GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: אבל אני לא רואה סתירה.
עמרם מצנע: כי הבחור שילמד במפעל כדוגמת המפעל שלך רק עם 50 עובדים, יכול אחר-כך לבוא לעבוד אצלך.
<יהודה אלחדיף: הוא לא יבוא.
<יהודה אלחדיף: אני אכנס לזה מייד.
עמרם מצנע: הלא קודם כל הבעיה היא החינוך המקצועי, ולא משנה כרגע איפה הוא נעשה.
<יהודה אלחדיף: ולכן אני אומר, החינוך המקצועי צריך להיות בבתי-ספר, כפי שהיה בזמן שאנחנו היינו נערים.
עמרם מצנע: וכך זה נראה אז.
עמרם מצנע: אם רוצים שזה יהיה עם המכשור ה- up to date, ועם רצפת ייצור שהיא מתאימה ורלוונטית.
עמרם מצנע: אתה לא זוכר הלא מה הביאו לבתי-הספר?
עמרם מצנע: איזה מכונית רנו שדופה ומפורקת, אני זוכר את זה, בבשמת, ואיזה שהיא מכונת חריטה שכבר בכלל, הכל בידיים כאלה, עם הגלגליות.
<יהודה אלחדיף: אז אני אספר לך על חצי ניסיון שלי.
<יעקב בכרך: אגב, היום מחפשים בנרות כאלה שיודעים להפעיל את המכונות האלה.
עמרם מצנע: זה בשביל המוזיאונים, לא?
<קריאה: המכונות האלה עברו להייטק, רק שתדע.
<יהודה אלחדיף: אני אספר לך על ניסיון קטן שיש לי בעניין הזה.
<יהודה אלחדיף: קודם לכן, הייתי יושב-ראש ענף הדפוס ואנחנו החלטנו שאין לחלוטין חינוך טכנולוגי בענף הדפוס, כל מה שהם יודעים, זה לעבוד על מכונה של לפני 20 ו- 30 שנה, שאף אחד כבר לא מחזיק מכונות כאלה.
עמרם מצנע: עם העופרת עוד?
<יהודה אלחדיף: בערך.
<יהודה אלחדיף: אני עצמי נסעתי לגרמניה וקיבלתי ממפעל גדול בגרמניה ציוד מההתחלה עד הסוף, להקים בית-ספר לדפוס.
<יהודה אלחדיף: אגב, ערך הציוד הזה היה שלושה מיליון יורו.
<יהודה אלחדיף: אני קיבלתי וקיבלתי מערך לימוד, כדי לבנות בית-ספר אמיתי.
<יהודה אלחדיף: הלכתי לאותם בתי-ספר, לאותן רשתות שקיימות.
<יהודה אלחדיף: הייתי באורט והייתי בעתיד והייתי בטכניון ו- you name it, נדמה לי שהיינו בכל רשת.
<יהודה אלחדיף: אף רשת אחת לא היתה מוכנה להרים את העניין הזה.
<יהודה אלחדיף: אני הבאתי להם את כל הציוד שהוא up to date, עד הדקה האחרונה.
<יהודה אלחדיף: בסופו של דבר, החזרנו את זה לגרמנים בבושה לא קטנה.
<יהודה אלחדיף: ולכן אני אומר, לדעתי, מדינת ישראל צריכה להרים את זה.
<יהודה אלחדיף: תביאו את הציוד הכי מודרני, תכשירו אנשים, אנחנו נקלוט.
<יהודה אלחדיף: אנחנו קולטים כל-כך הרבה אנשים שכל אחד שיצא מבית-הספר הזה, בוודאי ייקלט אצלנו.
<אנה גלוק: שמי אנה גלוק, אני מנהלת האגף להכשרה מקצועית במשרד הכלכלה.
<אנה גלוק: רציתי רק לומר כמה מילים על בתי-הספר שהמשרד מנהל או מפעיל, באמצעות הרשתות, וגם על התלמידים.
<אנה גלוק: חשוב מאוד לדעת, אלה ילדים של כולנו, אלה אנשים שבאים עם הגאווה שלהם ולומדים מקצוע.
<אנה גלוק: אני לא פה בשביל לעשות השוואות בין פה לשם, ממש לא.
<אנה גלוק: אבל חשוב לי מאוד להגיד שמדובר ב- 13,000 אנשים, תלמידים, ילדים של אימהות - - -
עמרם מצנע: בכמה בתי-ספר זה?
<אנה גלוק: זה 70 בתי-ספר.
<אנה גלוק: התלמידים באו ומצאו את מקומם באותם בתי-ספר, לומדים את החלק העיוני לפי מיטב יכולתם ולומדים מקצוע ויוצאים עם תעודה ועם הסמכה מקצועית ומתפרנסים והולכים לצבא וכל מה שאפשר לעשות, אזרחים יצרנים לכל דבר.
<אנה גלוק: זה חשוב לי מאוד להגיד את זה, רק בשביל הדימוי של אותם אנשים והתדמית של אותם אנשים והכבוד של אותם אנשים.
עמרם מצנע: אני מכיר ואני יודעת שבאמת נעשית שם עבודת קודש.
עמרם מצנע: את כוללת בתוך זה גם את בתי-הספר במערכת הביטחון?
<אנה גלוק: כן.
עמרם מצנע: באמת את חלקם אני מכיר.
עמרם מצנע: אבל אי-אפשר שלא להודות שזה מעט מדי, הדימוי הוא בעייתי מאוד ובעיקר, מגיעים לבתי-הספר האלה ילדים שנושרים מהמערכת ולא כתוצאה מהחלטה, נקרא לזה, חופשית.
עמרם מצנע: ואת זה צריך לשנות באיזה שהיא צורה.
<אנה גלוק: מה שאמרתי לא בא לסתור את מה שנאמר פה.
<אנה גלוק: לא על זה אני דיברתי.
<אנה גלוק: בהחלט יש מקום לשיפור, בהחלט יש מקום לשיפור התדמית של החינוך המקצועי וההכשרה המקצועית.
<אנה גלוק: אין ספק שיש הרבה מה לעשות.
<אנה גלוק: מה שבאתי לומר זה שיש את הכבוד שלהם ואת המקום שלהם.
עמרם מצנע: אז אולי נשמע עכשיו את משרד החינוך.
חנין זועבי: אולי אוכל לשאול שאלה קודם לכן.
עמרם מצנע: שאלה, בבקשה.
חנין זועבי: השאלה מופנית למשרד החינוך.
חנין זועבי: יש לי חולייה חסרה פה, כי אני עוקבת אחרי הנושא הזה מטעם העלאת תעסוקת נשים ואני גרה בנצרת ואני מודעת גם לפוטנציאל בתחום התיירות, המלונאות, ההארחה שם וכאשר נפגשתי עם כמה מנהלים, אמרו – אנחנו יוזמים את המקצועות שלנו בבתי-הספר, אבל אין להם את המודעות לתחומי תעסוקה באזור, אין להם את הקשרים האלה עם המפעלים או עם התעשיינים, שיכולים לקלוט את הסטודנטים ואין מי שחושב עבורם בצורה אסטרטגית.
חנין זועבי: כלומר, אני הולכת למשרד החינוך, הוא אומר לי שהמנהלים ייזמו בעצמם מסלולים ואנחנו נאשר את המסלולים האלה או את התמ"ת.
חנין זועבי: אבל אין מי שיחשוב, כמכלול.
חנין זועבי: ייקח את נצרת למשל, ישים את המפה של הפוטנציאל התעסוקתי ויתאים את הפוטנציאל התעסוקתי עם המסלולים ויתאים את המסלולים בבתי-ספר.
חנין זועבי: אם אין מי שיחשוב ככה ומדברים, ממשיכים לדבר על אבטלה, אין בעיה של דימוי.
חנין זועבי: אצלנו יש אבטלה גדולה, בקלות אתם תמשכו גם את הבנות שרוצות תעסוקה וגם את הבנים.
חנין זועבי: הם משווים את זה מול אבטלה ומול לשבת בבית.
חנין זועבי: הם לא משווים את זה מול מקצוע אחר שיכול למשוך אותם.
חנין זועבי: ואין מי שיחשוב בצורת המכלול הזאת וכל אחד שם את האשמה על הצד השני וכאשר הם אומרים, במשרד החינוך אומרים המנהלים, המנהלים צריכים לפתח את המסלולים והמנהלים אומרים – אנחנו, זה מה שיש לנו, זה מה שאנחנו יודעים.
חנין זועבי: אלה מנהלים של 20 ו- 30 שנה, הם לא מכירים את הפוטנציאל העסקי ואת השינוי במפת התעסוקה בישראל.
חנין זועבי: אז איך פותרים?
חנין זועבי: אם יש פוטנציאל ואנחנו רוצים לעבוד, נשים ערביות רוצות וגם הנערים הערבים רוצים לעבוד.
<גרשון כהן: אני גרשון כהן, מנהל אגף טכנולוגיה במשרד החינוך.
<גרשון כהן: כמה הערות למה שנאמר פה.
<גרשון כהן: קודם כל, אנחנו שואפים להגיע למדינות ה- OECD.
<גרשון כהן: זאת אומרת, הממוצע של מדינות ה- OECD הוא 45%.
<גרשון כהן: היום יש לנו 137,205 בחינוך הטכנולוגי, שמהווים בערך 38% מסך כל התלמידים, כשסך כל התלמידים בחטיבה העליונה זה 360,965.
<גרשון כהן: אנחנו עוסקים בחינוך טכנולוגי, גם ברמות הנמוכות, גם ברמות הביניים וגם ברמות הגבוהות.
<גרשון כהן: זאת אומרת, להגיד שלתלמיד שלומד ביו טכנולוגיה או הנדסת תוכנה, שאנחנו מדברים בכמויות אדירות, הנדסת תוכנה זה 20,000 תלמידים, כשאתה מדבר על מגמת ביו טכנולוגיה זה 6,634 וכן הלאה וכן הלאה, זה לא תלמידים נושרים.
עמרם מצנע: אלה לא.
עמרם מצנע: תעשה הפרדה במונחים חינוך טכנולוגי וחינוך מקצועי.
עמרם מצנע: זה אחת הבעיות שלנו, שאנחנו לא עושים הפרדה.
<גרשון כהן: יש לנו הפרדה מאוד מוגדרת, החינוך הטכנולוגי מחולק לשלושה צבירים.
<גרשון כהן: הצביר של מקצועות ההנדסה, צביר של המקצועות הטכנולוגיים וצביר של המגמות התעסוקתיות, וזה בנוי, אם תרצה, אני יכול לתת לך פירוט מלא.
<גרשון כהן: כשבאנו, התאחדות התעשיינים, ביקשו מאיתנו לפני מספר שנים, לא ... בטכנאים והנדסאים.
<גרשון כהן: אז קודם כל, את הטכנאים וההנדסים מכיתות י"ג, אנחנו העלינו את מספר התלמידים.
<דוד ברזילי: כמה יש היום?
<גרשון כהן: 5,154.
<גרשון כהן: תכף, עוד לא סיימתי, יש יותר.
<דוד ברזילי: תלמידים?
<גרשון כהן: תלמידים בכיתות י"ג, י"ד.
<גרשון כהן: התבקשנו, עשינו פרויקט שנקרא פרויקט טו"ב, טכנאי ובגרות.
<גרשון כהן: דרך אגב, יש נציגות רחבה במגזר הערבי ואני מוכן להתייחס למגזר הערבי, לכל.
<גרשון כהן: יש לנו טכנאי ובגרות.
<גרשון כהן: במקצועות הנדרשים על-ידי התעשייה.
<גרשון כהן: בתשע"א היו לנו 205 כיתות עם 4,660 תלמידים, היום יש לנו 311 כיתות עם 6,904 תלמידים.
<גרשון כהן: זה גדל, זה גדל.
עמרם מצנע: מה מלמדים שם?
<גרשון כהן: התלמיד מסיים בסוף כיתה י"א עם תנאי הקבלה, קריטריוני הקבלה לכיתה י"ג, קרי 14 יחידות, לא נלעיט את זה יותר, והוא מסיים בכיתה י"ב עם דיפלומה של טכנאי ותעודת בגרות.
חנין זועבי: יש לך את החומר הזה?
<גרשון כהן: הכל תקבלי.
<גרשון כהן: אני לא מסתיר שום דבר.
<גרשון כהן: אין שום בעיה.
חנין זועבי: איפה נקבל?
<גרשון כהן: אני אשלח לך.
<גרשון כהן: תני לי את כתובת המייל, אני אשלח.
<גרשון כהן: את רוצה?
<גרשון כהן: אני אתן לך את הנייר שאני מחזיק אותו כרגע.
<גרשון כהן: תרצי מייל – אין שום בעיה.
<גרשון כהן: כי לא התכוונתי להציג, אבל שואלים אותי.
<גרשון כהן: דיברת על הזנק, שאלת אותי שאלה על הזנק.
<גרשון כהן: אז בהזנק התחלנו, זה פרויקט שהוא מיועד לנוער בסיכון, שהתלמידים בסופו של דבר, תלמידים שהיו 80% ו- 90% לא היו בבתי-הספר עם בעיות קשות ומסובכות, ממצב סוציו אקונומי נמוך, יש לנו כרגע 82 כיתות עם 1,672 תלמידים.
<גרשון כהן: זה תלמידים שפעם היו נושרים, והיום הם, חלקם כבר, מהמחזור הראשון סיים רק לפני שנה, יש כיתות שהמשיכו הלאה לטכנאים והנדסאים.
<גרשון כהן: זאת אומרת, תלמידים שבכלל לא חשבו שיגיעו, שבכלל יסיימו את התיכון, הם מסיימים טכנאים והנדסאים.
<גרשון כהן: גם במגזר הערבי.
<גרשון כהן: אנחנו עוסקים בנושא של שילוב חרדים.
<גרשון כהן: יש לנו פרויקט לשילוב חרדים.
<גרשון כהן: יש לנו שם 54 כיתות, 1190 תלמידים.
עמרם מצנע: חרדים בגילאי התיכון?
<גרשון כהן: תלמידים שנשרו בגילאי תיכון, שנשרו מתלמודי תורה ונשרו מישיבות קטנות, בהסכמה עם הרשויות הרבניות, ואנחנו עושים את זה.
<גרשון כהן: יש לנו פרויקטים, לא לפי הסדר שלנו, שילוב בנות ערביות.
<גרשון כהן: זה פרויקט, החלטת ממשלה, אנחנו עובדים על החלטת ממשלה, בשיתוף עם המגזר הערבי.
<גרשון כהן: עשינו כנסים, בבאקה אל גרביה, עם כל מנהלי בתי-הספר במגזר הערבי ואנחנו עובדים, נערכים לכך.
<גרשון כהן: התחלנו השנה, בפרויקט של עתודה מדעית טכנולוגית, בעשר כיתות ז' ו- 14 כיתות י', זה מיועד לתלמידים החזקים, יש לנו את התוכנית.
<גרשון כהן: אמשיך הלאה, רק לסיים את הדברים.
<גרשון כהן: אז קודם כל, אנחנו מקימים לפי דרישה שני מרכזי טכנולוגיה מתקדמים, אחד בחיפה, אתה מכיר את חיפה, איפה שהיה פעם בית ספר שוב.
<גרשון כהן: המקום השני, המרכז הטכנולוגי השני נמצא בבאר-שבע.
<גרשון כהן: אנחנו מקבלים בימים אלו את המפתחות, זאת אומרת, העירייה מקבלת את המפתחות.
<גרשון כהן: מתחילת שנת הלימודים, יש שם ציוד הכי מתקדם, בתחומי הידע שסיכמנו.
<גרשון כהן: זה היה בשיתוף פעולה מלא ובסיוע מלא של התאחדות התעשיינים.
<גרשון כהן: בלי התאחדות התעשיינים, לא היינו מגיעים לזה.
<גרשון כהן: בהנחייתו של שר החינוך, הרב שי פירון, אנחנו מקימים ארבעה מרכזי חינוך מדגימים.
<גרשון כהן: בכל הארץ.
<גרשון כהן: ביניהם אחד שעוסק בנושא של צמ"ה – ציוד מכאני הנדסי, שהיה מחסור גדול מאוד.
<גרשון כהן: אנחנו מתחילים בשנה הבאה בשני בתי-ספר מדגימים דווקא בבתי-הספר האליטיסטיים, הריאלי בחיפה, אני פשוט מזכיר כי אתה מכיר שם את הריאלי בחיפה.
<גרשון כהן: אנחנו הולכים להקים שם מרכז לחינוך טכנולוגי.
<גרשון כהן: אני מדבר קודם על הייטק בנושא של רכב.
<גרשון כהן: אוטוטק, יחד עם משרד התחבורה, אנחנו פיתחנו את מגמת אוטוטק, שהיא בעצם מיועדת לאוכלוסיית ההייטק של הרכב.
<גרשון כהן: והקמנו שישה בתי-ספר, בכל הארץ.
<גרשון כהן: וכן הלאה וכן הלאה, אני לא רוצה להלאות.
<גרשון כהן: רק עוד הערה אחת לגבי נצרת.
<גרשון כהן: הרי אנחנו כן בונים את מערכת החינוך בערים.
<גרשון כהן: למשל, קח את נצרת, אז יש שם בית-ספר מהגליל למעלה, את מכירה, ועכשיו פותחים בית-ספר אחד בהר הקפיצה ועוד בתי-הספר של הכנסיות.
<גרשון כהן: אנחנו עובדים כמערך.
<גרשון כהן: אנחנו יושבים עם מנהלי מחלקות החינוך ואנחנו נותנים מערך של חינוך טכנולוגי, בעיקר במגזר הערבי, עוסקים בזה הרבה.
<גרשון כהן: רק אתמול היו אצלי מריינה ואם תרצי, אני אוכל לפרט לך על כל יישוב ויישוב, כי אני מכיר את הנושא מצוין.
<גרשון כהן: לגבי דפוס, אם תרצה, אני אתן לך הסביר מדויק.
<גרשון כהן: המקצועות זה בעיקר לפי מה שביקשו מאיתנו, התאחדות התעשיינים.
<גרשון כהן: כל מקצועות המכונות.
עמרם מצנע: אני תמיד שואל את עצמי, אם כל-כך טוב, אז מה רע?
<גרשון כהן: אני יכול להגיד לך מה רע.
<גרשון כהן: לא מתחמק.
<דוד ברזילי: שמי דודי ברזילי, לי יש חברה שמונה 35 עובדים באשקלון, שמתעסקת בתחום זיווד אלקטרוני ועיבוד שבבי.
<דוד ברזילי: אני בעצמי הייתי בוגר בית-ספר מקצועי ולשאלתך מקודם, אני חושב שבתי-הספר המקצועיים חייבים להיות במשרד החינוך.
<דוד ברזילי: לפי השקפת עולמי.
<דוד ברזילי: אני בוגר י"ג, י"ד, של אלקטרוניקה, עשיתי 27 שנים בצה"ל, סיימתי בדרגת אלוף משנה, הייתי אחראי על כל מערך התקשוב בצבא, כולל הכשרה בבה"ד 7, ויש לי קצת ניסיון גם בתחום החינוך.
<דוד ברזילי: אבל אני חושב שמה שקורה במגזר האזרחי, הוא רחוק מאוד מהתמונה הוורודה שפה מצוין, על איזה כמה מגמות שהקימו, וזה בסדר, אבל בוא נגיד, שווה ועדת חקירה, על איך הגענו למצב הזה, אבל זה לא הדיון.
<דוד ברזילי: אני חושב כך: אחד.
<דוד ברזילי: חייב להיות איזה שהוא פתרון ביניים, מה עושים עד שמקימים את כל בתי-הספר המקצועיים האלה.
<דוד ברזילי: באשקלון אין בית-ספר מקצועי אחד.
<דוד ברזילי: אני, בשיתוף עם משרד הכלכלה של אורט אדיבי ומעסיק איזה חמישה תלמידים טובים, אבל זה פיתרון נקודתי.
<דוד ברזילי: זה לא איזה שהוא, אני נציג התעשייה, אני לא מהכנסת, מהעובדים, כמו שאומרים.
<קריאה: זה בית-ספר עם 600 תלמידים.
<דוד ברזילי: כן, בסדר גמור.
<דוד ברזילי: אבל זה בסוף משהו נקודתי.
<דוד ברזילי: אני מגיע ללשכת העבודה, אין לי אנשים שיודעים לעשות מבנאות.
<דוד ברזילי: יש מלא פרויקטים שאני עושה, בכל מיני מבנאות, אין מקצוע כזה.
<דוד ברזילי: להפעיל מכונת לייזר, להפעיל מכונת כיפוף, אני לא אלאה פה ואמנה את כל המקצועות.
<דוד ברזילי: כשמדברים טכנולוגיה, צריך לפרט מה זה טכנולוגיה.
<דוד ברזילי: בהייטק אין בעיה, אף פעם לא היתה בעיה, הבעיה היא במכאניקה ובחשמל.
<דוד ברזילי: שם אין לנו בתי-ספר מקצועיים.
עמרם מצנע: אז איך אתה פותר את הבעיות?
עמרם מצנע: Training on the job?
<דוד ברזילי: כן, כן.
<דוד ברזילי: קונה מכונה כמו שהבחור פה אמר, מכונת דפוס, אז הוא קנה מכונת לייזר ומביא איזה שהוא בן-אדם שההוא מכיר את זה וזה מכיר את ההוא ומתחיל ללמד אותו.
<דוד ברזילי: אבל זה לא פיתרון.
<דוד ברזילי: אין שום הכשרה, אין שום גוף שבא ואומר – אוקיי, בוא תכשיר.
<דוד ברזילי: איפה יש בית-ספר כזה?
<דוד ברזילי: רק מכונה אחת עולה שני מיליון אירו.
<דוד ברזילי: ההכשרה היחידה שיש, אני חושב שעושה בזיקה, לטובת רתכים, אבל זה גם משהו נקודתי.
<דוד ברזילי: לכן, אני חושב שעד שיקומו בתי-ספר מקצועיים, צריך לראות איך ניתן לגשר על הפער הזה בצורה ממלכתית הרבה יותר ממוסדת ולא שהדבר יבוצע עם טלאים.
<דוד ברזילי: זאת דעתי.
<דוד ברזילי: אני מוכן לקלוט בני מיעוטים, אני רק בדרום, אני יכול לקלוט ערבים וחרדים ודרוזים ומי שיכול ויש לו מקצוע שהוא מסוגל לעבוד, בוא נעשה את זה.
<דוד ברזילי: אבל אין.
<דוד ברזילי: אני פתוח בכל לשכות התעסוקה, בעשרות משרות, לא מצליחים להשיג לי עובדים.
<דוד ברזילי: אני מקבל פרויקט, ממה אני מפחד?
<דוד ברזילי: לא מהתמחור, לא מההנדסה, מהייצור.
<דוד ברזילי: אומרים לי – אתה תעמוד בזמן?
<דוד ברזילי: אני אומר כן ואני כולי בלחץ.
<נתן שפירו: שמי נתן שפירו, יש לי מפעל בעטרות בירושלים, של גופי חימום.
<נתן שפירו: יש לי רתכים, חרטים, רוסים, פלסטינאים, ערבים ישראלים, כל דבר.
<נתן שפירו: יש לי אותן בעיות.
<נתן שפירו: אני מצאתי איזה פיתרון שאני לוקח עובד, כאשר אתה מוציא עובדים, כי זה מאוד קשה למצוא.
<נתן שפירו: אתה מתקשר ללשכת התעסוקה, מגיעים אנשים שלא רוצים לעבוד.
עמרם מצנע: הם רק רוצים שתחתום להם.
<נתן שפירו: רק שתחתום.
<נתן שפירו: אז לא כל בן-אדם הוא בנוי, הוא צריך שיהיו לו ידיים טובות, כפי שנאמר כאן קודם.
<נתן שפירו: מה שאני עושה, אני שם לו כמו עוזר בחריטה, כמו שעשו באירופה לפני 50, 60 שנה, אבל זה לוקח זמן.
<נתן שפירו: עם המצב הכלכלי, שאני מתחרה נגד הסינים, נגד ייבוא, נגד כל מיני דברים כאלה, זה מאוד קשה.
<נתן שפירו: אבל חלק עכשיו צריכים למצוא איזה דרך, לעזור לאנשים, לתעשיינים, שאולי יקבלו על עוזר חריטה או משהו כזה, ואחר-כך הוא יצא לאיזה קורס, כדי שתהיה לו תעודה.
<דליה נרקיס: אני רוצה להמשיך ולהתייחס למה שזרקתי קודם רק במילה.
<דליה נרקיס: אם אני רוצה להסתכל על העתיד, אז אנחנו צריכים לדבר על המיצוב של המקצועות האלה.
<דליה נרקיס: אחד האלמנטים החשובים, שלא נאמרו כאן, והמצוקה שנשמעת כאן היא מצוקה אותנטית, כמי שנמצאת בשוק העבודה הרבה מאוד שנים, המצוקה היא מצוקה אותנטית.
<דליה נרקיס: הנוער הישראלי לא רץ לעבוד במקצועות האלה.
<דליה נרקיס: אבל אחד הדברים ששוכחים, זה גם רמות ההשתכרות.
<דליה נרקיס: היום במקצועות האלה אני לא שאלתי אתכם איזה שכר אתם מציעים לעובדים המקצועיים שלכם.
<דוד ברזילי: אני מוכן לשלם 40 ו- 50 שקל שעה, וזה הרבה מעל שכר המינימום.
<דליה נרקיס: יפה, וזה הסיפור.
<דליה נרקיס: כי היום עורך-דין צעיר, בוגר מינהל עסקים צעיר, כלכלן, רבותיי, לא מגיע להרבה מעבר לשכר המינימום, בשעה שבמקצועות האלה, אפשר להשתכר בקלילות בין 8,000 ל- 10,000 שקל, יש גם אפשרות לעשות שעות נוספות וגם אפשר להתקדם ברמה המקצועית.
<דליה נרקיס: לכן, כשאנחנו מדברים על המיצוב, צריך לזכור שבסופו של דבר, כולם צריכים גם להתפרנס וכמו שהבנתם, זה מה שנקרא חוצה מגדרים, חוצה מגזרים, חוצה הכל.
<דליה נרקיס: אני חושבת שאתם, כוועדת החינוך, צריכים להתחיל לחלחל את זה, כבר מגיל צעיר, על-מנת שגם ההורים, ולא משנה איזה הורים אלה יהיו, יבינו שההזדמנות להתפרנס היא לא פחות טובה במקצועות האלה, מאשר במקצועות המשפטים וכל המקצועות המוצפים האלה, אגב, שמדברים היום גם על חרדים.
<דליה נרקיס: גם החרדים, איכשהו מנותבים ללמוד מינהל עסקים ומשפטים.
<דליה נרקיס: רבותיי, אין מספיק עבודה במשרות האלה וכפי הנראה גם לא תהיינה מספיק משרות בתחומים האלה.
<דליה נרקיס: לכן צריך לקחת את זה למקומות אחרים.
<דליה נרקיס: יותר מזה, גם מי שעובד בזה בצבא, הזכרת מבנאות.
<דליה נרקיס: מבנאות יש בצבא, אבל אחר-כך, בגלל המיצוב, מי שבוגר צבא במקצועות האלה לא רץ לעבוד אצלך, כי הוא רץ ללמוד במכללה מינהל עסקים וכיוצא באלה.
<דליה נרקיס: לכן, דרושה פה עבודה שיווקית, מיצובית.
<דליה נרקיס: דיברנו על ההסללה, מושג מאוד מה שנקרא מודרני כזה, ואת מדברת על אסטרטגיה, זו בדיוק האסטרטגיה שנדרשת כאן, ראייה מערכתית של מה נדרש לעשות בשוק העבודה.
<דליה נרקיס: לכן, לחינוך יש תפקיד מאוד משמעותי.
עמרם מצנע: בתמציתיות, כי אנחנו מוכרים לסיים בתוך כמה דקות.
<עדית גלבר: אני לא רוצה לחזור על דברי אחרים.
<עדית גלבר: אני מנהלת אגף חינוך בעיריית תל-אביב יפו וגם נציגת איגוד מנהלי אגפי חינוך.
<עדית גלבר: ודווקא אנחנו אנשים שבאמת רוצים להוביל את הנושא הזה.
<עדית גלבר: אני חושבת שזה נושא מאוד חשוב וההבחנה שעשית בין חינוך מקצועי לחינוך טכנולוגיה, היא מאוד מאוד נכונה.
<עדית גלבר: כי בחינוך הטכנולוגי הגבוה יש פחות בעיה, ויש בהחלט מיתוג יוקרתי למגמות האלה, שציינת, הננו טכנולוגיה, הביו טכנולוגיה.
עמרם מצנע: כן, אבל זה דורש חמש יחידות באנגלית ומתמטיקה ובפיסיקה.
<עדית גלבר: אחת הבעיות, ולא מעניין אותי אם זה משרד החינוך או התמ"ת, זה לא משנה.
<עדית גלבר: אחת הבעיות הגדולות, בין היתר, שגם מייצגת את הנושא של יוקרת המקצוע, זה איך נראות המעבדות ואם אתה לא מצליח להשיג תרומה, אז המעבדה שלך נראית כמו שאתה אמרת, עם אותה פיאט חבוטה ומסכנה.
<עדית גלבר: אנחנו עשינו מעשה בתל-אביב, ואני חושבת שהמודל הזה הוא מודל טוב, דווקא בתחום אחר, לא בנושא המקצועי ואני חושבת שאני רוצה להציע אותו.
<עדית גלבר: אנחנו ראינו שהנושא של פיסיקה דורש מעבדות state of the art.
<עדית גלבר: ואמרנו – מה, ניקח, יש לנו 30 בתי-ספר בעיר, נתחיל לצייד כל מעבדה?
<עדית גלבר: זה לא הגיוני ולא נכון ועשינו איגום משאבים והקמנו מרכז שנקרא מרכז חמדה, אני יודעת שאתה מכיר אותו.
עמרם מצנע: בירושלים יש גם, אבל הוא פועל קצת אחרת.
<עדית גלבר: הם הולכים להעתיק, אבל זה לא זה.
<עדית גלבר: ובמרכז חמדה יש מעבדות הכי טובות שיש במדינת ישראל.
<עדית גלבר: וכל הילדים שלומדים פיסיקה ברמת חמש יחידות וכימיה, מגיעים ללמוד שם, מכל רחבי העיר.
<עדית גלבר: ההישגים הם מאוד גבוהים, התלמידים האלה, עקבנו אחריהם, הם נמצאים אחרי זה, בוגרים, הם נמצאים גם בצבא וגם בעמדות מפתח, באקדמיה, בתעשייה, זה פשוט נפלא.
<עדית גלבר: אני חושבת שצריך למפות את המדינה על-פי אזורים ולבנות כאלה מרכזים לחינוך טכנולוגי, שהתלמיד יבחר ללמוד שם כי זה יהיה הקמפוס הכי יפה, עם המעבדות הכי יפות.
<עדית גלבר: יש לנו את אורט שפירא.
<עדית גלבר: באורט שפירא, למזלם, יש להם בוגר שתרם כסף ובנו שם מעבדות, אוטו-טרוניקה, אתה נכנס, אתה נדהם.
<עדית גלבר: תלמידים רוצים ללמוד שם.
<עדית גלבר: אבל אף אחד לא יכול לממן כזה דבר ואני לא מצפה שהמדינה תממן בכל בית-ספר תעשייתי או טכנולוגי.
<עדית גלבר: לכן, אם נקים מרכזים כאלו.
עמרם מצנע: נדמה לי שבתוכנית שהוצגו לנו - - -
<גרשון כהן: זה בדיוק מה שאני הסברתי.
<גרשון כהן: שאנחנו בונים.
<עדית גלבר: זה גם המודל שגרשון הציג וזה בדיוק המודל שמדברים.
חנין זועבי: למה לא לחזק את בתי-הספר התיכונים, למה הדגש על מרכזים?
עמרם מצנע: הרגע הוסבר, בגלל חוסר היכולת לממן.
חנין זועבי: שיהיה אזורי.
<עדית גלבר: אזורי כן.
עמרם מצנע: זה לא יכול להיות במרחק של שעה נסיעה ומעלה, זה חייב להיות בתוך מרכז.
חנין זועבי: למה לא בתוך בית-הספר?
עמרם מצנע: בבקשה, קצר, אני מבקש.
<זיו פוליטי: שמי זיו.
<זיו פוליטי: מה שרציתי לגעת זה בנושא ההנדסאים והמשך לימודים.
<זיו פוליטי: הנדסאי שרוצה להמשיך לימודים והוא נרשם באוניברסיטה, צריך להתחיל את כל הדרך מההתחלה בדרך-כלל ולכן אני חושב שכדי שהדימוי של המקצוע הנדסאי יהיה יותר טוב, הוא צריך לבנות לו תהליך שהוא יכול להיכנס לאוניברסיטה ולא להתחיל את כל התהליך מההתחלה, אלא להתחיל מנקודה מסוימת ולהמשיך הלאה לתואר מהנדס או לתואר אחר.
<זיו פוליטי: היום אנשים מדירים את רגליהם מהתחומים האלה והולכים ללמוד תחומים אחרים לחלוטין ולכן צריך לבנות מסלול שיעזור להם להתקדם הלאה ולא להתחיל את הכל מחדש.
<אחווה חובב: שמי אחווה חובב אני מנהלת חטיבת המכללות ובתי-הספר הפרטיים באיגוד לשכות המסחר.
<אחווה חובב: יש כבר קול צעקה, משהו פה לא בסדר וצריך לטפל בבעיה הזו מהשורש.
<אחווה חובב: אז אני חושבת שלא צריך כרגע לדון במחלוקת מיהו הרגולאטור כי זה מעכב את הנושא לאורך הרבה שנים וזה מקפיא את המצב.
<אחווה חובב: אני חושבת שבשלב ביניים, צריך להושיב על שולחן אחד את כל הגורמים הרלוונטיים.
<אחווה חובב: אני חושבת שגם ארגון המעסיקים, גם התאחדות התעשיינים וגם ללשכת המסחר יש מה לתרום.
<אחווה חובב: אני חושבת שלמשרד הכלכלה יש הרבה ידע במשך השנים ואת כוח האדם המתאים לעזור בכל הנושא של חינוך המבוגרים.
<אחווה חובב: אני יודעת גם שמשרד הכלכלה נמצא בקשר הדוק עם ממשלת גרמניה וניסו לקדם את הפרויקט של ההכשרה הדואלית.
<אחווה חובב: הוא נעצר כנראה בשל המחלוקת וחבל.
<אחווה חובב: וגם מה שקורה בינתיים, שלמשרד הכלכלה, התקציב יורד מדי שנה וחבל.
<אחווה חובב: זה פוגע במצב הקיים.
<אחווה חובב: לדעתי, ואני חושבת שוועדת החינוך צריכה להרים פה את הכפפה ויש לה את היכולת לכך, להושיב את כל הגורמים הרלוונטיים לשולחן עגול ולמצוא פיתרון ביניים, עד שיימצא פיתרון מיהו הרגולאטור או לעשות איזה שהוא שילוב ביניהם.
<אחווה חובב: וגם מארגון המעסיקים, שבאים מהשטח ויכולים לייצג מה שקורה בשטח ואת המחסור, שמענו פה נתונים והם מדאיגים, אני חושבת שאם אנחנו נשב כולנו סביב שולחן אחד ולכל אחד יהיה מה לתרום ונמצא את הפתרונות, נוכל לקדם פיתרון ביניים כרגע.
עמרם מצנע: תודה, בבקשה.
<פסח לנדסברג: שמי פסח לנדסברג, אני נציג הסתדרות המורים ובעברי הרחוק הייתי יושב-ראש ארגון המורים הטכנולוגיים בהסתדרות המורים.
<פסח לנדסברג: אני מכיר היטב את המערכת, מכל הכיוונים, גם מהכיוון שגרשון כהן הציג וגם מהכיוון שהגברת הציגה, מהתקופה של ישראל גורלניק עוד, מי שזוכר אותו וגם את גילה קלדרון.
<פסח לנדסברג: תראו, קודם כל אני פונה אליך.
<פסח לנדסברג: אתה עשית הפרדה, אמרת חינוך טכנולוגי, חינוך מקצועי.
<פסח לנדסברג: לא הייתי מציע לחזור לחינוך המקצועי.
<פסח לנדסברג: להגדיר את זה חינוך טכנולוגי.
<פסח לנדסברג: בעברי הרחוק אני זוכר איך אנחנו, המחנכים, ניסינו לשנות את הדימוי של המערכת.
<פסח לנדסברג: כי הדימוי הוא היה קודם כל הנושא המרכזי.
<פסח לנדסברג: תלמידים הדירו רגליהם.
<פסח לנדסברג: האימהות, אני יכול להזכיר לכם, מי שזוכר בעיקר בתל-אביב, את ההפגנות שהיו מלוות בכותרות בעיתונים, של אימהות ושל אבות, בדרום העיר, שהיו נגד החינוך הטכנולוגי.
<פסח לנדסברג: בייחוד גם ליד בתי-הספר כמו אורט יד שפירא.
<דליה נרקיס: כי הם היו ברמה שלא היתה ראויה.
<פסח לנדסברג: אנחנו זוכרים ודאי מנהלי מחוזות במשרד החינוך, במגזר מסוים, שיצאו נגד החינוך הטכנולוגי וקראו להורים – אל תשלחו את הילדים לחינוך הטכנולוגי, כי הוא מכשיר את הילדים שלנו להיות שואבי מים וחוטבי עצים.
<פסח לנדסברג: ולמה אני אומר לא לקרוא לזה חינוך מקצועי, קדמו את המערכת.
<פסח לנדסברג: וצריך לעשות פה גם הבחנה מסוימת.
<פסח לנדסברג: כי אני יושב פה ואני רואה את האינטרסים.
<פסח לנדסברג: יש הבדל בי חינוך של משרד החינוך לילדים ואני אומר לילדים, ילדים אני קורא עד גיל 18, ובין החינוך שמיועד לתעשייה.
<פסח לנדסברג: עם כל הכבוד, למי שיש מכונה מסוימת, ספציפית, אני לא הייתי רוצה להכשיר ילד ארבע שנים בבית-ספר תיכון מקצועי או תיכון טכנולוגי, כדי שיעבוד, אחר-כך יעבוד על מכונה ספציפית, מסוימת.
<פסח לנדסברג: את זה אפשר להכשיר אותו בשלושה חודשים או בארבעה חודשים, אולי בחודש, תלוי במכונה.
<פסח לנדסברג: הוא לא צריך לבוא עם כל הניסיון הטכנולוגי.
<פסח לנדסברג: ולכן, מה שהייתי מציע, שתהיה יוזמה, שתוקם ועדה משותפת, משותפת למשרד החינוך, משרד המסחר והתעשייה הוא היום זה שמחזיק את הדגל, למרות שאני הייתי מחזיר את הכל למשרד אחד, שינהל את כל מערך החינוך של הנוער כי בשביל זה צריך ללמוד את ההיסטוריה, איך נחקק חוק חינוך חובה ב- 1953 ואני לא רוצה לעסוק עכשיו בהיסטוריה.
<פסח לנדסברג: אבל מי שרוצה לדעת, שיקרא, איך החוק הזה נחקק.
<פסח לנדסברג: והוא בא לתת פיתרון פוליטי אז למישהו מסוים.
<פסח לנדסברג: היה צריך להחזיר את הכל למשרד החינוך.
<פסח לנדסברג: משרד החינוך צריך לעסוק בחינוך הטכנולוגי של הילדים.
<פסח לנדסברג: בשקף במצגת הנהדרת שהוצגה לי, היה חסר לי משהו.
<פסח לנדסברג: הייתי רוצה לראות את התפלגות השכר של כל המקצועות האלה שהוצגו, איך השכר הזה, הממוצע הוא בארץ, ומה השכר הממוצע לאותן המקצועות בגרמניה ובמדינות אחרות.
עמרם מצנע: גם של המורים היית רוצה לראות?
<טל לוטן: השכר הממוצע של התעשייה גבוה ב- 3,000 שקל מהשכר הממוצע במשק.
<טל לוטן: 12,000 לעומת 9,000.
עמרם מצנע: היה לי ניסיון מעניין.
עמרם מצנע: בירוחם יש מפעל גדול, מתכת, שנקרא ברנט והם מעסיקים הרבה מאוד רתכים, אבל מאוד מקצועיים ולא היו להם עובדים.
עמרם מצנע: אמרו – אנחנו רוצים לפתוח כיתה של 10 – 15, לשלם להם מ- day 1.
עמרם מצנע: ולהבטיח להם מסלול שכר.
עמרם מצנע: לא מצאו אנשים.
עמרם מצנע: לא הצליחו.
<פסח לנדסברג: למה?
<טל לוטן: מיתוג.
עמרם מצנע: מיתוג.
<טל לוטן: ברור.
עמרם מצנע: והיום במדינת ישראל 50% מהמחזור, אינם זכאים לתעודת בגרות.
עמרם מצנע: ואין לנו שום אלטרנטיבה אחרת להציע להם.
עמרם מצנע: לא לחמש יחידות, אלא למקצוע שמפרנס את בעליו.
עמרם מצנע: וכמובן גם יש את הצרכים, כפי שהתעשייה מעלה.
עמרם מצנע: תראו, הדיון הוא בעצם, לא רוצה להגיד את המילה, אבל הוא נכפה, כתוצאה מהיום של יום העסקים ולכן הוא גם לא, אנחנו לא ממצים אותו, אני גם לא רוצה לסכם אותו.
עמרם מצנע: אנחנו נמצאים בפתח של תקופה שבה צריך בהחלט לעשות שינוי עמוק.
עמרם מצנע: אני התרשמתי מאוד מהמצגת שהצגתם.
עמרם מצנע: אני חושב שהיא נותנת תשובה לא רעה, אם נצליח להגיע למודלים האלה, לגבי רוב הדברים שאנשים העלו פה, פחות או יותר וזה מחייב באמת, כפי שאת אמרת, חברת הכנסת חנין זועבי, את הקשר בין מערכת החינוך או בחינוך או במשרד התמ"ת, לבין התחנה הסופית, שזה מקום העבודה וזה התעשייה, בין אם זה התאחדות התעשיינים או בין אם זה התאחדות בתי המלאכה, בתעשיות הקטנות יותר, הגדולות יותר, אבל בהחלט עם כיוון, עם אוריינטציה שבה אנחנו לא רק מחנכים אלא גם מכשירים.
עמרם מצנע: כי זה נכון שהחינוך במהותו הוא חינוך כוללני והוא לא חינוך למיקוד מקצועי.