GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<תרזה פרנקל: זה בית ספר דתי והנושאים שהן ביקשו לדבר עליהם הם מצעד הגאווה בירושלים וזה לא משהו שבא ממני אלא אני פרסתי בפניהן מיליון נושאים שיכולים להיות והן דווקא הולכות למקומות האלה שאתה רוצה לבדוק את האחר.
<תרזה פרנקל: אם כן, המטלה הראשונה היא מצעד הגאווה בירושלים, מעמד ההומוסקסואלים.
<תרזה פרנקל: יש קבוצה נוספת שעוסקת במסורבות גט ויש קבוצה שעוסקת בנושא של תכניות לימודים נפרדות למגזר הדתי והחילוני בספרות ובהיסטוריה כאשר אלה כאילו מקצועות לא רלוונטיים להפרדה ובכל זאת היום – אני לא יודעת אם כולם כאן יודעים – יש תכניות לימודים שונות למגזר הדתי ולמגזר החילוני בהיסטוריה ובספרות, כאילו שההיסטוריה שלנו שונה והספרות שלנו שונה, כאילו אלה לא צריכים ללמוד ביאליק ואלה כן.
<תרזה פרנקל: הן פנו לשר החינוך והן מקבלות תשובות.
<תרזה פרנקל: הן נפגשו עם זבולון אורלב ועם הרב מלכיאור.
<תרזה פרנקל: דרך זה שאנחנו משדרים להם שהם יכולים לשאול את כל השאלות – זאת התשובה לשאלה שלך.
עמרם מצנע: מה עמדת בית הספר שלכם לגבי שירות צבאי לבנות?
<תרזה פרנקל: אצלנו הולכים לשירות צבאי, חלק לשירות צבאי וחלק לשירות לאומי.
<תרזה פרנקל: רוב הבנות הולכות למכינה לפני צבא.
עמרם מצנע: מכינה קדם צבאית.
<תרזה פרנקל: איזושהי מכינה.
<תרזה פרנקל: היא יכולה להיות לפני שירות לאומי.
<תרזה פרנקל: העמדה שלנו היא כמה שיותר ללוות כל בת היכן שהיא נמצאת ושתגיע לאן שהיא רוצה.
<עופרה אטקס: אני מנצרת עילית, אורט שרת.
<עופרה אטקס: אני רוצה לחבר בין כל אלה שדיברו עד עכשיו.
<עופרה אטקס: אנחנו מדברים על אנשים צעירים שעדיין מגבשים את הזהות שלהם.
<עופרה אטקס: זאת אומרת, אסור לנו לשכוח גם את זה.
<עופרה אטקס: אני מאמינה שכדי שכן הם יוכלו להיות אנשים בוגרים ומבינים את העניין של הזהות האישית שלהם, זה לחשוף אותם כמה שיותר למגוון או לקשת של דעות ורעיונות.
<עופרה אטקס: לאו דווקא פוליטיקה, אבל גם פוליטיקה.
<עופרה אטקס: אני חושבת שכאשר מביאים את זה לכיתה, צריך מראש – לפחות זה מה שאני עושה - להציב את הגבולות הברורים של הדיון.
<עופרה אטקס: אם אתה קודם הערת על דיבייט, לאו דווקא דיבייט אבל בהחלט קודם לשים את הגבולות כי זה נורא קל לבוא מהמקום של הבטן ולהתלהם.
<עופרה אטקס: גבולות זה אומר מי מדבר, מתי מדבר, איך מדבר.
<עופרה אטקס: זאת אומרת, אלה לא דברים שהם ברורים מאליהם אלא צריך לשים אותם על השולחן.
<עופרה אטקס: אתם רוצים לדבר?
<עופרה אטקס: אין שום בעיה, לכו, לימדו את הנושא, מגוון של דעות, אני יכולה לחשוף אותם למגוון של דעות אבל לגבי איך לדבר יש כללים שהם מאוד ברורים.
עמרם מצנע: נכנס לכיתת הלימוד שלך למשל יחסי נצרת עילית ונצרת?
<עופרה אטקס: נצרת עילית ונצרת פחות, אבל כן יהודים וערבים, נושא שעולה אצלנו הרבה.
עמרם מצנע: למה פחות?
עמרם מצנע: הרי יש לכם מקרה ספציפי מקומי.
עמרם מצנע: למה זה לא נכנס?
<עופרה אטקס: זה לאו דווקא העיר אלא אלה האנשים.
<עופרה אטקס: כן, זה עולה.
<עופרה אטקס: זה עולה הרבה ושוב, זה לבוא מהמקום של לחשוף אותם ולא לבוא מהמקום של אני חוסם את עצמי כי אני ימני או כי אני שמאלני.
<עופרה אטקס: כן לחשוף אותם לתרבויות, לחשוף אותם לדעות ורק אז שיבואו.
עמרם מצנע: יש לכם מפגשים של ערבים ויהודים?
<עופרה אטקס: יש לנו מפגשים של ערבים ויהודים, לאו דווקא מנצרת.
<עופרה אטקס: כרגע למשל יש לנו תכנית שנקראת "הנג אאוט" והתלמידים שלנו נפגשים עם בית ספר ערבי.
<עופרה אטקס: אני לא כל כך בתכנית ולכן אני לא זוכרת מאיפה בית הספר הערבי אבל יש את המפגשים האלה.
<עופרה אטקס: כל כמה שנים יש איזושהי תכנית אחרת.
<עופרה אטקס: התכנית הזאת כוללת גם מפגשים באמצעות המחשב וגם מפגשים אישיים.
<נירית ענבר: אני מכפר הנוער ויצ"ו ניר העמק.
<נירית ענבר: הייתי רוצה להמשיך את הסוגיה.
<נירית ענבר: עיקרון חופש הביטוי הוא באמת ציפור הנפש של הדמוקרטיה וכבוגר אחראי, כמורה, אני חושבת שיש לנו משקל בהכוונת הנוער.
<נירית ענבר: כמורה במשך 25 שנים, אני יכולה לתת דוגמה פשוטה עת פגשתי בוגרת שלי מלפני עשרים שנים ולצטט משפט שאמרתי לה: אני חושבת שיש לנו אחריות בלתי רגילה על הדברים שמותר לנו לשחרר ולומר.
<נירית ענבר: אני חושבת שגם הנושאים הם בהתאם לגילאים.
<נירית ענבר: אני היום רכזת שכבה של כיתה ח' שבשנה שעברה עסקה בנושא שנת בר המצווה שלהם וכל מה שמתלווה לזה, אני בכובע אחר גם בבית הספר רכזת של מופת אליו מגיעים הרבה תלמידים שהם מהעלייה הרוסית והזהות היהודית היא על ציר מאוד מאוד רחב.
<נירית ענבר: הדיון מי זה יהודי, מה זה יהודי, עולה בכל פעם.
<נירית ענבר: המילה אותה אני אומרת כל הזמן היא סובלנות וסבלנות ולקבל.
<נירית ענבר: הנושא של הקבלה.
<נירית ענבר: צריך להקשיב ולהכיר את הדעה של האחר.
שמעון אוחיון: זאת סובלנות.
שמעון אוחיון: סבלנות היא רק ממד של זמן.
שמעון אוחיון: תרשי לי לתקן אותך.
שמעון אוחיון: סובלנות זה רעיון מקיף הרבה יותר.
<נירית ענבר: הילדים מספרים על מנהגים ומה היה נהוג.
<נירית ענבר: הקבלה של האחר כמו שהוא.
<נירית ענבר: בדיונים בסוגיה החברתית, אני מוכרחה לספר על דרך שמצאתי.
<נירית ענבר: אני קוראת עיתונים ובכל בוקר ב"ידיעות אחרונות" יש סוגיה חברתית, בעד ונגד, כאשר בדרך כלל המלים שם הן מלים מאוד נקיות ואין שם קטע כל כך שיפוטי .
<נירית ענבר: סוגיות שרלוונטיות לשכבת גיל שלי, אני מציגה אותן בבוקר ואני תמיד אומרת שלא תמיד הכול שחור-לבן אלא בציר שלכם יש גם אמצע, יש את האפור ואת האפור בהיר ויש את הגוונים האחרים.
<נירית ענבר: על מנת לעזור להם בעיצוב הזהות, אנחנו צריכים להפגיש אותם עם שיח, עם מגוון מאוד רחב, והם כמו בסופרמרקט ירכשו את הדברים שהם חושבים שיעזרו להם בזהות ובבניית זהות כך שישכילו לדעת מה באמת הוטמע בהם.
<יונס אלעמור: סגן מנהל בית ספר מקיף אל פארוק, כסייפה שמשרת אוכלוסייה שמונה 1,500 תלמידים.
<יונס אלעמור: התלמיד שלי, הילד שלי, יש לו בעיה אחרת.
<יונס אלעמור: יש לו בעיה עם ה-אחר כי הוא עסוק ב-אני וה-אני שלו מעסיק אותו מאוד.
<יונס אלעמור: כל יום הילד הזה מתמודד עם מגוון רחב של קונפליקטים אדירים, פעם אין מים, פעם האוטובוס שמסיע אותו עשרים קילומטרים לא מגיע, פעם לצערי הרב הבית נהרס, פעם אפילו אין כיתה.
<יונס אלעמור: הוא ממש בקונפליקט אדיר ואני אמור להתמודד עם זה ולתת תשובות.
<יונס אלעמור: אתמול לא הייתי מוכן עם האמירה של אותו בחור שאמר מה החלום שלו ושיתף בו את כל מדינת ישראל ואת כל העולם.
מסעוד גנאים: הוא ידוע.
מסעוד גנאים: הוא גזען.
מסעוד גנאים: כותב דברי שטנה נגד ערבים ומוסלמים והוא כתב שהוא חלם חלום שהוא נכנס לבית חולים, למחלקת יולדות וכולי.
מסעוד גנאים: הוא לא ילד.
מסעוד גנאים: הוא בן שלושים.
מסעוד גנאים: אתמול עצרה אותו המשטרה.
<יונס אלעמור: הילד שאל אותו למה אצל השכנים שלו הדשא ירוק ואצלו לא.
<יונס אלעמור: מדינת ישראל, שאני מכבד ומעריך ורוצה להיות חלק ממנה, יש הבדלי רמות ביני לבין השכנים שלי.
<יונס אלעמור: למשל, לגבי ערד היה שיח בשעת המחנך בנושא הזה.
<יונס אלעמור: כל מדינת ישראל יודעת מתגורר בערד, למרות כל מה שהוא מקבל, הוא גם מקבל הטבות מס וישוב מוכה אבטלה ובמצב קשה מאוד, לא מקבל.
<יונס אלעמור: מה אני אומר לילד הזה?
<יונס אלעמור: איך אני אומר לו?
<יונס אלעמור: איך אני אדבר אתו?
עמרם מצנע: איך אתה באמת מתמודד עם זה?
שמעון אוחיון: הוא באמת מדבר על זה?
שמעון אוחיון: יש דו שיח טבעי או שזאת הסביבה?
שמעון אוחיון: השיח נובע ממנו ישירות?
שמעון אוחיון: התלמידים מדברים על זה, על המצוקות הללו?
<יונס אלעמור: כן.
<יונס אלעמור: זה בא מכל מיני כיוונים וכל פעם מכיוון אחר והם היו בוגרים, ילדים חכמים, מעודכנים באמצעי הטכנולוגיה.
<יונס אלעמור: פעם לא היו מדברים אבל היום מדברים ואתה אמור לתת תשובות.
מסעוד גנאים: זה טוב.
מסעוד גנאים: אנחנו רוצים שהם ידברו.
עמרם מצנע: אני מבין אבל אני מנסה שתסביר לנו איך אתה מתמודד עם זה.
עמרם מצנע: הרי זאת לא מתמטיקה שזאת הבעיה וזה הפתרון כי אלה באמת נושאים אמיתיים של היום יום.
<יונה אלעמור: לפעמים אתה מנסה להיות פילוסוף, לפעמים אתה מתעלם מהעובדות, לפעמים אתה פסיכולוג, לפעמים אתה מחבק ולפעמים רואים שאתה סתם פטפטן.
<יונה אלעמור: אני לא יכול למכור להם את זה כל יום.
עמרם מצנע: אתה גם מנסה להציג את הצד האחר?
<יונס אלעמור: הצד האחר לצערי רק מגדיל את הפצע כי האחר לא שם.
מסעוד גנאים: אם האחר הוא זה שניתק לי את המים, איך הוא ייצג אותו?
מסעוד גנאים: הוא זה שהרס לי את הבית.
עמרם מצנע: אפשר לא להסכים אתו או כן להסכים אתו.
עמרם מצנע: יש צו.
עמרם מצנע: יש לכם פגישות ומפגשים עם בתי ספר מערד?
<אלעמור יונס: פעם, לפני כמה שנים, כרכז חינוך חברתי קהילתי ניסיתי אבל עצרתי את זה אחרי שני מפגשים, אני אישית, ביוזמה שלי ובהתייעצות עם המנהל.
<אלעמור יונס: הלכנו לשם ילדים מכסייפה שמחים ועליזים, נפגשים עם החברים שלנו והלכנו עוד פעם למתנ"ס בערד וחיכינו למפגש גומלין.
<אלעמור יונס: דחו פעם אחת, דחו פעם שנייה ובפעם השלישית הגיעו עם מאבטחים עם נשק ולא רציתי שזה יהיה אצלי.
<שרה שייקר: אני מקריית ים, מלמדת מתמטיקה, סגנית מנהל בית הספר.
<שרה שייקר: אני מאוד מתחברת לדבריו של אריק כי אצלנו בבית ספר אחד הדברים החשובים שאנחנו מנהלים זה קיום שיח ודיאלוג ולדעת שאפשר לא להסכים.
<שרה שייקר: אני רוצה לספר על פרויקט של קירוב בין דתות.
<שרה שייקר: אנחנו מזמינים אדם מוסלמי, נוצרי, דרוזי, בדואי ורב דתי ועושים פאנל וכל אחד מציג במה הוא מאמין, מה המסר שהוא מעביר, והילדים מקשיבים.
<שרה שייקר: לאחר מכן כל נציג נכנס לכיתות, מתחלפים ויוצרים דיון ושיח מאוד יפה.
<שרה שייקר: אני נוכחתי בהקשבה רבה ובהתפעלות מהילדים שגם אם הם לא הסכימו ונוצר איזשהו ניגוד בין הדברים, הם ידעו לדבר עליהם יפה.
<שרה שייקר: אני חושבת שאנחנו צריכים ללמד אותם לנהל את הדיון.
<שרה שייקר: לא לפגוע בגבולות, לא לדבר באלימות, להסכים שאפשר הכול וזה מותר.
<שרה שייקר: העבודה שלנו היא לא קלה ואני חושבת שאנחנו כמורים אחראים להראות להם את הדרך.
עמרם מצנע: כמורה למתמטיקה יוצא לך להקדיש זמן לכיתה בנושאים הרלוונטיים היום יומיים?
<שרה שייקר: כן.
<שרה שייקר: אני גם מחנכת.
עמרם מצנע: איזה כיתה את מחנכת?
<שרה שייקר: כרגע אני לא מחנכת אבל אני חינכתי מופת מכיתה ז' עד י"ב.
<שרה שייקר: למופת, כמו שאמרה החברה, מגיעים הרבה מאוד תלמידים מהמגזר הרוסי.
<שרה שייקר: דת לדוגמה, אם אנחנו מדברים על שורשים, על בר מצווה – רק אתמול הייתי בכיתה ז' כדי ללמד אותם מה זה שורשים – ניגשה אלי תלמידה ואמרה לי שהם לא עושים שבת ולכן אין לה מה לכתוב.
<שרה שייקר: זאת דילמה שהיא מתמודדת אתה.
<שרה שייקר: הייתי צריכה לקחת אותה וגם קצת להרגיע שזה בסדר ויש בטח דברים אחרים שהם עושים.
<שרה שייקר: לחפש את האחר בתוך המקום שהיא נמצאת בו.
<שרה שייקר: הילדים דיברו וזה אמר שהוא מדליק נרות, זה אמר שהוא מתפלל וכולי כי יש גם מגזר דתי בתוך בית הספר.
<שרה שייקר: יוצא לי הרבה מאוד לדון בדילמות האישיות של התלמידים.
עמרם מצנע: מה עם הנושאים הפוליטיים?
<שרה שייקר: לפני גיוס בכיתה י"א כל השכבה מוזמנת ללשכת הגיוס.
<שרה שייקר: שם, כהכנה, מתפתחת סוג של פוליטיקה לאן נלך וכולי.
עמרם מצנע: דנתם פעם בשאלה של למשל, אנחנו מגדירים את עצמנו כמדינה יהודית ודמוקרטית ומה זה?
<שרה שייקר: ברור.
<שרה שייקר: בהחלט.
עמרם מצנע: יש כאן מורים לאזרחות?
<שי אפרתי: אני מלמד בתיכון אמית יהודה בעפולה.
עמרם מצנע: תיכון דתי?
<שי אפרתי: תיכון דתי.
עמרם מצנע: ישיבה תיכונית?
שמעון אוחיון: זאת רשת אמית.
שמעון אוחיון: כמו אורט.
<שי אפרתי: בתוך בית הספר יש בנות, בנים ונתיב ישיבתי.
<שי אפרתי: זה משהו קצת מורכב.
עמרם מצנע: מה אתה מלמד?
<שי אפרתי: היסטוריה ואזרחות.
<שי אפרתי: גם אנחנו נתקלים לא פעם במציאות קשה.
<שי אפרתי: התלמידים באים והמציאות טופחת על פניהם ומתנגשת ממש עם מה שהם לומדים בכיתה וגם מה שכל אדם סביר חושב.
<שי אפרתי: גם אם אנחנו לומדים בכיתה באזרחות על יחסי דת-מדינה ואצלם ברחוב מוכרים בשר חזיר, זה בניגוד לחוק והם שואלים אותי מה זה, בין אם זה שלפני שלושה חודשים שלוש דקות מבית הספר היה פיגוע בתחנה המרכזית בעפולה והיה מאוד מאוד לא קל.
<שי אפרתי: מה עושים עם זה?
<שי אפרתי: הם נסערים והם כועסים.
<שי אפרתי: גם כך הם לא הכי אנשים שלווים וסובלניים בעולם.
<שי אפרתי: זה לא קל.
עמרם מצנע: איך אתה מתמודד עם זה?
עמרם מצנע: אני לא מצליח אתכם להגיע לתכל'ס.
<שי אפרתי: אני כמורה מאמין שחובתי להגיד מה דעתי.
<שי אפרתי: ודאי שבסוף הדיון, ודאי שלא בכל דיון, ודאי שלא בכל נושא, אבל אני חושב שכמורה וכמחנך, אני חייב להציג דעות.
עמרם מצנע: אתה מצליח גם להציג את הדעות האחרות?
<שי אפרתי: אני חושב שאני חייב להציג דעות כי חלק מההוראה שלי היא ללמד ילדים לגבש דעה באשר היא דעה.
<שי אפרתי: יש כאן שאלה של מודלינג.
<שי אפרתי: אני מציג להם את הדעה שלי ומראה איך בניתי אותה, לא משנה מה תוכן הדעה.
<שי אפרתי: מה אנחנו עושים בפועל.
<שי אפרתי: דיברנו כאן קודם על גבולות.
<שי אפרתי: כל עוד אני כמורה, כשליח המדינה, שומר על גבולות השיח ומייצג גישה יהודית ודמוקרטית במובנים הכי רחבים של ההגדרות האלה, אני מוכן לשחק את המשחק.
<שי אפרתי: כשזה יוצא, זה כבר בעייתי מבחינתי.
מסעוד גנאים: אתה צריך להיזהר שלא תהיה לך תלמידה כמו ספיר סבח.
שמעון אוחיון: אולי תסביר לנו כי המורה שלידך עפרה דיברה גם על גבולות השיח והיא הגדירה אותו יותר, כך אני הבנתי, מבחינה טכנית.
שמעון אוחיון: אתה מדבר על גבולות שיח מבחינת המהות.
<שי אפרתי: כן, אני מדבר עכשיו מבחינה מהותית.
שמעון אוחיון: שתף אותנו במהות.
<שי אפרתי: כל עוד השיח הוא יהודי ודמוקרטי, הוא לגיטימי מבחינתי במובנים הכי רחבים של הביטויים.
<שי אפרתי: למשל, באותו יום בו היה הפיגוע, היה לנו יום מאתגר.
<שי אפרתי: אני כמורה, למרות שכמובן אני מאוד כאוב וכועס על רצח, היה לי חשוב שהכיתה לא תגלוש לשיח אלים, לשיח גזעני, ולא רציתי להשאיר את זה שם כי אם זה כך, לא עשינו שום דבר.
<שי אפרתי: נכנסתי לנעליים שהן לא נעליים שלי ושיחקתי את המשחק שהוא פותח דיון.
<שי אפרתי: עבדנו על רציונליזציה של הסכסוך, למה, למה זה, למה אותו רוצח שפל עשה את מה שהוא עשה, מה עבר לו בראש, מה האידיאולוגיה שלו, מה הוא רצה להשיג כאן.
<שי אפרתי: זה איכשהו התגלגל לשיעור מאוד מעניין בהיסטוריה על תולדות הסכסוך הישראלי-ערבי.
<שי אפרתי: זה גם בדיוק הסתדר עם החומר כי היינו בדיוק שם.
<שי אפרתי: כמובן דנו במה רלוונטי, מה לא, אנכרוניזם וכולי, אבל כאן בהחלט אני חושב שהתפקיד שלי כמורה היה לשמור על גבולות הדיון, להגיד שיש דברים מסוימים שהם בחוץ ובעיקר לעורר את השיח, לעורר את החשיבה של הצד השני תוך הפרדה מאוד ברורה מה כן ומה לא.
שמעון אוחיון: אם אפשר לקבל תשובה.
שמעון אוחיון: תנסה לשתף אותנו.
שמעון אוחיון: אני מאוד מאוד סקרן לגבי הסוגיה שהציג היושב ראש בנושא יהודית דמוקרטית.
שמעון אוחיון: הדת אומרת שזה אסור בשבת והשני אומר לך, מה זאת אומרת?
שמעון אוחיון: זה חופש העיסוק.
שמעון אוחיון: איך אתה מציג את הסוגיה הזאת?
עמרם מצנע: עם שבת אין בעיה.
עמרם מצנע: לא צריכה להיות בעיה.
שמעון אוחיון: כלפי הציבור הרחב.
שמעון אוחיון: בוודאי שבמסגרת דתית אין לו בעיה.
עמרם מצנע: אני עכשיו תלמיד בכיתה י"א או י"ב, נקראתי לגיוס ראשון ואני שואל אותך המורה שתגיד לי האם מותר לי לסרב פקודה ובאיזה תנאים מותר לי לסרב.
<שי אפרתי: שאלה כזאת עוד לא עלתה.
עמרם מצנע: אני אשאל אותך שאלה אחרת.
עמרם מצנע: המורה, יש עכשיו שיחות על איזה הסדר, קארי בא והולך, האם לגיטימי שמדינה דמוקרטית תורה על פינוי ישובים?
<שי אפרתי: השאלות עולות כל הזמן.
עמרם מצנע: איך אתה מנהל את זה?
<שי אפרתי: אני שואל אותו מה דעתו.
<שי אפרתי: כשהוא אומר לי מה דעתו, אני שואל על דעתו ומקשה עליה מהצד הזה ומהצד הזה.
<שי אפרתי: אחרי שאני טוחן אותו מכל הכיוונים, אם הוא עדיין רוצה לשמוע מה דעתי, אני אומר לו.
עמרם מצנע: אתה עוסק בזה ברגע שזה עולה.
עמרם מצנע: אתה לא אומר שזאת פוליטיקה ואנחנו בכיתה לא מדברים פוליטיקה.
<שי אפרתי: ודאי.
<שי אפרתי: אני חושב שהסכנה הרצינית כאן, כולנו נסכים לגבי גבולות שיח ודמוקרטיה, הכול נכון, אבל אני חושב שהבעיה האמיתית היא לא מי שיושב כאן בחדר, וכולם אנשים מאוד מאוד נחמדים, אלא הבעיה עם אנשים שהם קצת מועלים בתפקידם והם שרלטנים.
<שי אפרתי: אנשים שלא נותנים מקום ולא מציבים את הגבולות, הם אנשים לא דמוקרטיים והם הבעיה של כולנו וגם הבעיה של הילדים שלנו.
<שי אפרתי: השאלה מה אנחנו עושים אתם.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אני מורה להיסטוריה ואזרחות בתיכון הראל, מבשרת ציון.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אני רוצה לשים דברים על דיוקם.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אין איסור על מכירת חזיר במדינת ישראל, על אף היותה מדינה יהודית ודמוקרטית.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: יש חוק איסור גידול חזירים על אדמת מדינת ישראל.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אין שום בעיה במכירה והמכירה לא מהווה עבירה על החוק.
עמרם מצנע: כדי לחדד, אם כבר דיברת.
עמרם מצנע: התיקון שנעשה לפני מספר שנים התיר לראשי ערים, לרשויות המקומיות, להחליט איזה שכונות כן ואיזה שכונות לא.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אני לא מביעה את דעתי הפוליטית בכיתה כי אני מרגישה שאני לא מסוגלת להציג את כל הקשת הפוליטית אבל כאשר מתנהל דיון, אני תמיד מוצאת את עצמי נותנת להם בסופו של דבר את כל הקשת.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: זאת אומרת, זה נשמע מוזר.
עמרם מצנע: הם לא יודעים מה דעתך?
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: הם לא יודעים.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אני לא אומרת להם את דעתי אף פעם וזה מהסיבה הפשוטה שאני מאמינה שבני נוער עוד לא גיבשו את דעתם והתפקיד שלי הוא לחשוף אותם, הוא לנהל אתם דיונים על כל הנושאים האקטואליים שעולים במדינה.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: הרבה פעמים כשאני שואלת אותם אם הם פתחו עיתון הבוקר, הם לא קוראים עיתונים, הם לא צופים בחדשות והם לא מתעניינים במה שקורה בחברה הישראלית.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: המקום שלנו הוא כן לחשוף אותם כדי שהם יגדלו להיות בוגרים אחראיים, רציניים, בעלי דעות, אזרחים במדינה שמשפיעים עליה.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: לכן אני חושבת שהמקום שלנו הוא כן להעלות את השאלות לדיון וכן לפתח עליהן דיון.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: הרבה פעמים הם מביאים את מגוון הדעות.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אני אף פעם לא סוגרת דיון בתשובה נכונה או לא כי אין בעיני תשובה נכונה או לא, בגלל שזה דיון ויש דעות לכאן ולכאן ואני גם לא משתפת אותם בדעות שלי כי אני אומרת להם שהם צריכים לגבש את הדעות של עצמם והדעות שלי לא משנות לצורך העניין.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: מה שמשנה זה שהם ייחשפו לקשת ולרעיונות שעולים.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: דרך אגב, המקום שאני לא מאפשרת, יש מקום אחד שאני מביעה את דעתי ואני לא מאפשרת לתלמידים להביע את דעתם בצורה חופשית וזה כאשר עולים נושאים גזעניים.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: באופן מפתיע זה עולה דווקא כשאני מלמדת על השואה והאנטישמיות.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אז עולה הגזענות מהכיוון השני ושם אני מביעה את עמדתי ואני אומרת שזה משהו שהוא לא מקובל עלי.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: בנושאים אחרים, אני חושבת שצריך לאפשר להם לשמוע את הדעות של החברים וללמוד מהן.
שמעון אוחיון: אני רוצה להתחבר לסוגיה הזאת.
שמעון אוחיון: אני יודע שלא רוצים להזכיר את שמו של המורה אדם ורטה.
שמעון אוחיון: בנקודה הזאת השאלה היא היכן המורה, המחנך.
שמעון אוחיון: אני רוצה לחשוף, כפי שאת אמרת, כי לטעמי, לדעתי ולשיטתי, השיטה שלך והגישה שלך בכך שהבאת נציגים אוטנטיים - ולא דרך מסננת ולא דרך הדעה שלך או העמדות שלך או דרך זהותך - חשפת את התלמידים שלך והם הכירו נוצרי, מוסלמי ויהודי.
שמעון אוחיון: את אומרת שאת רוצה לברוח כי בקטע הזה את לא רוצה להשפיע עליהם וזאת באמת טעות כי לפעמים אם אני חושף את דעתי - וזה מה שקרה לצערי – ואני מגחך לעמדת התלמידה, מה שעשיתי כאן בוודאי זאת בדיוק מגמה הפוכה לשיח שאנחנו באמצעותו לטפח חשיפה למגוון של דעות, לחשיבה ביקורתית, לפתיחות מסוימת.
שמעון אוחיון: יש מדרש שאמרו על שמעון ולוי שהם הרגו את שכם, ארור אפם.
שמעון אוחיון: הם היו עצבנים מאוד.
שמעון אוחיון: אחר כך נאמר שמשה רבנו אמר כי באפם הרגו איש.
שמעון אוחיון: כלומר, בכעס שלהם הם הרגו.
שמעון אוחיון: יש האומרים שבאפם, בתנועה באף.
שמעון אוחיון: שואלים אותך מה דעתך על מישהו ואתה עושה תנועה עם האף ובכך גמרת אותו.
שמעון אוחיון: אני כמורה מגחך או חלילה הבעתי איזושהי הסתייגות מסוימת, השאלה מה זה עושה לתלמיד.
שמעון אוחיון: לכן לטעמי ולשיטתי כן צריך לחשוף ואולי באמת בסוף הדרך לומר גם את דעתי.
שמעון אוחיון: גילוי נאות, אני הנחיתי סדנאות כאלה במשך שנים רבות והרבה פעמים סטודנטים שאלו אותי מה דעתי.
שמעון אוחיון: דיברנו על דתיים והם לא שמעו את דעתי.
שמעון אוחיון: אמרו לי שאני מרוקאי ודיברנו על עדות מזרח ולא אמרתי את דעתי.
שמעון אוחיון: אמרתי שהמטרה הייתה שיח וזאת הטעות שלנו כי כן צריך לחשוף ולהביא נציגים אוטנטיים.
שמעון אוחיון: אם רוצים ובכל זאת יש אפשרות ויש אווירה מתאימה, תחשוף את דעתך.
שמעון אוחיון: כך נראה לי.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: אני רוצה לומר שאירועים כאלה שמביאים נציגים אוטנטיים, עושים את זה בבתי הספר וזה לא משהו שלא קיים.
<סיגל נוחמוביץ לוינזון: העניין הוא שאנחנו מדברים על יום יום, על שיעור שיעור וזה לא משהו שאתה יכול כל יום על כל נושא להביא נציגים אוטנטיים.
שמעון אוחיון: בנושאים בהם יש שסע, כן.
רות קלדרון: אני מרשה לעצמי להשתתף בדיון.
רות קלדרון: אני חושבת שהנושא הוא לא אנחנו כמורים אלא איך מגדלים אצל ילדים, אצל אזרחים צעירים מיומנויות וארגז כלים של איך להבין דבר, להבין מציאות ואיך לחשוב עליה, איך לגבש עמדה ואחר כך איך לחיות בתוך סביבה שיש בה עמדות שונות.
רות קלדרון: במובן הזה, לשאלת הפתיחה של היושב ראש, מה פוליטי, אני יותר ויותר, מהשהות שלי כאן בכנסת, מבינה שאין הבדל גדול.
רות קלדרון: בשבוע שעבר היה לנו אירוע – מה שאתם קוראים – אלים, השיח של הכנסת הוא שיח מאוד קשה ומישהו אמר דבר מאוד חריף על איזה ערך ציוני.
רות קלדרון: למזלנו היינו בקבוצה קטנה.
רות קלדרון: הוא אמר את זה על מישהו שהיה בחדר.
רות קלדרון: אמרתי לו שישאל אותו למה הוא אמר את זה.
רות קלדרון: האיש השני אמר שאמרו על אבא שלו שהוא בכלל נולד בסוריה ולא בארץ ואבא שלו נולד בארץ.
רות קלדרון: הבנתי בשנייה שכולנו ילדים והכול אישי.
רות קלדרון: אתם יכולים לפעמים לשמוע דעות פוליטיות חוצבות להבות שמקורן בזה שהבן אדם פשוט נעלב כי לא הבינו מי הוא והתבלבלו בו ואמרו לו דבר לא נכון או מעליב.
רות קלדרון: במובן הזה אני חושבת שגם הכנסת היא כמו כל כיתת לימוד והשאלה של ללמד לדבר על דברים קשים היא השאלה אם אנחנו יכולים ליצור מקום בטוח.
רות קלדרון: האם יושב ראש יכול בוועדה לעשות זאת.
רות קלדרון: לפעמים אני יושבת כסגנית יושב ראש הכנסת, האם אני מצליחה להחזיק את המליאה כמקום בטוח?
רות קלדרון: זה תלוי האם מדברים בטלפון ועומדים עם הגב.
רות קלדרון: זה מתחיל ממשמעת, כמו בכל כיתה, וזה ממשיך איך אתה מדבר.
רות קלדרון: אם את רואה שמישהו נעלב, שימי לב לזה כי הוא תכף יתקוף מישהו.
רות קלדרון: אנחנו בני אדם והרבה פעמים אני מרגישה שדברים שיוצאים מהבית הזה כהתנהגות אלימה, מתחילים כך.
רות קלדרון: כמו שאמרת, זה נכון.
רות קלדרון: יש בינינו חברות, יש קולגיאליות.
<תרזה פרנקל: יהודים נעלבים יותר מאנשים אחרים?
<תרזה פרנקל: למה בישראל יש תרבות שיח כזאת אלימה?
<תרזה פרנקל: זה לא קורה בכל המדינות.
רות קלדרון: שאלה טובה.
רות קלדרון: אני חושבת שכמו שהצגתם את השאלות, זאת מדינה בהתהוות.
רות קלדרון: אנחנו בני 65.
רות קלדרון: הרבה פעמים אומרת בשיחות עם האמריקאים שכאשר הם היו בני 65, הייתה אצלם עבדות.
רות קלדרון: אנחנו באמת מתפתחים ככל יכולתנו אבל זה המון רצון טוב ולכל קול כאן יש נציג בכנסת.
רות קלדרון: אנחנו מרגישים שהחובה שלנו היא גם לדבר עם התלמידים שלכם.
רות קלדרון: כלומר, אתם יכולים גם להשתמש בנו.
רות קלדרון: אני חוזרת ואומרת שלדעתי אם אפשר לשמור על אווירת כיתה כמקום בטוח, מתוך זה כבר אנשים מדברים אחרת.
<מיכל כהנא: אני מורה ללימודי ארץ ישראל ועוסקת בתחום.
<מיכל כהנא: אני מלמדת באולפנה בעפרה וגם במכללת אורות בה אני מרצה.
<מיכל כהנא: אני הרבה שנים בתחום.
<מיכל כהנא: אני מדגישה את התחום כי התחום הזה מאפשר הרבה שעות איכות עם התלמידים והתלמידות, בעיקר במסגרת טיולים ומחנות לימודיים.
<מיכל כהנא: הייתי רוצה להוסיף כאן ממד נוסף לדיון, את המשפחה.
<מיכל כהנא: אנחנו מדברים על בתי הספר, על הכיתה ועל הילדים בהיותם תלמידים, אבל אני חווה הרבה שנים מאז אני מורה את התלמידים איך שהם מגיעים מהבתים שלהם.
<מיכל כהנא: זאת אומרת, כל אחד בא עם הערכים של אותה משפחה וההתנהלות של אותה משפחה.
<מיכל כהנא: עם זה הוא מגיע וזה דבר שצריך לקחת בחשבון, עם כל הכבוד לנו, למורים.
<מיכל כהנא: הילדים מגיעים מהמשפחות ואפשר לראות את זה אחד לאחד וגם לשמוע את הדעות שלהם.
<מיכל כהנא: אנחנו מכירים גם את ההורים ואנחנו אומרים שהילד מדבר כמו ההורה.
<מיכל כהנא: לגבי החשיפה.
<מיכל כהנא: דיברו כאן על כך שהילדים לא קוראים ולא יודעים וכולי.
עמרם מצנע: ברשותכם, אני חייב לצאת לאיזושהי הצבעה.
עמרם מצנע: רות תנהל את הישיבה ותכף אני אחזור.
עמרם מצנע: (היו"ר רות קלדרון)
<מיכל כהנא: לגבי החשיפה של הילדים, שמענו כאן שהם לא קוראים, לא יודעים וכולי אבל אני דווקא חושבת שבשנים האחרונות הילדים מאוד מאוד מאוד חשופים וזה מגיל צעיר.
<מיכל כהנא: לצערי הרב הם חשופים לא טוב כי הם קולטים מאמצעי התקשורת.
<מיכל כהנא: הם לא קוראים מאמר מובנה או לא שומעים חדשות אובייקטיביות ולכן הם מקבלים את הדברים בצורה לא טובה.
<מיכל כהנא: זה שהם מקבלים את זה בגיל מאוד מאוד צעיר, אני בטוחה בזה.
<מיכל כהנא: הייתה לי חוויה מאוד מעניינת ממש למחרת הבחירות.
<מיכל כהנא: יצאתי לסיור קצר עם ילדי כיתה ב', הסיור היה אצלנו בישוב, וכשחזרנו מהסיור אחרי כשעה, שמעתי מאחורי ילד קטן אומר: את בטח הצבעת ליאיר לפיד.
<מיכל כהנא: אני פשוט נפלתי.
<מיכל כהנא: הייתי על סלע וכמעט נפלתי.
<מיכל כהנא: הוא אמר: את נראית כמו אחת שהצביעה ליאיר לפיד.
<מיכל כהנא: שאלתי אותו איך נראה אדם שהצביע ליאיר לפיד ואז ילד קטן אחר אומר: את נראית חצי שמאלנית.
<מיכל כהנא: הייתי בשוק אמיתי כי אלה לא ילדים בכיתה י"א ולא בכיתה י"ב אלא אלה היו ילדים בכיתה ב', ילדים בני שמונה.
<מיכל כהנא: כמובן לא היה לי מה להמשיך את הדיון אתם.
<מיכל כהנא: למחרת פגשתי את אמו של אחד מהם וסיפרתי לה את הסיפור עם חיוך, והיא אמרה לי שכך אבא שלו מדבר.
<מיכל כהנא: אם כן, הילדים כן חשופים וכן יודעים.
<תרזה פרנקל: זה רע להיות חצי שמאלנית?
<מיכל כהנא: לא.
<מיכל כהנא: זה לא היה הדיון.
<מיכל כהנא: אתו לא ניהלתי את הדיון.
רות קלדרון: אני רוצה לשאול אתכם האם יש דברים שאתם מרגישים שמהצד הזה, ממשרד החינוך או מהכנסת, אפשר לעשות כדי לעזור לכם כאשר אתם בחדר סגור וזה רק אתם והילדים.
<חביבה אייזנברג: אני מתיכון בן גוריון בנס ציונה.
<חביבה אייזנברג: אני רוצה לשתף אתכם במשהו שאני מלמדת, לא שנה ראשונה.
<חביבה אייזנברג: אני מלמדת ספרות גם ברמה של חמש יחידות לימוד ובהקשר הזה אנחנו מלמדים בתוך היחידות שני נושאים מסכמים כאשר תחת המטריה של כל נושא גוזרים ז'אנרים ולומדים יצירות ספרות והספרות היא כמובן תמיד ראי של החיים ומשקפת את מה שנעשה סביבנו.
<חביבה אייזנברג: ביחידה השלישית אני מלמדת נושא שנקרא להיות ישראלי, להיות יהודי, קולות וזהויות.
<חביבה אייזנברג: אני לא צריכה לספר לכם על החברה הישראלית ועל התרבות שלנו, כמה היא שסועה וכולי.
<חביבה אייזנברג: אחד מהנושאים שנדונים בכיתה הוא הנושא של אדמת מריבה, דתיים-חילוניים, עולים חדשים לעומת צברים, מזרחים לעומת אשכנזים אבל אדמת מריבה כי אנחנו עוד לא במקום האוטופי לצערנו.
<חביבה אייזנברג: אני מלמדת יצירות של סופרים ערביים, ע'סאן כנפאני למשל, ארץ התפוזים העצובים, ואני מלמדת את יהודה עמיחי, את הדברים המחתרתיים והאנטי ז'אנרים, ואני מלמדת את ס.
<חביבה אייזנברג: יזהר, יצירות כמו השבוי וחירבת חיזעה שפעם היה הס מלהזכיר אותם וכולי.
<חביבה אייזנברג: יום בהיר אחד שואלת אותי תלמידה, ממש לא מזמן, אם אין לי דברים ציוניים ללמד אותם.
<חביבה אייזנברג: אמרתי לה שאני מלמדת את זה דווקא בגלל שאני ציונית, איך את רואה בזה אנטי ציוניות?
<חביבה אייזנברג: בכלל, אני לא צריכה לספר לכם שהספרות לא מתעסקת בדברים המיופים וכולי.