GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעל נאמן: הוא היה ממקימי "אחריי" כבר לפני 15 שנה, ובמסגרת הקרן היה שותף גם להקמת מרכזי נוער בכל יישובי הדרוזים, שאליהם תמיד גילה קרבה מיוחדת.
<יעל נאמן: כדי לבחון אפשרויות שונות לצמצום פערים, הקרן גם יזמה תוכנית לשיפור וביסוס תשתיות חינוכיות ביישוב אחד או בשכונה אחת, והייתה שותפה ליישום של מודל כזה בגבעת אולגה, שכונה של העיר חדרה, שבה צמחו שירותים יפיפיים בחמש השנים האחרונות.
<יעל נאמן: דב, שהרגישות שלו כלפי שוויון לכלל אזרחי מדינת ישראל, הייתה ידועה, פעל במגוון דרכים לקידום האוכלוסייה הלא-יהודית – בתוכניות בתיכונים הערבים אשר יסייעו לתלמידים לבחור קריירה אקדמית נכונה וסיוע לסטודנטים ערבים בהשתלבות באקדמיה או בהבאת תלמידים ערבים לתוכניות מצוינות באוניברסיטאות ובמכללות.
<יעל נאמן: שתי תוכניות, מהיקרות והאהובות על דב – תוכנית "צמרות" למנהלי בתי-ספר ותוכנית "אוניברסיטה לנוער" של נוער שוחר מדע – מיוצגות כאן היום על-ידי אנשים שהגיעו מהתוכניות: חדיג'ה טהא שהיא מנחה בתוכנית "צמרות", ושירה שופטי, מנהלת היחידה לנוער שוחר מדע, יחד עם שתיים מבוגרות התוכנית, ואנחנו נשמע אותן.
עמרם מצנע: חדיג'ה טהא, בבקשה.
<חדיג'ה טהא: שלום רב לכולם.
<חדיג'ה טהא: אני אספר את הסיפור של מפגש מנהל עם דב לאוטמן.
<חדיג'ה טהא: היה פה שקף בסרט והראה צילום, תמונה של דב לאוטמן עם קבוצת מנהלים, ואמרתי: לרגע אם היה יכול להעביר את האנרגיות שנוכחות שם במפגש של דב עם מנהלי בתי-ספר.
<חדיג'ה טהא: לי זה קרה ב-2008 כמנהלת בית-ספר, הגעתי להשתתף בכנס בירושלים והכנס היה בנושא צמצום פערים בחברה הישראלית, ואני ודב הנחינו איזשהו פאנל.
<חדיג'ה טהא: ועד אז לא פגשתי את דב – אני הכרתי אותו, שמעתי עליו מהתקשורת – וכל הדרך חזרה לג'לג'וליה חשבתי על דב.
<חדיג'ה טהא: אמרתי, מה גורם לי לחשוב כל כך, נסיעה של שעה וחצי?
<חדיג'ה טהא: וכאשר התחלתי להנחות את תוכנית "צמרות", שהיא תוכנית משותפת של קרן לאוטמן ו"אבני ראשה", התחלתי להבין מה יש באדם הזה שגורם למנהלים להתרגש כל כך – התרגשות שמאפשרת להם להסתכל על האדם ולשאול אותו ולבקש ממנו לשתף אותם בידע, בכל מיני נושאים שהיו עולים במפגשים האלה שהוא היה מגיע פעמיים בשנה לקבוצת "צמרות" – בפתיחה במוזיאון או בכנס – משהו קורה למנהלים שם.
<חדיג'ה טהא: אחד הדברים שאני רוצה לשתף אתכם, דווקא ביום שדב נפטר.
<חדיג'ה טהא: למחרת - דב נפטר ביום שבת – ביום ראשון, 10:00 בבוקר, אני מקבלת טלפון ממנהלת בית-ספר מבאר שבע, בוגרת תוכנית "צמרות" מחזור ב', אני לא מכירה אותה טוב, היא יודעת שאני עובדת בתוכנית "צמרות", והיא מתחילה לשתף אותי רבע שעה בלדבר על דב.
<חדיג'ה טהא: והיא אמרה לי: זה מה שהיה לי חשוב; שמישהו ישמע אותי, יקשיב וידע שזה אחד הימים הכי קשים לי בשנה הזו, והייתי מאוד שמחה להגיע לתל-אביב אבל נבצר ממני.
<חדיג'ה טהא: אז במפגש של דב עם מנהלי בתי-ספר היה משהו שהם לקחו הלאה.
<חדיג'ה טהא: תוכנית "צמרות" זאת תוכנית שמאפשרת למנהלים טובים ומצוינים לקחת את התפקיד שלהם עוד צעד אחד קדימה.
<חדיג'ה טהא: המפגש עם אנשי עסקים ועם אנשים מעולם ההיי טק, אני חושבת שזה משדרג את איכות המנהלים, אנחנו פוגשים אותם שנים אחרי ואנחנו מבינים מה המפגש הזה עשה להם.
<חדיג'ה טהא: ודב היה אומר כל הזמן, שכל עוד אנחנו לא נשקיע במנהלי בתי-ספר ואנחנו לא נשנה את דרכי החשיבה והניהול שלהם בכך שהם יתחילו להתחבר לכל הגורמים והמאפיינים של החברה הישראלית, אז יש עוד מה לעשות.
<חדיג'ה טהא: אני חושבת שהמקום הזה של לראות מנהלי בתי-ספר, שאני הולך להשקיע, הוא לא מובן מאליו, הוא לא ברור, אבל אצל דב זה היה אחד הדברים הכי חשובים.
<חדיג'ה טהא: המפגש השלישי במעגלים האלה זה עם דב במשרד שלו בתל-אביב.
<חדיג'ה טהא: פעם בחודש אנחנו, תוכנית "צמרות", ארבעה מנחים, שתמיד דב אמר: לקחנו ערבייה מג'לג'וליה, צפונבון מחולון, המתנחל מעלי והקיבוצניקית מהכפר הירוק, שמנו אותם במכונית ושלחנו אותם להוביל את המנהלים.
<חדיג'ה טהא: אלה פניה של החברה הישראלית וככה אנחנו נעשה את השינוי.
<חדיג'ה טהא: אין לי הרבה מה לשתף כי אני כל כך מתרגשת שוב להיזכר במה עבר עלי בשנתיים האחרונות שאני עובדת בתוכנית, אלא להגיד גם היום – אני חושבת שהמפגש ב-2008 עם דב גרם לי להחליט שאני רוצה להיות כמו דב כשאני אהיה גדולה.
עמרם מצנע: תודה רבה, חדיג'ה.
עמרם מצנע: חבר הכנסת איציק שמולי, אחריו תדבר שירה שופטי.
איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, נעם והמשפחה וכל מכירי ומוקירי דוביק.
איציק שמולי: אני חושב שהישיבה הזאת, אם נתאר את כל מה שדוביק עשה, יכולה להימשך לפחות עד מחר בבוקר.
איציק שמולי: לכן, על כל הדברים הגדולים שדוביק עשה גם בתעשייה וגם בחברה יוכלו להעיד אנשים טוב ממני, ושככה עבדו אתו גם בצורה צמודה.
איציק שמולי: מה שאני אהבתי בדוביק – זה מאוד מתחבר למה שאמרה עדי – היכולת שלו לקחת אנשים צעירים שיש להם איזשהו חלום קצת מטורף, לנקות את כל רעשי הרקע, להזמין אותם לסלון ופשוט להגיד להם שהוא מאמין בהם.
איציק שמולי: אצלי זה קרה בכמה וכמה הזדמנויות.
איציק שמולי: דווקא אחרי המחאה הגדולה היה לי את הרעיון המטורף הזה לעבור לעיר לוד, וכולם מסביב גיחכו ואמרו שזה לא יצליח ומה איבדנו שם, ואני זוכר שדוביק היה הראשון שככה הזמין אותי לפגישה ואמר לי שלא רק שאסור לוותר על החלום הזה, שזה דבר חשוב מאוד, והוא גם מתכוון להתגייס ולתמוך בעניין.
איציק שמולי: והנה אחרי שנתיים, מתברר שחלומות מתגשמים, ויש כבר 250 סטודנטים בעיר לוד, שלא רק שגרים בעיר, שפועלים בה בצורה חברתית, ובזכותו של דוביק גם המודל פועל בצורה שוויונית, כך שהפעילות נעשית גם בשכונות הערביות, גם בשכונות היהודיות וגם בשכונות המעורבות, וכוללת כמובן כ-35%–40% סטודנטים ערביים בפרויקט.
איציק שמולי: אני חושב שעוד משהו שככה אני הולך אתו זה העניין הזה שבתוך כל ההמולה הגדולה תמיד היה לך את המקום הזה, את הסלון של דוביק, שבו יכולת לשים את כל הרעשים ואת כל הכותרות ואת כל הדרמות בחוץ, ולהיכנס למקום שאתה יודע שרוצה אך ורק בטובתך ובטובתה של החברה הישראלית.
איציק שמולי: ולמען האמת, גם אני מאלה שחייבים להתוודות על כך שחלק גדול שאני נמצא כאן היום זה בזכותו של דוביק, שברגעים שבהם עשיתי לעצמי כל מיני הנחות ואמרתי שמספיק לי עם הפרויקטים החברתיים והתאחדות הסטודנטים, וזה די והותר לבן-אדם אחד שיעשה למען החברה הישראלית, אז דוביק ככה היה מאלה שהתעקשו על כך שאני לא אוותר על העניין הזה של להגיע לכאן ולנסות לשנות גם מכאן.
איציק שמולי: אני חושב שהבקשה של דוביק שנזכור אותו כבן-אדם עם לב גדול היא כמובן מובנת מאליה, ואני אזכור אותו כעוד משהו, כבן-אדם שפשוט האמין באנשים אחרים ובכך שטבע האדם בסופו של דבר בעולם הציני הזה הוא טוב מיסודו, וזו המורשת אני חושב הכי גדולה של דוביק ועם זה אני הולך הלאה.
איציק שמולי: יהי זכרו ברוך.
עמרם מצנע: תודה רבה, איציק.
עמרם מצנע: שירה, מנהלת היחידה לנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל-אביב, בבקשה.
<שירה שופטי: אני אהיה מאוד קצרה כי הבאתי שתי תלמידות ותלמיד, אז אני נותנת להם זמן משלי בבקשה, אם אתם מסכימים.
<שירה שופטי: אני מאוד מתרגשת, גם מהאנשים המכובדים ובעיקר מהאיש שלא נמצא פה, שכמו כל מי שדיבר לפניי, השפיע מאוד על חיי האישיים והעיסוקים שלי.
<שירה שופטי: אני מאוד מאוד גאה להגיד שאנחנו יחידה לנוער שוחר מדע על שם דב לאוטמן.
<שירה שופטי: דוביק בחייו הסכים למהלך שבייגה שוחט הוביל – בייגה, תודה כמובן – והיחידה נקראת על שמו, שזה לא דבר טריוויאלי כי אנחנו יחידה ששמה על הדגל את עניין המצוינות, ונוער שוחר מדע בדימוי הציבורי הוא ילדים צפונים שלומדים מדע.
<שירה שופטי: בזכות דוביק ובזכות הרבה מאוד עבודה ותורמים נוספים, הדברים אינם כמו שהם נתפסים בציבור.
<שירה שופטי: רוב הילדים שלנו מגיעים מהפריפריה.
<שירה שופטי: המטרה שלנו בנוער שוחר מדע זה בדיוק בהתאם ובהמשך למה שכבוד השר אמר, זה לא או-או.
<שירה שופטי: יש מצוינות, והמצוינות הזו נמצאת גם בפריפריה, למרות שלא רואים אותה.
<שירה שופטי: הפערים בארץ הם כל כך גדולים – דן הראה לכם את הגרפים – אני יכולה לספר לכם מהיכרות עם תלמידים, שאני פוגשת תלמידים שאין להם חלום להתקדם.
<שירה שופטי: הם לא יודעים עוד אם הם יכולים או לא יכולים, אין בכלל חלום, הם עוד לא נתקלו בחומה או בתקרת הזכוכית, ואלה הילדים שאנחנו רוצים לעזור להם להגיע לאוניברסיטה.
<שירה שופטי: המוטו שלנו הוא לגלות את ההון האנושי.
<שירה שופטי: אנחנו עובדים עם 30,000 תלמידים, וכל מי שרוצה – הבאתי חוברות לספר על היחידה – אבל אני רוצה לתת להון הזה לדבר, אז אני מעבירה את רשות הדיבור.
<שירה שופטי: שירה, את הראשונה בגיל.
<שירה שופטי: אני יכולה להעביר?
עמרם מצנע: שירה מלכה.
<שירה מלכה: תודה.
<שירה מלכה: בוקר טוב, תודה רבה על ההזדמנות לדבר בפניכם.
<שירה מלכה: אני שירה מלכה, סטודנטית לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל-אביב, במקור ממושב זיתן.
<שירה מלכה: את התואר הראשון שלי למעשה התחלתי באוניברסיטת קיץ לנוער, ביחידה לנוער שוחר מדע על שם דב לאוטמן.
<שירה מלכה: למדתי בגיל 17 קורסים באוניברסיטת תל-אביב, גם שנה לאחר מכן חזרתי כמדריכה, ואני יכולה להגיד בוודאות שאלמלא התוכנית הזאת וההזדמנות העצומה הזאת להתחיל את הלימודים האקדמיים אז, אני מאמינה שהיום סביר להניח שלא הייתי בסוף התואר השני שלי ולא הייתי חולמת על דוקטורט באנתרופולוגיה.
<שירה מלכה: יכול להיות שהדברים האלה היו מגיעים קצת יותר מאוחר, אבל בזכות ההזדמנות שניתנה לי למעשה, קודם כול ברמה האישית הכרתי אדם חם עם אישיות מופלאה שהיכולת שלו לדבר בגובה העיניים עם כל מי שפגש הייתה איזשהו קסם כזה שדבק בך, והדבר המדהים השני שקרה בזכות ההיכרות עם דב לאוטמן ועם שירה זה בעצם ההידבקות בחיידק הזה של שינוי חברתי ומעורבות חברתית, אחריות חברתית.
<שירה מלכה: כל העבודות שעשיתי מאז והלימודים הם למעשה סוג של נגזרת מאותו קיץ שהשפיע על החיים שלי במידה רבה מאוד, ואני יכולה להגיד שההזדמנות לצמוח ככה בתוך האקדמיה מגיל 17 עד גיל 27 – ממש כמו שזה, לא מילולית – התאפשרה בזכות המפעל העצום הזה של דב לאוטמן ובזכות השותפות האדירה של משרד החינוך, ואלמלא השותפויות האלה אני מאמינה באמת שאני ורבים כמותי לא היינו במקום הזה.
<שירה מלכה: אני מאמינה שהצוואה הרוחנית של דב לאוטמן היא שבאמת הפרויקטים האלה יימשכו ושיותר ויותר אנשים יבינו שזאת לא גזרת גורל להיוולד בפריפריה.
<שירה מלכה: אני נולדתי במשפחה שאפשר להגדיר אותה משפחה מרובת ילדים ודור ראשון להשכלה לפי מדדים כאלה ואחרים, בפריפריה חברתית, במושב זיתן ליד לוד, ואני יכולה להגיד שפרויקטים מהסוג הזה זה סוג של הזדמנות אדירה לנסות ולמצות, כמו ששירה אמרה, את ההון האנושי שלנו ואת הפוטנציאל.
<שירה מלכה: והאחריות המוסרית של אנשי ציבור ואנשים שיש להם איזושהי אחריות חברתית, והם במוקדי כוח והשפעה, כמו דב לאוטמן זכרו לברכה, היא בעצם לצמצם את הפערים האלה שפרויקט כמו נוער שוחר מדע עושה כל שנה ושנה.
<שירה מלכה: ובאמת, כבוד שר החינוך דיבר על העניין הזה של הגם וגם, אז אני מאמינה באמת שיש מצוינות בפריפריה, כמו ששירה אמרה, כל מה שצריך זה לייצר את ההזדמנויות ולאפשר לתלמידים צעירים כמוני לפני עשר שנים לחלום ולמצוא את המקום שלהם ולטפס לאט-לאט באקדמיה, וזה מה שיוביל לשינוי חברתי בסופו של דבר.
עמרם מצנע: תודה רבה, שירה.
<שירה מלכה: תודה לכם.
עמרם מצנע: קסה גטו, בבקשה.
<קסה גטו: חכמים לפניי אמרו שהנוער הוא הסיכוי הנצחי לאנושות, וזאת הולכת ומאבדת אותו שוב ושוב.
<קסה גטו: הסיפור שלי עם האנושות התחיל כנראה הרבה-הרבה לפני כן, והתחלתי מנקודה שכבר הרגשתי והבנתי שהאנושות כבר ויתרה עלי עוד לפני שנכנסתי למעגל הזה.
<קסה גטו: אז קוראים לי קסה גטו, אני דור ראשון, עליתי ב-1991 מאתיופיה.
<קסה גטו: למה ויתרה עלי האנושות?
<קסה גטו: כי נולדתי בצבע הלא נכון, כי אני עולה, כי אני אישה, מעוד הרבה-הרבה סיבות שיכולות להיות ככה מאוד מאוד בולטות, וזה באמת משהו שהאמנתי בו המון-המון זמן.
<קסה גטו: אפרופו, שירה, דיברת על חלומות וילדים.
<קסה גטו: אני התחלתי לעבוד מגיל נורא צעיר, בערך מגיל תשע, שזה לא יעלה על הדעת – תחשבו על הילדים שלכם – והסיכוי שיצא ממני משהו, בואו נשים את זה על השולחן, הוא לא כזה מזהיר או גבוה, וזה משהו שידעתי וחייתי אתו, בהשלמה מאוד מאוד ברורה.
<קסה גטו: לי לא היה ברור שאני אסיים בית-ספר, לא היה לי ברור שאני אסיים – בטח לא בכיתה מצוינת, בטח לא עם תעודת בגרות מצוינת, בטח עוד הרבה דברים שחשבתי ככה – וכשהגעתי לנוער שוחר מדע, לי לא הייתה סיבה להגיע לנוער שוחר מדע, גם כי לא הייתה לי תמיכה מהבית והייתי צריכה לעבוד ולגדל את האחים שלי, והדבר האחרון שחשבתי עליו זה עכשיו לנסוע לתל-אביב ולפנות כמה שעות, שאיזה מרצה יבוא, לבן, ישב לי על הראש, יספר לי סיפורים על אפלטון, אריסטו, מה לי ולזה?
<קסה גטו: אני צריכה לשלם – אתם יודעים, החיים קשים – ולא הבנתי את המהות של זה בכלל, גדלתי לתוך זה וצמחתי לתוך זה.
<קסה גטו: ואני הייתי ממש הילדה הזאת ששירה אמרה.
<קסה גטו: היה לנו מפגש שדב לאוטמן היה בו, ובכלל מלא אנשים מכובדים, אז לא הבנתי את זה, וככה אמרו לי: טוב, תספרי מה החלום שלך, ואני ישבתי והסתכלתי, למי יש זמן לחלום?
<קסה גטו: ואני חושבת ששירה הייתה שם אז, וזה מזעזע לחשוב על ילדה בכיתה ט' שמחזירה את השאלה – הכי פשוט, לא בהתנשאות או משהו כזה – למי יש זמן לחלום?
<קסה גטו: וזה מה שאני קיבלתי מנוער שוחר מדע.
<קסה גטו: אני לא חושבת שזה עשה לי קיצורי דרך לאוניברסיטה או עשה לי איזשהן הנחות, זה פשוט נתן לי את הדלת ואמרו לי, את נכנסת עכשיו לכאן ויש לך הזדמנות.
<קסה גטו: לא כל כך הבנתי מה ההזדמנות הזאת, אבל היום אני מבינה שמי שאין לו אלטרנטיבה, הוא לא יכול לחשוב בכלל להגשים משהו אחר, לשנות משהו אחר.
<קסה גטו: ואני היום סטודנטית כבר בשלבי סיום של התואר הראשון שלי, של מדעי המדינה ותקשורת.
<קסה גטו: אני פעילה המון-המון בקהילה, בעדה, כי אני באמת מאמינה שהנוער הוא הסיכוי הנצחי של האנושות, ואסור לנו לתת לה לאבד אותו שוב ושוב, ולא משנה, לא המין, לא הצבע, לא הגודל ולא מתי עליתי.
<קסה גטו: נוער שוחר מדע זה בשבילי בית.
<קסה גטו: אני מכירה רק דלת אחת – כל ההתלבטויות שלי - אני חזרתי לפני חמישה חודשים מחילופי סטודנטים, חייתי בוונציה בלימודים שהם Study International, אחר כך חייתי בניו יורק בתוכנית מדהימה ב-NYU ששיתפה גם פלסטינים וגם יהודים.
<קסה גטו: ולפני כן, המפגש הראשון שלי בערך בכלל עם הצד הפלסטיני או הערבי זה היה כשהדרכתי בנוער שוחר מדע בקיץ.
<קסה גטו: אני הייתי מחזור שהיה לאורך כמה שנים, במשך שלוש שנים הגעתי לאוניברסיטה ולמדתי ולקחתי קורסים מן המניין והייתי סטודנטית והגשתי עבודות ומבחנים, וזה היה ככה באוניברסיטת קיץ לנוער – הוא היה החניך שלי – אז נפגשתי בכל הדבר הזה שהוא מיוחד, שזה לא רק בשבילי שזו הייתה הזדמנות בתור מיעוט ממעמד סוציו-אקונומי מאוד נמוך, אתיופית ועולה, אלא בכלל לראות את כל המגוון הרחב הזה, כשמה שנוער שוחר מדע שם לנגד עיניו זה שאנחנו מסוגלים, שהכוח של היחידה זה באמון בילדים שבקלות יכלו להתפספס.
<קסה גטו: בקלות יכולתי לא להיות כאן, בקלות יכולתי להיות כמו כל אחד מהחניכים שעבדתי איתם בקריית משה בתור מדריכה בנוער שוחר מדע, בתור רכזת לילדים מצוינים.
<קסה גטו: יכולנו לא להיות כאן, אף אחד מאתנו, וזה חשוב להבין את זה כי לפעמים לא רואים את זה כשמתבגרים, כשנהיים מבוגרים יותר, ולי נוער שוחר מדע – כל פעם כשאני נכנסת ואני רואה מוחות צעירים וילדים רעננים, וככה כל אחד שיכל להתפספס – אני רואה את עצמי כל פעם מחדש, זה בית בשבילי ואני צומחת שם וכל הצלחה קטנה שלי זה ממש - - -
עמרם מצנע: חדרת לכולנו ללב, קסה.
עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג', בבקשה.
עיסאווי פריג': אני נותן לניצן לפניי כי הוא ממהר.
עמרם מצנע: חבר הכנסת ניצן הורוביץ.
ניצן הורוביץ: אני לא אאריך.
ניצן הורוביץ: אני, בניגוד אולי לרוב האנשים פה שהכירו את דוביק דרך כל מיני פעילויות חינוכיות ופוליטיות, אני הכרתי אותו דרך משהו אחר.
ניצן הורוביץ: הייתי חבר של הבן שלו שמת, עדי.
ניצן הורוביץ: הכרנו כשזה עוד היה עדי ועדי – אני הייתי אז כתב בפריס – הכרתי אותם כזוג, ואחר כך כשהיא מתה זה בדיוק היה ימים של הסכם אוסלו, ספטמבר 93', וככה תוך כדי הסיקור של הדברים הדרמטיים, אז גם עקבנו אחרי הדבר העצוב שקרה אתה, ואחר כך היו לי אתו בפריס, עם עדי, אחרי שהיא מתה, הרבה שיחות, וגם דרכו ככה הכרתי את המשפחה באופן מסוים.
ניצן הורוביץ: ואז, הוא שם קץ לחייו, וזאת הייתה טרגדיה עצומה, באמת קשה ביותר.
ניצן הורוביץ: ואני חושב, דברים כאלה, כשקורים למישהו, אז הרבה פעמים גורמים למשפחה, להורים במקרה הזה, לאבא – שעליו אנחנו מדברים – להסתגר או להתרחק או לפתח נוקשות, עוינות, גם אפשר להבין את זה, אחרי שבן-אדם עובר אסון כזה, אבל במקרה הזה קרה בדיוק ההפך.
ניצן הורוביץ: הוא נפתח והוא הגביר את הפעילות והוא יצא מהמשפחה ומעצמו כלפי החברה, ושמענו כאן את הדברים המדהימים שהוא עשה והוא עזר, ואני חושב שבאמת אולי זאת הדרך – 20 שנה עברו מאז – אולי הדרך הכי יפה להשאיר את הזכר של שניהם, שני ה"עדי" שמתו, ואני חושב שאם הם היו פה, אז הם היו מאוד מרוצים ממה שהם היו שומעים.
ניצן הורוביץ: זהו, אז צר לי גם שדוביק כבר לא אתנו, אבל אני חושב שמה שהוא עשה עוד יישאר אתנו הרבה מאוד שנים.
עמרם מצנע: תודה, ניצן.
עמרם מצנע: בבקשה, חבר הכנסת שמעון אוחיון.
שמעון אוחיון: אני לא הכרתי אותו אישית, הכרתי אותו דרך עובדת חברה שלנו שהייתה חולה במחלת ה-ALS, וכל הזמן היינו סקרנים לשמוע על השיחה שלה אתו, כשבדרך כלל אתה מצפה במחלה כזאת שתשמע מילות עידוד, תקווה, אולי אפילו גם איזושהי אשליה מסוימת, אבל היא תמיד הייתה אומרת: לא, הוא דיבר אתי בגובה העיניים, לא השלה אותי, לא נתן לי תקוות רבות, אבל הוא נתן לי כמה עצות איך להתמודד יום-יום עם המחלה הזאת.
שמעון אוחיון: וכך באמת הכרתי אותו לראשונה, כמובן הכרתי ושמעתי עליו כתעשיין.
שמעון אוחיון: בעניין זה לא הכרתי את פועלו החינוכי, יותר מאוחר בעניין הזה, ואני מוכרח לומר – לאחר שעקבתי – למעשה, הוא הצביע פה על שתי נקודות.
שמעון אוחיון: אחת כל האנשים כאן דיברו, ואחת נשכחה מאתנו, ואת זאת אני רוצה להדגיש.
שמעון אוחיון: אני חושב שאפשר לומר למשפחה, תמיד אומרים את המדרש הידוע, יעקב אבינו לא מת.
שמעון אוחיון: אומרים, מה זאת אומרת, אבל הספידו אותו, חנטו אותו.
שמעון אוחיון: אומרים, לא, אבל רוחו, הרעיונות שלו ממשיכים ללכת.
שמעון אוחיון: ואני רואה את שני הרעיונות המרכזיים שהם מהדהדים כאן בכנסת – אחד שגם שר החינוך ויושב-ראש ועדת החינוך, וגם אנחנו כוועדת החינוך מדברים עליו, העניין הזה של תקצוב דיפרנציאלי.
שמעון אוחיון: הזעקה שלו – ואני מצטט, או השוואה יותר נכון, בלי לצטט – בין אותה ילדה, אותו ילד משדרות לאותו ילד מרעננה בהקצבה, זה עדיין אחד הקווים המובילים בפעילות שלנו כאן בוועדת החינוך, צמצום הפערים שצריך להיעשות על-ידי תקצוב דיפרנציאלי.
שמעון אוחיון: הנקודה השנייה, שהוא גם זיהה אותה – והתפלאתי שאף אחד כאן לא עמד על כך – הוא בוודאי כתעשיין היה אומר, השקעה טובה ביותר מבחינה חברתית-כלכלית היא בחינוך, ונדמה לי שגם בעזרתם ובתמיכתם של מחקרים, אם נסתמך עליהם, היה אומר, ההשקעה הטובה ביותר בחינוך היא במורים.
שמעון אוחיון: והוא זעק את הזעקה.
שמעון אוחיון: ואני שוב בעניין הזה, כשהוא אמר, אני רואה עלבון – אני מצטט אותו – אני מרגיש עלבון כשאני רואה את שכרם של המורים ובמיוחד השכר ההתחלתי.
שמעון אוחיון: אני גאה בכך שאני עומד בראש השדולה לקידום מעמד המורה, ואני מקווה שבאמת הרעיונות הללו שהוא התווה, שהיה מעורב בהם, והוא גם היה נאה דורש ונאה מקיים, זה לא סתם רק לדרוש ולא בא בהכרח מלכתחילה מיסודו מהחינוך, וזה הדוגמה והמופת וזה היפה שבזה, שהוא הטביע את חותמו, ואני מקווה ששתי הנקודות הללו – צמצום הפערים בתקצוב הדיפרנציאלי וחיזוק מעמד המורה – יתרמו למערכת חינוך ראויה כפי שהוא היה רוצה.
עמרם מצנע: תודה רבה, שמעון.
עמרם מצנע: חבר הכנסת בר-לב, בבקשה.
עמר בר-לב: אני הכרתי את דב לפני קרוב ל-20 שנה אחרי רצח רבין, ובעצם דב, הוא היה דמות שהקימה את תנועת "דור שלום", זה הוזכר קודם ככה במשפט אבל דור שלום זו הייתה תנועה שבעצם הבינה, אני חושב פעם ראשונה, שנכון להניף את הדגל המדיני אבל חייבים לצד הדגל המדיני להניף את הדגל החברתי ולהתמודד עם הפערים החברתיים במדינת ישראל, ובתנועת דור שלום צמחו כל מיני עמותות, כמו עמותת "אחריי" שאני עמדתי בראשה.
עמר בר-לב: בשנים הראשונות, כל עוד "דור שלום" הייתה פעילה, דוביק בעיקר היה מרוכז ב"דור שלום", ואחרי ש"דור שלום" הפסיקה את פעולתה, הוא הפך להיות גורם מאוד דומיננטי בתנועת "אחריי".
עמר בר-לב: אני חושב שהחוויה שהייתה לי אתו היא דווקא טיפה שונה ממה שכאן מספרים כי מצד אחד הוא בן-אדם מאוד מאוד מאוד דומיננטי, מאוד מאוד חזק, מאוד מאוד יודע להגיד את דעותיו ולשים אותן בעוצמה על השולחן, ומצד שני הוא לא כפה את דעתו.
עמר בר-לב: הזכירו כאן את האובססיביות בסיטואציות מסוימות, אז זה קרה, אבל היו לפי לפחות פעמיים או שלוש שבסופו של דבר אני, ובעקבות זה הוועד של "אחריי" לא קיבל את דעתו, והוא בהחלט ידע לתת את המרחב ואת הכבוד לקבוצה שהוכיחה את עצמה לאורך שנים, גם אם לא הולכים בדיוק על-פי דעתו.
עמר בר-לב: ובכלל, אני חושב שהייתה בו איזושהי ניגודית שמצד אחד, הלוא חינוך זה לא המטרה, חינוך זה אמצעי, המטרה היא צמצום הפערים בחברה הישראלית, שאין ספק שזה תהליך רב-שנתי; עד שהחינוך ישפיע על צמצום הפערים זה תהליך מאוד מאוד ארוך.
עמר בר-לב: מצד שני, האישיות שלו הייתה מאוד אקטיביסטית, מאוד מיידית.
עמר בר-לב: אני זוכר שבכל הדיונים אתה מצפה – הוא היה המבוגר בחבורה, מהמבוגרים – שיהיו מתונים, שיגידו לצעירים, אל תרוצו כל כך מהר, ואצלנו בוועד מה שהיה, זה תמיד היה הפוך.
עמר בר-לב: הוא אמר: תרוצו, תרוצו, תיקחו סיכונים, החומר יגיע אחרי הרוח.
עמר בר-לב: תרוצו עם הרוח – אין תקציב, יש תקציב – זה יסתדר תוך כדי תנועה, והאמת היא, אני לא יודע, זה כנראה אחד מהקסמים שהוא הצליח להנחיל גם לנו, באמת זה הסתדר תוך כדי תנועה, ותמיד, לפחות בכל הפעילות של "אחריי", באמת הרוח היא זו שהובילה.
עמר בר-לב: לקחנו סיכונים, וכל היתר כבר הסתדר.
עמר בר-לב: מילה אחרונה.
עמר בר-לב: כמו אחרים, גם אני, כשהחלטתי לקפוץ לפוליטיקה באתי להתייעץ אתו.
עמר בר-לב: כמובן שהוא עודד אותי, הוא אמר לי שהוא עצמו, לו הוא היה יותר צעיר, ואולי זה אחד הדברים שהוא במידה מסוימת מצטער עליהם, הוא היה נכנס לפוליטיקה.
עמר בר-לב: והוא שאל אותי מה הכוונה, אמרתי לו, אני מתכוון להצטרף למפלגת העבודה, אז הוא אמר לי, למה שלא תלך ליש עתיד, אתה תהיה שם שר, אמרתי לו, אני רץ למרחקים ארוכים.
עמרם מצנע: תודה רבה, עמר.
עמרם מצנע: שירה, אתם רציתם שעוד סטודנט ידבר?
עמרם מצנע: אור, בבקשה.
<אור ברחק: קוראים לי אור ברחק, אני עכשיו עתודאי שנה ב' באוניברסיטה העברית ולומד כלכלה וחשבונאות.
<אור ברחק: אני בוגר המחזור העשירי של נוער שוחר מדע, פרויקט הדגל אולי על שם דב לאוטמן, אוניברסיטת קיץ לנוער.
<אור ברחק: זה בעצם פרויקט שמקבץ כל קיץ למשך חודשיים נערים מכל הארץ - מהפריפריה החברתית, הגיאוגרפית, ממש מכל הכיוונים – מקבץ אותם לאוניברסיטת תל-אביב, המקום הנגדי ביותר אולי, רמת אביב, סטודנטים מן המניין, בעצם ללמוד אתם ולעשות קורסים כבר בכיתה י'.
<אור ברחק: בתור סטודנט צעיר זו הייתה חוויה מאוד מלמדת, ואולי אחד הדגלים הכי חשובים בפרויקט זה שינויים חברתיים – לצמצם פערים ובעצם ליצור יותר שוויון בחברה הישראלית.
<אור ברחק: אני אתן דוגמה ממה שקרה לי.
<אור ברחק: באתי מירושלים, מבית-ספר דתי "הימלפרב", מקום מאוד דתי, סביבה מאוד הומוגנית יחסית.
<אור ברחק: באמת נכנסתי לפרויקט, ישר ביום הראשון – אני לא אשכח את זה – הייתי בחדר עם עולה חדש מרוסיה, שני אתאיסטים ואני הדתי, ארבעה אנשים בחדר.
<אור ברחק: זה היה מאוד מוזר בתור תלמיד בכיתה י'.
<אור ברחק: בשלב השני של הפרויקט ישנתי בחדר עם ערבי – עכשיו זה כבר היה בכלל הרמת גבה, אמרתי: מה, ערבי, אני לא מכיר, תלמיד כיתה י', זה קצת מוזר לי, בכל זאת.
<אור ברחק: אבל מה שכן, מה שיצאתי אתו מהפרויקט זה ממש 180 מעלות.
<אור ברחק: בתור חניך אני זוכר שבלילה, אחרי שהמדריכים היו עושים כיבוי אורות, היינו משחקים שחמט, הוא גם באותו זמן למד לפסיכומטרי אז למדתי אתו לפסיכומטרי בערבית שזה היה פרויקט בפני עצמו, זה מאוד קשה, אבל חוץ מזה באמת בעיקר שינוי חברתי, שינוי גישה.
<אור ברחק: אני בטוח שאם את הפרויקט שאני עברתי, החוויה שאני יצאתי ממנה בכיתה י' היו עוברים רבע, אם אפשר אפילו כל תלמידי ישראל, לא היה צריך לעשות שלום, שלום פשוט היה קורה.
<אור ברחק: זה עובדה, זה אפילו לא דעה בעיני, זה פשוט עובדה, וזה באמת המורשת שאני לוקח מדב לאוטמן – באמת היכולת לא רק להגיד מה הבעיות ומה הפתרונות, לפעול למען הפתרונות, וזו באמת התודה שלי לדב לאוטמן זכרונו לברכה.
עמרם מצנע: לא סיפרת לנו על המדריכה שלך.
<אור ברחק: אני גם הייתי מדריך בתקופתי, אז זאת מורשת של נוער שוחר מדע.
עיסאווי פריג': ראשית כול, מצנע, אני חייב להודות לך על קיום הדיון.
עיסאווי פריג': איש בתרומתו של דב, ראוי במינימום שבמינימום שנכבד אותו ונזכור אותו בדיון, מינימום מהסוג הזה.
עיסאווי פריג': אני, למען האמת, כערבי רוצה לדבר, וכישראלי אחרי זה.
עיסאווי פריג': אני כערבי כי אני ערבי.
עיסאווי פריג': דב לאוטמן, מבין הראשונים שנתן לי את התחושה שאתה חלק מהחברה הישראלית, וזה מאפיין של האיש.
עיסאווי פריג': לא היו פרויקטים ביני לבין דב, כמה מפגשים, היכרויות שיח, ובתפיסה האידיאולוגית שלי אני מסתכל על הדברים, ואמרתי את זה רבות – יש כוונות ויש מעשים.
עיסאווי פריג': כוונות טובות יש להמון ולהרבה אנשים, מעשים, מעט אנשים, ודב היה בצד של המעשים, בצד של המעט, וזה לזכותו.
עיסאווי פריג': הדבר השני, אני אישית מעריך, מדד המדידה שלי לאיש הוא מידת תרומתו לחברה שלו, ובמדד הזה דב היה בראשית הסולם.
עיסאווי פריג': זה לזכותו, זו נקודת ציון.
עיסאווי פריג': הנקודה המהותית שאני רוצה לציין – בישיבה הראשונה שהייתה לי אתו בתל-אביב אני הופתעתי מהיהודי הראשון שאני פוגש, והוא אומר לי, עיסאווי – אז יוסי ביילין תיווך בישיבה הראשונה – והוא אומר לי, עיסאווי, הבעיה האקוטית והחשובה ביותר של מדינת ישראל, איך לעשות את הדבק בין היהודים לערבים בתוך המדינה.
עיסאווי פריג': זה הראשון שאמר לי, ומשם עשה לי סוויץ' בראש, איך הוא נותן לנו עדיפות בשיח ובדבק, והתייחסנו לכל הפערים ולכל צד החינוך.
עיסאווי פריג': והנקודה האחרונה שאני רוצה לציין, שמעתי את הבחורה מלכה שלומדת תואר שני, שאמרה משפט, אנחנו דור ראשון להשכלה.
עיסאווי פריג': 99% מהחברה שלנו עדיין דור ראשון להשכלה, וזה שאת מציגה את הדברים אני כל כך מזדהה אתך, ומחמם לי את הלב, ואני רוצה מכאן שהממונים על מערכת החינוך ומקבלי ההחלטות למיניהם יפנימו שמה שאמר עופר, שפערים ייקח הרבה זמן לצמצם ולסגור אותם, הכול בולשיט.
עיסאווי פריג': בולשיט.
עיסאווי פריג': 65 שנה, והפערים הולכים וגדלים.
עיסאווי פריג': זה good willing, אין סדר עדיפות, אין רצון טוב, יש כוונות אבל אין מעשים, ומכאן שתהיה קריאה לכל מקבלי ההחלטות במערכת החינוך ובמשרד החינוך בפרט, שמדד ההצלחה והכישלון שלהם הוא מדד הפערים שיהיה קיים במדינה ולא המלים וה"צ'פחות" שאנחנו נראה ערבים לבקרים.
עיסאווי פריג': שיהיה זכרו ברוך.
עיסאווי פריג': נעם, תהיה חזק, יש לך אבא שהשאיר מורשת ודוגמה ומופת לרבים, ותודה לך, מצנע, על הישיבה.
<נעם לאוטמן: תודה רבה.
עמרם מצנע: תודה רבה, עיסאווי.
איתן כבל: תודה, אדוני היושב-ראש, תודה לכולם.
איתן כבל: אני מתנצל קודם כול שלא הגעתי בתחילת הישיבה כי הייתי אצל יושב-ראש הכנסת בוועדת ההסכמות השבועית.
איתן כבל: ברשותכם, אני נחשפתי להיכרות אישית קרובה עם דוביק לאוטמן בקדנציה הקודמת כשנפגשנו בנושא תנועת "הכל חינוך", ולקחתי על עצמי עד כמה שאפשר להוביל את הצעת החוק שכולנו או רובנו מכירים בוודאי, היושב-ראש, והמנכ"לית נמצאת כאן.
איתן כבל: אני מודה שזה לא היה הנושא הכי חשוב לי בתחילת הדרך ואני יכול לומר לכם שמצאתי את עצמי נכנס בכל כוחי לתוך התהליך הזה, ומצאתי את עצמי עם הזמן שהוא בולם אותי ולא אני בולם אותו בתוך התהליכים.
איתן כבל: אדם מדהים, איש שכולו נתינה, ואני אומר זאת לא על משקל אחרי מות קדושים אמור, שכולנו מצווים או רובנו מצווים לומר דברים בשבחו של אדם אחרי לכתו.
איתן כבל: אמרתי לעצמי לא פעם, שמבחינתי, לא רק שהייתה לי זכות להכיר אותו אלא חבל שלא הכרתי אותו קודם באופן שבו יצאה לי הזכות להכיר אותו מקרוב.