GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שי פירון: הנקודה השנייה שאני רוצה להגיד על דוביק, ובזה אסיים את החלק העקרוני - אמרתי קודם שאנחנו נמצאים בתוך חברה שבה אנשים אומרים או/או, ואנחנו היום מתקרבים לעולם פוסט-מודרני שבו חברת הגם וגם, שאומרת שבעצם שאלת ההגדרה היא הקטנה של המסר, והצורך לתפוס צד אחד מתוך שניים הוא בעצם פספוס והחמצה של העומק וההזדמנויות הגדולות, הייתה אצל דוביק באופן מאוד מאוד מרכזי, ודוביק בעצם לימד אותי את תורת הגם וגם.
שי פירון: אני באתי לדוביק מעולם הישיבות, אצלי הכול היה או/או, התחלק לטובים ורעים, הכול היה בשמאל-ימין, דתיים-חילוניים, מרכז-פריפריה, ואתה לומד לחיות עם מישהו שעולם הגם וגם, היכולת באמת לסנכרן לא במובן הטכני אלא במובן המהותי, במובן העמוק, ולמצוא את נקודת העומק, היא חלק ממשנת חייו.
שי פירון: הייתי אומר אפילו, ככה באופן מאוד פשוט, יש תרי"ג מצוות, ודוביק לימד אותי את המצווה התרי"ד, המצווה שאומרת – והיית נורמלי.
שי פירון: משהו מאוזן, משהו שלוקח את הכול, משהו שמצד אחד מדבר על צדק חברתי אבל מצד שני יודע ליהנות מהחיים, לא טהרן מדי, לא אדם שתמיד מוקצן, משהו נורא מאוזן, משהו מאוד נורמלי.
שי פירון: ובתוך השיח הציבורי שלנו לפעמים יש תחושה שאם אתה לא הולך לקיצוניות ואתה לא אומר משהו נורא חד ונורא חריף שהוא או כאן או כאן, אז אתה לא אידיאליסט באמת ואתה לא אידיאולוג באמת ואתה לא באמת הולך עד הקצה.
שי פירון: ובדוביק היה משהו נורא נורמלי.
שי פירון: היכולת לומר את הדברים, עם האישיות הכל כך מורכבת והכל כך מרובדת, ואני חושב ששני הדברים שבחרתי לומר – גם הרצון לדבר על צדק ממקום של מוסר, וגם הרצון לפרוץ מאו/או לגם וגם – אלה שני דברים שאני לוקח איתי מדוביק.
שי פירון: אני אומר משפט אחד אישי, ואני חושב שיהיה די בדברים האלה.
שי פירון: לא רק אותך, עמרם, דוביק הוביל לפוליטיקה הישראלית.
שי פירון: בכלל, אני חושב שאם פעם יעשו כינוס של ראשי מפלגות שונות במהלך הניסיונות שלו בתחום, ב-20 שנה האחרונות, יהיו עוד כמה אנשים שישבו ליד השולחן ויגידו שהם היו אצל דוביק בשיחה וקרה כך וכך וכך, אבל אני במילה אחת רק אספר סיפור קצרצר, ובזה אסיים.
שי פירון: לפני ארבע שנים, יום אחד מתקשרת אלי שרון, שיושבת מולי – צריך לדעת, דוביק זה משפחה; אצל דוביק לא באים, הולכים לעבודה.
שי פירון: מי שמצטרף – יעל, נעם, שרון, מנשה וכולם – זה משפחה.
שי פירון: נכנסת למקום, זה משהו מאוד מאוד עמוק ומאוד אינטנסיבי.
שי פירון: מתקשרת שרון ואומרת שדוביק רוצה להזמין אותי אליו – אצל דוביק תמיד מזמינים לפגישה משש לשבע, זה חלק מהעניין – רוצה להזמין אותך לפגישה הערב אצלו בבית עם העיתונאי יאיר לפיד.
שי פירון: אז אני אומר: מה לי וליאיר לפיד, מה יש לנו לדבר?
שי פירון: היא אומרת: לא, אתם צריכים לבוא, הוא אמר.
שי פירון: באנו, ישבנו אצל דוביק בחדר הטלוויזיה, בפינה שם, ואז הוא אמר: תראו, אתם שניכם באותו גיל, את שניכם אני אוהב ועכשיו שניכם צריכים לעשות ביחד דברים גדולים.
שי פירון: הסתכלנו אחד על השני, ואז הוא אמר: נו, תקבעו קפה כבר, זהו.
שי פירון: אז דוביק אמר.
שי פירון: קבענו קפה, ומזה צמחה חברות עמוקה – שלוש שנים, בכלל לא קשורה לפוליטיקה – חברות מאוד מאוד עמוקה, שוב, משפחתיות מאוד גדולה, וכל פעם כשאני נכנס למשרד החינוך, כשאני נכנס למקומות האלה, אני זוכר שהרבה הרבה דברים קרו בזכות דוביק, בנורמליות שלו, באיזון הזה, באופן הטבעי.
שי פירון: המילה מתגעגע לדוביק היא מילה רזה מדי.
שי פירון: הוא מילא חלק מאוד מאוד מרכזי בחיים שלי.
שי פירון: יש לי אליו געגוע מאוד מאוד עמוק ואהבה עצומה, ולא בכדי בסוף הלוויה אמרתי לנעם שלפחות אם דוביק מת בוא נחליט שאנחנו אחים, ואני חושב שזה הדבר העמוק ביותר שאני יכול לומר.
עמרם מצנע: תודה רבה לשי.
עמרם מצנע: אחים, זה הפך להיות מילה בעייתית.
שי פירון: לא, די.
שי פירון: שם כבר עברנו לבני-דודים - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, זה מזכיר לי שיחת טלפון של דוביק אלי, ששאל אותי: תגיד לי, עם שי ויאיר נפגשת כבר?
עמרם מצנע: ואז שתינו כוס קפה ביחד.
שי פירון: ואז הזמנו אותך לכוס קפה, וישבת גם אתנו, אבל נעזוב את זה עכשיו.
עמרם מצנע: בוז'י, בבקשה, ואחריו תדבר פרופ' חגית מסר-ירון, סגנית יושב-ראש המל"ג.
יצחק הרצוג: בוקר טוב לכולם.
יצחק הרצוג: תודה רבה לך, עמרם, על היוזמה המבורכת שוועדת החינוך של הכנסת תציין בישיבה מיוחדת את מעשיו ופועלו של דוביק לאוטמן, זכרו לברכה.
יצחק הרצוג: באמת, הרי הקהל שפה זה קהל אוהבי דובי, המועדון – כמו שהגדיר אותו שי – הוא מועדון מיוחד.
יצחק הרצוג: ואני רוצה גם להודות לנעם ולמשפחה, ובמיוחד להודות לכם על כך שאתם ממשיכים בכל הכוח ובמלוא המרץ במורשת המפוארת שדובי הוביל, יזם, הגה וביצע.
יצחק הרצוג: אני זכיתי להכיר את דוביק כבר מצעירותי, ואני לא אתחיל עם כל מורשת הקרב של הקשר עם דוביק.
יצחק הרצוג: אני רק אציין שלפני שהוא קיבל פרס ישראל הוא זכה לפרס חיים הרצוג למפעל חיים בתחילת שנות ה-2000 על כך שהוא באמת ראה את נושא הדו-קיום בחברה הישראלית, יהודים וערבים, כנושא דגל.
יצחק הרצוג: עד אז אנשים מהתחום הזה לא ממש עסקו בכך, והוא אופיין כמי שראה את זה.
יצחק הרצוג: הוא ראה את זה דרך עולם העסקים, דרך הפעילות בדלתא שחשפה אותו לכל מה שקורה במגזר הערבי בישראל.
יצחק הרצוג: דיבר איתי על זה המון ואחר כך גם עם כל העולם, כי ככה הוא היה, והניח יסודות אדירים – הרעיון של "קו משווה" לדעתי הוא רעיון פנומנלי, כי עד אז אף אחד לא בא ואמר:
יצחק הרצוג: המגזר העסקי הציב תקרת זכוכית למנהלים מהמגזר הערבי, אבל אם מסתכלים טוב על המגזר העסקי – נעזוב רגע את המגזר הציבורי – במגזר העסקי אין מספיק מנהלים בעמדות בכירות מהמגזר הערבי, ודובי ראה את זה, ולקח והפך את "קו משווה" למיזם כל כך מבורך.
יצחק הרצוג: לדעתי, קו השבר והגורם שהניע את דובי לפעילות הזו, בסוף, זה לא רק המחלה.
יצחק הרצוג: זה התחיל עם רצח רבין.
יצחק הרצוג: כלומר, עוד לפני זה הוא היה איש ציבור למופת, מעולם התעשייה וכל מה שקשור לפיתוחה וצמיחתה של המדינה והתמיכה בתהליך השלום עם יצחק רבין זכרו לברכה, אבל אחרי רצח רבין אני זוכר את המפגש הראשון אצלו בבית, שממנו נולדה תנועת "דור שלום" ולאחריה נולדה ממנה תנועת "אחריי", וכל הרעיון של לקחת צעירים, וכמו שנאמר בסרט – צעירים, מצוינות, הזדמנות.
יצחק הרצוג: הוא בעצם ראה בצעירים כוח למצוינות וכוח להזדמנות.
יצחק הרצוג: התולדה של כל המכלול המדהים של מפעלות ציבוריים שהוא הקים, היא תולדה שמבוססת על הקונספט הזה, ו"הכל חינוך" הוא נגזרת, או הייתי אומר, פרק נוסף בעשייה הזאת.
יצחק הרצוג: כשדובי ראה – ועל כך קיימתי איתו שיחות אין קץ, גם כשר רווחה – בחינוך, מנוף אמיתי להתמודדות עם העוני ולצמצום הפערים החברתיים.
יצחק הרצוג: כלומר, החינוך כנותן הזדמנות, החינוך כמאפשר מצוינות, והחינוך כפותח עולמות של צעירים, שהוא מאוד מאוד נמשך אליהם באופן טבעי.
יצחק הרצוג: ואני חושב שהרעיון שלו, שאת החינוך הממלכתי צריך לחזק, הוא הרעיון הנכון ביותר, ואנחנו כולנו גאים בכך שחסינו בצל קורתו, שזכינו להשכיל ממנו, לשאוב ממנו רעיונות, לקבל ממנו השראה כי הוא היה אדם יחיד ומיוחד במינו בכל הנוף הציבורי שלנו.
יצחק הרצוג: ועוד הערה אחרונה.
יצחק הרצוג: הוא לא רק התעניין בפוליטיקה, גם במפלגת העבודה, גם בשלהי חייו, דרך אגב.
יצחק הרצוג: דבר ראשון, אני חושב שהוא היה החלוץ לפני המחנה, ונמצאים פה אנשים שממשיכים את הדרך הזאת, של אנשי עסקים שהצליחו ובאו והציגו מודל שקיים בתפוצות ולא היה קיים בצורה משמעותית בארץ, שהם לוקחים אחריות בתחום החברה והקהילה.
יצחק הרצוג: הוא היה באמת הראשון שהניח יסודות לתבנית כזאת, ואני שמח שיש כאלה שנמצאים כאן שממשיכים את המעשה הנאצל והגדול הזה.
יצחק הרצוג: אז יהי זכרו של דובי ברוך, ואני מקווה שנמשיך במורשת שלו ונביא את השינוי הגדול בחינוך וסגירת הפערים החברתיים.
עמרם מצנע: תודה רבה, בוז'י.
עמרם מצנע: פרופ' חגית מסר-ירון, סגנית המל"ג, בבקשה.
<חגית מסר-ירון: תודה רבה.
<חגית מסר-ירון: שר החינוך, יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה, יושב-ראש הוועדה, חברי כנסת נכבדים, משפחת לאוטמן, חברים מעולם החינוך.
<חגית מסר-ירון: אני רוצה לקשר את עשייתו של דוביק להשכלה גבוהה.
<חגית מסר-ירון: בעברית לא אומרים "חינוך גבוה" כמו באנגלית, אומרים "השכלה גבוהה", והמילה מרמזת על כך שזה לא בדיוק אותו דבר.
<חגית מסר-ירון: דוביק מאוד מזוהה עם תחום החינוך, אנחנו יושבים כאן עם הרבה חברים מהתחום הזה, קצת פחות יודעים על המעורבות שלו בהשכלה הגבוהה.
<חגית מסר-ירון: ככלל, ההשכלה הגבוהה בעשורים האחרונים עוברת שינוי מאוד דרמטי – ממגדל שן של אליטיזם של מצוינות, ההשכלה הגבוהה נפתחת בכל העולם וגם בארץ לנגישות, למעורבות יותר עם החברה.
<חגית מסר-ירון: ההיסטוריה הפרטית של דוביק עולה בקנה אחד עם המגמה הזאת.
<חגית מסר-ירון: לא יודעת אם כולם יודעים, אבל זה התחיל מכך שהתואר האקדמי של דוביק מאוניברסיטה קטנה ובלתי ידועה, MIT בארצות-הברית, שבפירוש נושאת את דגל המצוינות והאליטיזם של ההשכלה הגבוהה.
<חגית מסר-ירון: טביעת הרגל הראשונה שלו במערכת ההשכלה הגבוהה היא בתוכנית המצוינים של אוניברסיטת תל-אביב, שנקראה על שם בנו עדי, זכרו לברכה, שזה גם הולך לכיוון של המצוינות אבל השלב הבא, כאשר דוביק נקרא אל הדגל והתבקש לעמוד בראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל-אביב, בספר המצוין בביוגרפיה של דוביק שכתבה כרמית גיא, מספר איתמר רבינוביץ' שהיה אז הנשיא, כשהוא פנה לדוביק, השאלה הראשונה שדוביק שאל אותו, האם האוניברסיטה מחויבת לפעילות חברתית.
<חגית מסר-ירון: כלומר, משאלה לעניין המצוינות - אבל ההובלה של אוניברסיטה כמו אוניברסיטת תל-אביב, אוניברסיטת מחקר במצוינות - דוביק הסיט את מרכז הכובד שלו למחויבות לפעילות חברתית.
<חגית מסר-ירון: ואכן, בשבע שנותיו כיושב-ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל-אביב הוא הצליח במידה מסוימת להרחיב את המנדט של אוניברסיטת תל-אביב מאוניברסיטה שמחויבת למצוינות, גם לאוניברסיטה שהיא רב-ממדית ומחויבת לדברים נוספים, וברמת ההישגים, למרות ויכוחים שחלקם מתוארים בספר הזה, עם הסגל עם כל מיני מאורעות אחרים, דוביק קיבל באוניברסיטת תל-אביב לידיו אוניברסיטה עם משבר תקציבי, עם בעיות כאלה ואחרות, והצליח לגמור את הקדנציה שלו עם אוניברסיטה מאוזנת שמחויבת גם למעורבות חברתית ועם חוקה הרבה יותר מאסדרת, זאת המילה הנכונה.
<חגית מסר-ירון: גם כשהוא עזב את תפקידו באוניברסיטה, הוא המשיך בקשר עם ההשכלה הגבוהה, הן במסגרת אוניברסיטת תל-אביב, היחידה לנוער שוחר מדע, מצוינות של צעירים שנשמע עליה כאן, ואחר כך פגשתי בו גם כשהייתי נשיאת האוניברסיטה הפתוחה שדוביק חיבק בחום בגלל שהאוניברסיטה הפתוחה הייתה אותו גוף שמאפשר לכל אחד ואחת, לאו דווקא צעירים בוגרי תיכון, הזדמנות נוספת, נגישות להשכלה הגבוהה, והנושא הזה היה מאוד מאוד חשוב לו.
<חגית מסר-ירון: כלומר, בסיכומו של דבר, לאורך כל העשייה שלו הוא היה מובל על-ידי אותו דבר שהשר דיבר עליו, אותם ערכים גנריים שהם חוצי תחומים – אם זה בתעשייה, אם זה בחינוך, אם זה בהשכלה הגבוהה – אותה פתיחות, אותה הזדמנות, אותו שוויון, ערכים שליוו אותו לאורך כל חייו, וגם בהשכלה הגבוהה, טביעות האצבע שלו, טביעות הרגל שלו מופיעות ומלוות אותנו.
<חגית מסר-ירון: אני רוצה לנצל את המלים האחרונות בשלוש דקות שהוקצו לי להגיד לדוביק, בשם ההשכלה הגבוהה, תודה.
<חגית מסר-ירון: אני מוכרחה להגיד שמעבר לדברים שיודעים, יש הרבה מקומות שלא יודעים עליהם, כמו זה שהוא קישר את הרב שי למשרד החינוך.
<חגית מסר-ירון: בהרבה נקודות של משבר ניתן היה לפנות לדוביק, ועם הקשרים שלו, אם הוא השתכנע שהנושא הוא לטובת האינטרס הציבורי הרחב, הוא ידע להרים טלפון ולדאוג שדברים יקרו.
<חגית מסר-ירון: הסיפורים האלה של מאחורי הקלעים הם לעולם אולי לא ייוודעו, אבל לנו במערכת היה מאוד טוב לדעת שדוביק שם ואפשר לפנות אליו.
<חגית מסר-ירון: אז תודה רבה, ומילה אישית אחרונה – אני לא שוכחת את תאריך יום ההולדת של דוביק, שחל בסוף השבוע הזה, ואני בטוחה שהוא אתנו, ואני רוצה מכאן לאחל לו מזל טוב.
עמרם מצנע: תודה רבה, חגית.
עמרם מצנע: חבר הכנסת גטאס, בבקשה, ואחריו פרופ' דני בן-דוד.
באסל גטאס: שלום לכולם, משפחת לאוטמן, נעם.
באסל גטאס: אני מודה על ההזדמנות להגיד כמה מלים על דב לאוטמן, אולי במיוחד זה שאני יכול לדבר עליו בתור חבר כנסת.
באסל גטאס: אני הכרתי אותו לא מזמן, אולי בעשר השנים האחרונות, והוא הכיר אותי טוב.
באסל גטאס: הוא ידע מי אני, מה הדעות הפוליטיות שלי, מה אני חושב, אבל מהמפגש הראשון אני חושב שזה העוצמה של דב.
באסל גטאס: כששאלו אותו בסרט איך אתה רוצה שיזכרו אותך, הוא התמהמה כמה שניות אחרי המילה "אדם", ובשבילי זה היה הכי חשוב, שאפשר לזכור אותו בתור אדם.
באסל גטאס: הוא היה שובר, יש לו כישרון אדיר – אני חושב שזה לא כישרון, זה משהו בדמות, בדי.
באסל גטאס: אן.
באסל גטאס: אי שלו – שסוגר את המרחק.
באסל גטאס: הוא ישר מתקרב, ישר מתייחס אליך כאדם, ואני חושב שלמרות שהמון אנשים, מהשמאל וכו', דיברו על דו-קיום, בשבילי הוא עשה דו-קיום.
באסל גטאס: אולי הוא התעשיין האולטימטיבי של הדו-קיום, ואולי הוא אחד הבודדים שאני מכיר בישראל, כשמדברים על פיתוח הגליל הוא לא מתכוון לייהוד הגליל אלא לחיזוק הגליל באמת, לכל תושביו.
באסל גטאס: הוא לא אדם עם אג'נדה גדולה, לא פילוסוף, לא הוגה דעות, הוא לא פוליטיקאי בנשמה שעשה בשביל אג'נדה מסוימת, והוא לדעתי בעומק נשמתו ידע שבארץ הזאת יש שני עמים שנגזר עליהם לחיות ביחד, לחלוק את הגורל שלהם ביחד, את האוויר, את הארץ, את הרחובות.
ראובן ריבלין: הוא היה אומר שהם נועדו, ולא נגזר עליהם.
באסל גטאס: אני אמרתי, נגזר עליהם.
ראובן ריבלין: לא, לא, לא.
ראובן ריבלין: הוא היה מדגיש שלא נגזר עליהם, אלא נועדו לחיות יחד.
באסל גטאס: והוא ידע לחבר, הוא ידע לקבל את האחר ולחבר בינו לבין זה שמולו, ואם יש עדות, היות ועמאד תלחמי איננו פה, אז אני מוכרח להגיד שיחסו לעמאד תלחמי - שהפך להיות המשנה שלו ולדעתי הוא היה הערבי הבכיר ביותר בחברה ציבורית, מאז לא היה בכיר כזה שהגיע לעמדה מספר שתיים בחברה ציבורית שנסחרת בבורסה בישראל – אבל מעבר לעובדה שהוא קידם אותו בגלל הכישרון האדיר של עמאד, הוא ראה בו את הכישרון, לא עשה לו טובות, אבל היחס הזה השוויוני, המקבל – אני זוכר ביום ההלוויה של אמו של עמאד, דב הגיע והיה במצב לא טוב מבחינת בריאות, מבחינת קושי להגיע ולהיכנס לכנסייה, אני חושב שהוא גם דיבר, לא זוכר אם אמר כמה מלים – זה היה אדיר, זה אומר שהאיש הזה נותן את כל מה שיש לו, מכיר בערך של החברות ושל אנשים.
באסל גטאס: אפשר להגיד עליו הרבה.
באסל גטאס: אני הזמנתי אותו פעמיים לוועידת העסקים שעשיתי בנצרת, והוא קיבל את ההזמנה ובא ודיבר לאנשים, דיבר לאנשים בגובה העיניים – לא ציונות ולא יודע מה, דיבר לאנשים על מה שצריך להיות, על חינוך ועל תעשייה ועל איך מפתחים.
באסל גטאס: ואני זוכר, כשבאתי לאולם של הוועידה בחמש בבוקר, אני רציתי שיהיה רב-שיח, הוא השתתף ברב-שיח, ואז ראיתי שהוא לא יוכל לעלות על הבמה, ונזכרתי שבהרבה כנסים לאחרונה שהוא דיבר, הוא דיבר מהאולם כי ברוב המקומות לא חושבים איך יעלה בעל מוגבלות לדבר, ואז הזעקתי את כל הטפסנים של האזור והם בתוך פחות משעה הכינו את הבמה, והוא עלה ודיבר וכיבד אותנו בנוכחותו.
באסל גטאס: המון סיפורים, בטוח לאנשים יש הרבה יותר ממני, אבל היה לי חשוב להגיד – דווקא בתור אדם - שפוליטית אולי היה בינינו מבחינה זו מרחק גדול, לא רוצה להגיד תהום, איך הוא ידע לחבר ולדבר עם אנשים ולקבל אותם ולחלום על עתיד משותף.
באסל גטאס: ועובדה בשבילי, בנוסף לעניין שהזכרתי על עמאד, מה עשה עם "קו משווה", כמה עשרות, אם לא מאות מהנדסים, אפילו לא מנהלים; מהנדסים שקיבלו הכשרה מצוינת, לא יכולים להתקבל, הוא עשה שם מהפכה שלמה בצורת החשיבה, במיוחד של מנהלי כוח-אדם בחברות ישראליות.
באסל גטאס: יהי זכרו ברוך.
עמרם מצנע: תודה רבה, חבר הכנסת גטאס.
עמרם מצנע: פרופ' דני בן-דוד, מנכ"ל מכון טאוב שעוסק הרבה מאוד במחקר בנושאי חינוך, חברה וכלכלה, ואחריו תדבר חברת הכנסת עדי קול.
<דני בן דוד: תודה רבה.
<דני בן דוד: דוביק היה אחד האנשים המדהימים שהכרתי, ואולי ביטוי הכי טוב שאני יכול לחשוב עליו, עם כל הרעשים שיש כאן במדינה הזו, היה לו מצפן מכויל היטב, כלומר לא נתן לרעשים להפריע לו.
<דני בן דוד: אנחנו הכרנו במספר מעגלים.
<דני בן דוד: המעגל הראשון – בדיוק סיימתי את התואר הראשון בכלכלה באוניברסיטת תל-אביב, הלכתי לעבוד במקום שדוביק היה הבית שלו, התאחדות התעשיינים, הייתי שם כלכלן זוטר והוא היה אחד מעמודי התווך שם, וזו הייתה ההיכרות הראשונה וההפנמה שלי לגבי ההבדל בין האיש הזה ורבים האחרים שיצא לי להכיר במהלך החיים.
<דני בן דוד: אנחנו גם הכרנו באוניברסיטת תל-אביב כשחזרתי לארץ אחרי הדוקטורט, שם הוא היה יושב-ראש חבר הנאמנים בתקופה כפי שחגית אמרה, אחת התקופות הקשות של האוניברסיטה, אבל בעיקר ההיכרות והחיבור בינינו הם בתחום הציבורי.
<דני בן דוד: דוביק אחראי באופן אישי להיכרות שלי עם רבים מהמשתתפים כאן בחדר הזה היום, כולל יושב-ראש הוועדה.
<דני בן דוד: הוא לא היה רק איש של מוסר וצדק, דוביק היה איש של מספרים, וזה היה החיבור המיידי בינינו.
<דני בן דוד: הוא היה אומר שללא מדידה והערכה, כל השאר קשקשת.
<דני בן דוד: הוא עזר לנתונים שהיו לי על החברה והמשק בישראל להגיע לכל רמות הממשל בישראל, כולל לראשי הממשלה, וכשקיבלתי את המינוי כמנכ"ל מרכז טאוב – מכון מחקר לחקר המשק והחברה בישראל – היה לו חשוב מאוד למעשה לתת דוגמה אישית, הוא התחבר אלינו, הוא הצטרף אלינו כחבר ההנהלה הישראלי הראשון, כסמל לאחרים שבאו אחריו, שזה בעצם האחריות שלנו לנסות לשנות כאן את הכיוונים, ועל כך אני רוצה בזמן שנותר לי, להרחיב.
<דני בן דוד: אינני יודע דרך טובה יותר, מתאימה יותר, לכבד את דוביק ואת תפיסת עולמו מאשר להראות לכם את הנתונים שהזעיקו אותו, וחייבים להזעיק מדינה שלמה, ובוודאי את הוועדה המכובדת והחשובה הזו.
<דני בן דוד: נתחיל עם הפערים.
<דני בן דוד: דובר כאן על פערים, בואו תראו איזה פערים – זה מדוח מצב המדינה האחרון של מרכז טאוב.
<דני בן דוד: אחד הדברים שעשינו, הסתכלנו על הפערים של ישראל ושל מדינות המערב על פני זמן, זה מדד הג'יני – משנות ה-70, וזו מדינת ישראל.
עמרם מצנע: דני, תצטרך לצמצם.
<דני בן דוד: אני מצמצם.
<דני בן דוד: אני רק מראה לכם את זה ועוד אחד.
<דני בן דוד: החיבור כאן לחינוך – מייד.
<דני בן דוד: כשאנחנו מסתכלים על המבחנים הבין-לאומיים ומשווים את ישראל למדינות המערב המובילות, 25 מדינות, שנה אחרי שנה הפערים בתוך מדינת ישראל, כלומר סטיית התקן במבחנים אצלנו היא הגבוהה במערב.
<דני בן דוד: מי שחושב שבלי לתקן את בעיית החינוך כאן בצורה יסודית, אנחנו נוכל להתחיל להקטין פה פערים, שיחשוב שוב.
<דני בן דוד: השקף השני והאחרון שאני רוצה להראות לכם, מדובר לא רק על פערים בתוכנו אלא פערים בינינו לבין המדינות המערביות, שהולכים וגדלים.
<דני בן דוד: פריון העבודה, זה בעצם קובע גם את הצמיחה הכלכלית וגם את השכר במדינת ישראל.
<דני בן דוד: לפני 40 שנה ככה הוא גדל במדינות המערב המובילות, ה-7-G.
<דני בן דוד: בשנות ה-50 וה-60, כשהיו פה תפיסות עולם קצת שונות, אנחנו סגרנו את הפער, מאז אנחנו הולכים ומתרחקים.
<דני בן דוד: על אף שזו מדינת הסטרט-אפ, יש כאן עוד מדינה במדינת ישראל, זו שאינה מקבלת לא את הכלים ולא את התנאים לעבוד במשק מודרני.
<דני בן דוד: זה ייגמר בבכי, אין לנו עוד 40 שנה של שקף כזה, וזה חייב פה להדאיג את כולם.
<דני בן דוד: אני רוצה פשוט לסיים כאן.
<דני בן דוד: יש כאן כמה בעיות תשתית מאוד מאוד חשובות שגורמות לדברים שראיתם כאן, אבל התשתית החשובה מכולן, תשתית החינוך – מה אנחנו נותנים לילדים, איך אנחנו מכינים אותם לעתיד – ואת זה דוביק תפס והוא עשה את כל המאמצים שרק אפשר לתאר, להביא את זה לידיעת כולם.
<דני בן דוד: קשה לי לתאר את החיסרון של דוביק בחיי האישיים, אבל חסר עוד יותר המצפן האנושי למצפון הלאומי.
<דני בן דוד: תודה.
עמרם מצנע: חברת הכנסת עדי קול, בבקשה.
עדי קול: אני מאוד מאוד שמחה על ההזדמנות לדבר באירוע כזה, והאמת שאני מתרגשת.
עדי קול: דיברתם על כל מיני פרויקטים או יוזמות נסתרות מהעין של דוביק.
עדי קול: אני חושבת שמכירים באופן ציבורי את אוניברסיטת קיץ לנוער והיחידה לנוער שוחר מדע ו"הכל חינוך" ו"קו המשווה"; אני לא חושבת שהרבה אנשים יודעים שהתוכנית שאני הקמתי ועמדתי בראשה, "אוניברסיטה בעם", לא הייתה קורית בלי דוביק לאוטמן, והרבה ממה שקרה לי מאז 2005 לא היה קורה בלעדיו.
עדי קול: אני רק אספר לכם באמת אנקדוטה קצרה.
עדי קול: חזרתי לארץ בשנת 2005, עשיתי דוקטורט בקולומביה בניו יורק וחזרתי בלי שום רצון להתעסק במשפטים, שזה הדוקטורט שלי, אלא רצון להקים אוניברסיטה אחרת, מין אוניברסיטת-בת שתפעל בתוך אוניברסיטת תל-אביב ותפתח את שעריה לכולם, בעיקר לאנשים שהאוניברסיטה אמרה להם, אתם לא תגיעו – אנשים מבוגרים, חסרי הזדמנות – והגעתי ככה בכל מיני פניות לאנשים באוניברסיטה, בהתחלה לדיקן של משפטים שאמר שזה רעיון מדהים אבל זה לא הסמכות שלו, ואחרי זה לרקטור שאמר שזה רעיון נפלא אבל זה לא הסמכות שלו, ואז הגעתי לנשיא האוניברסיטה ואמרתי לו: שמע, יש לי רעיון.
עדי קול: בשעות הערב, בשמונה בערב, כל הבניינים מתרוקנים, הקמפוס נעשה ריק לחלוטין, כיתות ריקות ויש המון-המון ידע, בוא נפתח מחדש ונביא אנשים שלא הייתה להם הזדמנות, ללמוד בכיתות האלה.
עדי קול: והנשיא הסתכל עלי ואמר לי: רעיון נהדר, אבל לא.
עדי קול: שאלתי למה לא, הוא אמר: אחד, אנחנו לא מביאים "אנשים כאלה" ללמוד באוניברסיטת תל-אביב; שתיים, אני רציתי שמי שילמד אותם יהיו סטודנטים לתואר ראשון שיקבלו קרדיט אקדמי כי אני חושבת שהוראה היא חלק מאוד משמעותי מהחינוך האקדמי – מי שלומד ומלמד את החומר שהוא לומד, לומד אותו יותר טוב, מכיר אותו לעומק וגם פוגש את החברה שאולי הוא לא מכיר במסגרת הלימודים – הוא אמר לי: אנחנו לא נותנים קרדיט אקדמי על פעילות כזאת שהיא לא אקדמית בהגדרה; ודבר שלישי, אין כסף.
עדי קול: אז הוא אמר לי לא בעצם, ולפני שיצאתי מהדלת אמרתי לו: אם אני מוצאת כסף, אני יכולה לחזור?
עדי קול: ואז הוא אמר לי: טוב, נראה אותך.
עדי קול: הלכתי החוצה, ויש סיפור מאוד ארוך ומצחיק על איך ניסיתי לגייס כסף, אבל הלכתי לקניון רמת אביב שהוא מאוד קרוב לאוניברסיטה, נכנסתי לחנות סטימצקי, ובסטימצקי יש ספר שאני זוכרת עד היום ושומרת אותו, 500 עשירי ישראל של גלובס, הוא עולה 500 שקל, לקחתי וכתבתי 500 מכתבים לכל עשירי ישראל.
עדי קול: קיבלתי תגובה אחת, שלא הניבה תרומה אבל זה לא כל כך עבד, ואז אמרתי: טוב, אני צריכה כסף, איך אני עושה את זה?
עדי קול: אני מאוד מאמינה ברעיון וזה לא רעיון יקר.
עדי קול: אוניברסיטה ריקה, יש כיתות, סטודנטים מקבלים קרדיט, זה באמת לא עולה הרבה כסף, ורציתי להביא את האנשים שהאוניברסיטה לא נגישה להם ולכן רציתי להביא אותם בהסעות ולתת להם ארוחת ערב קלה לפני שהם לומדים כי אימא שלי פולנייה, אמרה שלא לומדים על בטן ריקה, אז זו בעצם העלות המרכזית של התוכנית.
עדי קול: ופניתי למשרדי עורכי-דין ועשיתי עבודה מאוד קשה ומואצת שלא הניבה פירות, עד שהגעתי ליושב-ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל-אביב, שבאמת אני חושבת שלקח לו 20 שניות להגיד אני אתך, אני הולך אתך.
עדי קול: עם הברק בעיניים, עם הסיפור, עם החזון – אני לא בטוחה שבאותו רגע הוא הבין עד הסוף מה אנחנו רוצים לעשות, אבל הוא אמר אנחנו הולכים על זה, ובטלפון אחד הוא התקשר לנשיא ואמר לו: הנה, לעדי יש את הכסף להתחיל.
עדי קול: וככה קמה "אוניברסיטה בעם".
עדי קול: למי שלא יודע, היום ל"אוניברסיטה בעם" יש סניף בתל-אביב, בבאר שבע, באוניברסיטה העברית, אנחנו פותחים בשנה הבאה את הסניף הרביעי בחיפה, 3,000 תלמידים בשנה לומדים בתוכנית הזאת, אנשים שממוצע שנות הלימוד שלהם הוא כיתה ט', זאת אומרת שלא למדו אף פעם בשום מסגרת ולומדים היום בערבים, מגיעים לאוניברסיטת תל-אביב ולומדים קורסים במשפטים, ברפואה, במינהל עסקים, בפסיכולוגיה.
עדי קול: זו לא תוכנית ידועה והיא לא מוכרת.
באסל גטאס: איך קוראים לה?
עדי קול: "אוניברסיטה בעם" - אוניברסיטה בתוך העם, לא בעירבון מוגבל, מין משחק כזה.
עדי קול: אבל זה היה יצירתי ואחר, זה היה להביא אנשים.
עדי קול: אנחנו מביאים מכורים לשעבר לסמים ונפגעות אלימות ואסירים משוחררים – אנשים שלא דרכו באוניברסיטה אף פעם, והיה צריך חזון אמיתי ואהבת אדם אמיתית כדי לראות את זה, והיה גם צריך להאמין בי, שהייתי קטנה ומשוגעת.
עמרם מצנע: תודה, עדי.
עדי קול: אז עכשיו אני פה.
עדי קול: עוד דבר אחרון.
עדי קול: אני רוצה להגיד תודה גם לדוביק – אמרו את זה הרבה אנשים – אבל גם לכל הצוות מסביב, יעל ומנשה וכולם, שגררתי את דוביק לכל מיני אירועים בלילות, והסכימו ואישרו וליוו אותי וחיבקו אותי לאורך כל התהליך ובזכותם אני כאן, אז תודה.
עמרם מצנע: אני יכול להעיד עדות אישית.
עדי קול: גם אותך.
עמרם מצנע: הייתי פעם באחת ההרצאות, ובאמת מדהים.
עמרם מצנע: היושב-ראש לשעבר של הכנסת, רובי ריבלין, בבקשה.
ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, משפחת לאוטמן, חברותי וחברי חברי הכנסת, כל המכובדים, ובעיקר השר לשעבר בייגה שוחט, ותכף אני אסביר למה.
ראובן ריבלין: אני הכרתי את דוביק שנים רבות כעורך-דין שהיה עוסק בנושאים שהוא היה קשור בהם, אבל הפעם הראשונה שקיבלתי ממנו טלפון הייתה בשלהי שנות ה-90, כאשר אני התבטאתי בנושא של הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל ובמדינת ישראל באמירה שעד שלא יהיה שלום בינינו, אזרחי ישראל היהודים והערבים, לא יהיה שלום במזרח התיכון.
ראובן ריבלין: ודוביק ביקש להתקשר אתי, ואכן מייד נעניתי, ושאלתי אותו מה הביאך אלי, למה אתה פתאום התחלת להאמין שאנחנו אומרים דברים נכונים.
ראובן ריבלין: אמר: אם בייגה שוחט אמר לי שכשרובי ריבלין אומר את זה הוא באמת מתכוון לזה, אני רוצה לדבר אתך, יש לנו הרבה מה לדבר, ואז היו הימים של אוסלו שבהם לא היינו מיושרים בעמדותינו.
ראובן ריבלין: ובאמת, אני לא יודע אם נקשר לבי ללבו, אבל נקשר לבו ללבי.
ראובן ריבלין: והיו לנו שיחות רבות, ובאמת הוא ראה את הנושא של "לא נגזר עלינו לחיות יחד אלא נועדנו לחיות יחד" ועד שלא נבין זאת, לא נוכל לקיים חיים מסודרים בארץ, הביא אותו גם לידי הנושא של הצורך לצמצם את הפערים בין יהודים וערבים.
ראובן ריבלין: ולאחר מכן כאשר הייתי ליושב-ראש הכנסת הוא ביקש ממני לבוא ולתת יד לכל אותם נושאים אשר יכפו על הממשלה להביא לידי החקיקות הראויות.
ראובן ריבלין: אני לא רוצה להיכנס לנושאים האלה, שכן דיבר עליהם גם שר החינוך.
ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שהוא אמר לי, בעוד מספר שנים יהיה לנו את שר החינוך הנוכחי ואז הכול ישתנה.
ראובן ריבלין: אני לא יודע אם חזונו אכן הוגשם או יוגשם או מוגשם, אבל בהחלט הוא ראה בשר החינוך דמות שיכולה להביא תקווה.
ראובן ריבלין: אני רוצה לומר שזכיתי להיות שותף בהרבה טקסים של פרס ישראל, ודווקא בשנה שקיבל דוביק את פרס ישראל לא הייתי, אבל יש מעטים שאפשר לומר שפרס ישראל מתכבד בכך שהוא אוחז בהם, ודוביק הביא כבוד גדול לפרס ישראל וכבוד גדול לי להשתתף בישיבה לזכרו.
ראובן ריבלין: יהי זכרו ברוך.
עמרם מצנע: יעל נאמן, מנכ"לית קרן לאוטמן, בבקשה.
<יעל נאמן: שלום לכולם.
<יעל נאמן: דב היה אדם שהמחויבות לחברה שבה הוא חי הייתה חלק מהתחושה שליוותה אותו כל החיים.
<יעל נאמן: הוא תמיד הרגיש שהוא צריך לעשות, לתקן, לפעול למען.
<יעל נאמן: לא היה דבר כזה לשבת בשקט, ההווה והעתיד צריכים להיות טובים יותר.
<יעל נאמן: ובחינוך הוא ראה כלי חשוב וגם מטרה בפני עצמה, הוקיר את החשיבות של החינוך, ובעיקר האמין מעומק לבו כי בעזרת החינוך – גם הפורמלי וגם הבלתי פורמלי, אגב – ניתן לצמצם את הפערים ולהיטיב עם ילדים ובני נוער שלא קיבלו את התנאים האופטימליים להתפתח ולהתקדם ולהצליח.
<יעל נאמן: כשהוקמה קרן לאוטמן בשנת 2008 על-ידי דב ונעם, היה ברור כי שני נושאי הליבה של הקרן, חינוך, קידום לשוויון והשותפות בין יהודים וערבים בישראל, יכוונו שניהם לצמצום הפערים החברתיים, אשר נראו לדב מסוכנים ומטרידים.
<יעל נאמן: הקרן, במהלך שנות פעילותה, מעורבת בתוכניות חשובות אשר את חלקן יזמה ופיתחה, תמיד בעזרת שותפים ובדרך כלל גם בשותפות עם משרד החינוך עצמו או עם רשויות מקומיות.
<יעל נאמן: הקרן פיתחה תוכניות עבור מנהלי בתי-ספר, כמו תוכנית "צמרות" שמפתחת וחושפת למודלים מצוינים ומלמדת מיומנויות ניהול מתקדמות, או תוכנית "מפרש" שמטרתה לעודד תרבות יזמית בתוך מערכת החינוך ולאפשר למנהלי בתי-ספר להגשים חלומות.
<יעל נאמן: כמו שאמרתי, דב האמין גם בכוחו של החינוך הבלתי פורמלי, ותוכניות מנהיגות – לטפח יכולות ולסייע למנהיגות חברתית – היו חלק מהתוכניות שהקרן הייתה שותפה להן.