.
<קריאה: איזה פרויקט?
<ניקול גיל: אצלנו זה בית-ספר מתוקשב, ויש עגלת מחשבים שנמצאת במרכז - - -
עמרם מצנע: אני מדבר על המחשב של המורה שהוא הולך אתו הביתה.
<ניקול גיל: למורה יש מחשב, - -
<קריאה: יש למורים הכל.
<ניקול גיל: - - והוא חייב לבוא אתו לבית-הספר.
עמרם מצנע: אתם בטח מכירים.
עמרם מצנע: יש עמותה שנקראת "אתנה", שהמוטו והתפיסה שלהם הם שאם אתה רוצה שמורים יתגברו על הפחד הזה ממחשבים, צריך להיות למורה מחשב אישי שהוא הולך אתו הביתה והוא לא רב עם הילדים מי עכשיו בשעת מחשב.
עמרם מצנע: מורות סיפרו לי שהן יושבות עם המחשב במיטה, ואני מקווה שגם עם משהו אחר, וכתוצאה מכך מהבלתי-אמצעיות הזאת אתה יוצר את הקשר עם המחשב, כי בדרך-כלל הילדים משוטטים במחשב יותר טוב מאתנו – לא בתחומים שאנחנו רוצים שהם ישוטטו.
עמרם מצנע: בבקשה, האורח מאחור.
<ג'מאל כעביה: בוקר טוב לכולם.
<ג'מאל כעביה: רציתי להודות דווקא למסעוד שוב, שהוא עדיין קשור כמורה והוא מבקר בבתי-ספר הרבה.
<ג'מאל כעביה: אני ג'מאל מבית-הספר כעביה, ורציתי לחזור קצת על מה שדיברנו פה.
עמרם מצנע: אתה מחנך?
<ג'מאל כעביה: אני מורה ומחנך.
<ג'מאל כעביה: רציתי להביא מהזווית שלי את המגזר שלנו שהוא כל כך מיוחד וגם בעל צורך כזה מיוחד.
<ג'מאל כעביה: יש לנו בבית-הספר חשיבות רבה מאוד להתמקצעות מורים.
<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד נותנים חשיבות לשונות של תלמידים, ואנחנו מאוד מדגישים חשיבות של שיח פדגוגי לתלמידים.
<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד מאמצים יוזמים מבתי-ספר אחרים, ומאוד אכפת לנו לחנך את הילדים שלנו חינוך ערכי ומורשת.
<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד משתפים הורים.
<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד מאמינים בזה.
<ג'מאל כעביה: אם אנחנו רוצים להצליח, ויש לנו עשייה חינוכית טובה, אז אנחנו מאמינים שצריך באמת לשתף כמה שיותר הורים שיהיו באמת מעורבים בעשייה החינוכית.
<ג'מאל כעביה: לוגיסטית, אני חושב שאתם יודעים טוב מאוד, אנחנו מקופחים.
<ג'מאל כעביה: יש לנו מחסור מאוד אדיר בחדרים.
<ג'מאל כעביה: יש לנו כיתות שלומדות בקרוואנים עד היום.
<ג'מאל כעביה: אין לנו מעבדה ואין לנו ספריה.
<ג'מאל כעביה: אני חושב שזה מאוד פוגע בעשייה החינוכית של בית-הספר.
<ג'מאל כעביה: בגדול, בבית-הספר שלנו, בצוות שלנו אין לנו פער גדול בין המורים לבין התלמידים מבחינה דיגיטלית.
<ג'מאל כעביה: רוב הצוות שלנו הוא צוות מאוד צעיר.
<ג'מאל כעביה: יש לנו שניים-שלושה מורים מבוגרים, והם חלשים בתחום הזה.
<ג'מאל כעביה: יש מחשב לכל מורה, ואנחנו משתמשים בזה.
<ג'מאל כעביה: מבחינת רשתות חברתיות וכל מה שקשור לזה, אני מאוד מאמין במה שאמרה חברת-הכנסת חנין.
<ג'מאל כעביה: אני חושב שזה לא הזמן.
<ג'מאל כעביה: אני לא חושב שזה מועיל בשלב הזה ביסודי לפחות.
<ג'מאל כעביה: אנחנו לא נותנים לילדים להיכנס עם טאבלטים ועם סמארטפונים לכיתות.
<ג'מאל כעביה: אנחנו לוקחים ונותנים להם בסוף היום.
<ג'מאל כעביה: הילדים כבר הפנימו שהם לא צריכים להביא טלפונים לבית-ספר.
<ג'מאל כעביה: אני מאוד מסכים עם העמיתה שם שאנחנו נמצאים באיזו שהיא סיטואציה, באיזה שהוא מעמד, מאוד קשה מבחינת אינטרנט, מבחינת רשתות ומבחינת איך לנווט את כל הקטע הזה.
<ג'מאל כעביה: אני גם מתייחס לעוד דבר אחד.
<ג'מאל כעביה: אני לא מרגיש מחויב במאה אחוז לתכנית לימודים.
<ג'מאל כעביה: זה מאוד תלוי בהרבה דברים אחרים.
<ג'מאל כעביה: זה תלוי במצב ותלוי בסיטואציות שונות.
<ג'מאל כעביה: בעיניי ולפי דעתי, תכנית לימודים זו לא פרה קדושה.
<ג'מאל כעביה: ניתן לשנות את זה קצת, אבל בתיאום עם המורה, עם המחנכת, שתקבל את הילדים בשנת הלימודים הבאה.
<ג'מאל כעביה: אפשר לשנות, אפשר להתייחס לשונוּת, אפשר לשנות קצת, והכל לפי הקצב של הילדים ולפי המצב של הכיתה, אבל מאוד חשוב ליידע את המורה או את המורה שמקבלים את התלמידים בשנת הלימודים הבאה.
עמרם מצנע: לאן הולכים הבוגרים שלכם, הילדים?
<ג'מאל כעביה: יש אצלנו כמובן בית-ספר יסודי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה.
עמרם מצנע: בכעביה?
<ג'מאל כעביה: כן, בכעביה.
<ג'מאל כעביה: היא נפתחה לפני כמה שנים.
<ג'מאל כעביה: סתם לדוגמא: אני לימדתי בנצרת כמה שנים טובות, והיה אצלנו רק בית-ספר יסודי.
<ג'מאל כעביה: אני למדתי שם בכנסיית הבשורה.
<ג'מאל כעביה: לא היה אצלנו בית-ספר.
<ג'מאל כעביה: יש לנו בית-ספר תיכון חדש.
עמרם מצנע: אבל, בכעביה עצמה יש גם חטיבת ביניים וגם חטיבה עליונה, - -
<ג'מאל כעביה: גם חטיבת ביניים וגם - - -
עמרם מצנע: - - שמשרתת כמה כפרים?
<ג'מאל כעביה: היא משרתת את כעביה, חג'אג'רה וטבאש – שלושה כפרים.
<ג'מאל כעביה: בתי-הספר, חטיבת הביניים והחטיבה העליונה, הם בתי-ספר מאוד חדשים.
<ג'מאל כעביה: כמו שאמרתי, תכניות הלימודים – מאוד חובה ומאוד טוב להספיק את החומר, אבל זו לא פרה קדושה.
<ג'מאל כעביה: עוד פעם אני אומר את זה: אפשר להתחשב בהרבה דברים אחרים ושונים, וכדאי לקחת את זה בחשבון.
עמרם מצנע: בבית-הספר יש איזה שהן תכניות למפגשים עם בתי-ספר יהודיים?
<ג'מאל כעביה: יש לנו מפגשים עם בתי-ספר אחרים.
<ג'מאל כעביה: אני לא חושב שאנחנו צריכים את זה מהרבה סיבות, ואתה יודע את זה טוב מאוד.
עמרם מצנע: לא, אני לא יודע.
<ג'מאל כעביה: סתם לדוגמא, יש לידינו איזה שהוא קיבוץ, הרדוף, לידינו, שהוא רחוק מאתנו ב-200 מטר.
<ג'מאל כעביה: אנחנו חיים ביחד.
<ג'מאל כעביה: אבל, בכל זאת, יש לנו פעילויות ויש לנו פרויקטים עם בתי-ספר אחרים יהודיים, ואנחנו עובדים ביחד.
<ג'מאל כעביה: יש לנו גם מתנדבים מחו"ל שמלמדים את הילדים שלנו אנגלית.
<ג'מאל כעביה: זה מאוד כייף, וזה מאוד נהדר.
<ג'מאל כעביה: באופן כזה מיוחד וחריג, הסוכנות היהודית אישרה שהמתנדבים האלה יעסקו גם בבתי-ספר לא מהמגזר היהודי.
עיסאווי פריג': מה זה "חיים ביחד"?
<ג'מאל כעביה: אנחנו כאילו עובדים ביחד והילדים שלנו משחקים ביחד.
<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד קרובים אחד לשני.
עמרם מצנע: הצטרף אלינו חבר הכנסת עיסאווי פריג'.
חנין זועבי: מה עם מעמד המורה, ולאו דווקא מול התלמידים אלא במערכת?
חנין זועבי: מעמד המורה הערבי מבחינת חופש הביטוי, מבחינת היחס שלו עם המפקחים, עם המערכת, והעצמאות שלו בתור מורה?
<ג'מאל כעביה: מהניסיון שלי, אני מאמין שהמורה כיום חל שינוי במעמד שלו, מבחינת איך הוא מדבר עם מפקח ואיך הוא מדבר עם האחראים עליו.
<ג'מאל כעביה: היום, העסק מאוד פתוח ומאוד נגיש.
<ג'מאל כעביה: סתם לדוגמא: אצלנו בבית-הספר למנהל יש דלת פתוחה לכל המורים, והם מרגישים ממש בבית.
<ג'מאל כעביה: הם מרגישים שהוא אחד מהם ולא אחראי עליהם.
<ג'מאל כעביה: וכן המפקח – המורים מרגישים שהוא אחד מאתנו.
<ג'מאל כעביה: אנחנו עובדים ביחד ונמצאים ביחד.
<ג'מאל כעביה: אנחנו גוף אחד ונרתמים לאותה משימה.
<יעקב רונן: אני קובי רונן מבית-הספר נועם בנים בפסגת-זאב בירושלים.
עמרם מצנע: בית-הספר הוא נפרד לבנים ולבנות מכיתה א'.
<יעקב רונן: נכון, מכיתה א'.
<יעקב רונן: יש בית-ספר נועם בנות באותה שכונה, שגם הוא כמונו מכיתה א' עד כיתה ו'.
<יעקב רונן: רציתי קצת לשתף מחוויותיי בכיתה ולהגיד שקודם כל הכלי הזה של הרשת החברתית, האינטרנט והסמארטפונים הוא כלי מאוד-מאוד-מאוד בעייתי.
<יעקב רונן: אי-אפשר להתעלם מהפריצות שיש שם, מהאלימות שיש שם ומהזליגה שיש לילדים תוך כדי הם יושבים בבית שלוש, ארבע וחמש שעות מול המחשב, וכתוצאה מכך הם מגיעים לכיתה לפעמים עם עיניים כאלה אדומות שאתה מזהה מיד שהם בילו הרבה זמן יום לפני זה עם המחשב.
<יעקב רונן: אני חושב שאני לפחות בעבודה שלי עם התלמידים – אני מחנך כיתה ה' בבית-הספר – מציב את העובדה הזאת שהאינטרנט, הרשת החברתית וכל הטכנולוגיה שמסביב הם רק כלי.
<יעקב רונן: זה לא האידיאל שלנו בתור מורים ותלמידים או בני-אדם, אלא זה רק כלי כמו רכב וכמו כל דבר אחד.
<יעקב רונן: אנחנו חייבים מאוד-מאוד-מאוד להביא אותם למצב שהם יבינו שזה לא העיקר.
<יעקב רונן: העיקר הוא לפתח, כמו שנאמר קודם, את התובנות, לפתח מיומנויות ולפתח קשרים חברתיים, כי במצב הזה זה הכל וירטואלי.
<יעקב רונן: ישנה קריקטורה ידועה של הלוויה של מישהו וכל הכיסאות ריקים בהלוויה ויושבים שם רק שלושה אנשים ואחד אומר לשני: אני לא מבין איפה כולם, לא הגיעו, כי היו לו 700 חברים בפייסבוק.
<יעקב רונן: הכל וירטואלי, והילדים נשאבים לדבר בצורה מאוד-מאוד חזקה.
<יעקב רונן: זה טוב, זה נחמד וזה חשוב, אבל חייבים לשים את זה בפרופורציות הנכונות.
<יעקב רונן: חשוב מאוד באמת שהתלמידים יידעו שהמורים שלהם מגיעים לבית-הספר לא מהדור הקודם אלא מהדור הנוכחי, וגם להם יש טלפונים חכמים, וואטסאפ (WhatsApp) וכל הדברים האלה, אבל זה עדיין לא העיקר.
<יעקב רונן: העיקר הוא איך לפתח את הקשרים הבין-אישיים שבין המורים לתלמידים.
<יעקב רונן: אני חושב שכולם פה גם יסכימו שאין תחליף, בשום סמארטפון, בשום טאבלט ובשום רשת חברתית, למילה החמה שהמורה נותן בבוקר לתלמיד כשהוא רואה שהוא מצליח ולגבי המשוב שאנחנו יכולים לתת להם ולהעצים אותם לכך ולתת להם את ההרגשה שהם באמת – לא וירטואלית – תלמידים טובים שמתקדמים.
<יעקב רונן: מבחינתי, זה לתת להם את האבחנה שיידעו להבחין בין העיקר לטפל.
עמרם מצנע: עד כמה אתה משתף את ההורים במאבק הזה לשימוש נכון – הלוא אי-אפשר למנוע את השימוש – ומושכל בכל האמצעים האלה?
עמרם מצנע: אתה סיפרת על הילדים שבאים טרוטי עיניים, ותפקיד ההורים פה מאוד-מאוד מרכזי ומאוד-מאוד חשוב.
<יעקב רונן: זו נקודה.
<יעקב רונן: מה שרציתי להגיד לגבי ההורים הוא שאני חושב שחייב להיות סוג של תהליך להחזיר את החינוך להורים.
<יעקב רונן: אם ילד בא במצב שמורה הוא בעצם חצי בייביסיטר, אז לא יכול להיות שום מצב של שיתוף פעולה אתם.
<יעקב רונן: אם ההורים יבינו שהחינוך הוא בעצם בידיים שלהם ואנחנו רק עוזרים אבל אנחנו שותפים לכל התהליך החינוכי הזה, זה ייצור אצל הילד באמת יותר אבחנה והבנה שהוא בידיים טובות והוא לא במקום פרוץ שהוא יכול לעשות מה שהוא רוצה אלא הוא יכול לעשות הכל בעזרה של מבוגר.
עמרם מצנע: איך אתה עושה את זה בפועל?
<יעקב רונן: איך זה אצלי?
<יעקב רונן: אני יכול לתת דוגמא אישית.
עמרם מצנע: כמה ילדים יש לך בכיתה?
<יעקב רונן: אצלי בכיתה יש עשרים תלמידים.
<קריאה: גם אני רוצה.
<קריאה: זה מעט.
<יעקב רונן: אני קיבלתי כיתה של עשרים.
<יעקב רונן: יש לנו כיתות גם של שלושים תלמידים.
<קריאה: גם בשלושים - - -
עמרם מצנע: עוד פעם, תכל'ס, איך התקשורת עם ההורים?
<יעקב רונן: כשההורים רואים שהמחנך של הבן שלהם הוא בעצם אדם שהוא זמין ונחמד ולא אומר להם "תתקשרו אלי בין 19:30 ל-20:00 בערב" ובעצם הוא בכלל לא עונה בשעות האלה, אל"ף, הם נותנים לו את הגיבוי המלא.
<יעקב רונן: הם רואים שהם אתו.
<יעקב רונן: הם משתפים פעולה.
<יעקב רונן: אני יכול להגיד שאצלי בכיתה עשיתי, אפרופו טכנולוגיה, קבוצת וואטסאפ של ההורים.
<יעקב רונן: זה מבחינת הדיוור הישיר וגם בינם לבין עצמם.
<יעקב רונן: דיברנו על שיח.
<יעקב רונן: אז גם בין ההורים בינם לבין עצמם באותה קבוצה בוואטסאפ אמא אחת יכולה להרים הודעה שהיא מתלבטת באיזה עניין, ותוך שניות כבר עונים לה.
עמרם מצנע: יש להם בוואטסאפ קבוצה של ההורים.
<יעקב רונן: של ההורים בכיתה.
עמרם מצנע: ואתה בפנים?
<יעקב רונן: כן.
<יעקב רונן: אני מנהל הקבוצה.
<יעקב רונן: אני יצרתי אותה.
<יעקב רונן: ההורים מרגישים, בעצם, שיש פה איזה חיבור של הורות, בית-הספר והתלמיד.
<יעקב רונן: אני חושב שזה משפיע.
<רחל שממה: שמי רחל, ואני מבית-הספר "רימלט" בנתניה בשכונת פולג.
<רחל שממה: אני מחנכת את כיתה ה' שיש בה 36 ילדים ואני גם סגנית בית-הספר.
<רחל שממה: אני רוצה להתייחס לדברים שאמרת לגבי הזמינות של המורים לתקשורת עם הורים.
<רחל שממה: אני חושבת שמעמד המורה נמדד גם בזמינות מצד אחד, אבל מצד שני גם לנו מגיעים הזמן שלנו, הרוגע והשקט שלנו.
<רחל שממה: מתוך זה נמדד המעמד שלנו, זאת אומרת איך אנחנו מובילים את המעמד שלנו ככה זה מצטייר בפני ההורים.
<רחל שממה: אם אנחנו נהיה יותר מדי זמינים, בסוף זה יעלה לנו על הראש.
<רחל שממה: תוך כדי זה אנחנו, בעצם, נבנה את המעמד שלנו.
<רחל שממה: אצלנו בבית-הספר הלמידה מאוד מתוקשבת כחלק מלמידה מגוונת.
<רחל שממה: יש לנו בבית-הספר לאפטופים, שלוש עגלות, ואנחנו עובדים עם תכנית של "עת הדעת" בארבעת מקצועות הליבה.
<רחל שממה: אנחנו מתייחסים לזה כלמידה מגוונת, ומשלבים עם זה את חומרי הלמידה.
<רחל שממה: תכנית "עת הדעת" היא מאוד טובה לתלמידים.
<רחל שממה: כמורה לעברית אני משלבת הרבה.
<רחל שממה: תלמידים כותבים טקסטים ומגיעים עם דיסק און קי לבית-הספר, מציגים את הטקסט טיעון שהם כתבו, עומדים בפני הכיתה ומסבירים איך הם כתבו, והתלמידים נותנים להם משוב.
<רחל שממה: זה כל הזמן לשלב למידה מגוונת, כאשר המורה הוא המתווך ועומד במרכז ונותן את הכלים המתאימים, ותוך כדי זה נבנה המעמד שלו גם בפני התלמידים וגם בפני ההורים.
<רבקה פריבר-טל: קוראים לי ריקי, ואני מחנכת כיתה ה' בת 36 תלמידים וגם בירושלים בבית-ספר קשת תלפ"ז יחד עם מאיה.
<רבקה פריבר-טל: רציתי להגיד כמה דברים.
<רבקה פריבר-טל: באמת בעידן הזה של האינטרנט והתקשורת אני מרגישה שיש הצפה של ידע.
<רבקה פריבר-טל: אני מאוד-מאוד מתחברת למה שאמרה חברת-הכנסת.
<רבקה פריבר-טל: יש הצפה של ידע.
<רבקה פריבר-טל: הידע הוא וירטואלי והוא בשפע.