GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: רק המסביב הופך להיות לבלתי נסבל.
<אלברט בן שלוש: היום אנשים מפונקים, הם רוצים סוג של שירות, הם רוצים שכל אולם יהיה ממוזג, ולשבת על כיסא שהכי נוח לו ולאט לאט כל הבתוליות הזו של החלל שהיה לך פעם בעבר לאט לאט מתמסמס.
<אלברט בן שלוש: כשנעשה סיור שם נראה מה שעשו שם בחלל, עשו חיזיון אורקולי וחוויה צלבנית שם, שזה גם מצמצם את המקום לשחק.
<אלברט בן שלוש: אני מתחיל לחפש חללים גם במרכז העיר, כל מיני מתנ"סים למיניהם, כי אין לי בררה.
<אלברט בן שלוש: (סיור בעכו)
<אלברט בן שלוש: - - - זה אמנות פיסולית - - - שעוד לא פתחנו אותו.
<יהודית גידלי: זה העירייה?
<אלברט בן שלוש: הכול עירייה, אנחנו גייסנו כספים דרך - - - חוגים לפיסול באמצעות מבער, יציקות מזכוכית, ויטראז', חלק מהעבודות מוצגות פה, אפשר לראות אותן כאן.
<אלברט בן שלוש: אלה העבודות שנעשות כאן במרכז.
<אלברט בן שלוש: חלק מהיציקות בפסטיבל עכו - - - זה הלוגו.
<איתמר גורביץ: מה עם ניפוח זכוכית?
<אלברט בן שלוש: אני כרגע במשא ומתן עם תורמים מארצות הברית, כל הפינה הזו מיועדת ל - - - זה מסלובניה, זה עולה כ-70,000 יורו לייבא את כל הסיסטם שלמה, עם כל המרכיבים והכול.
<אלברט בן שלוש: אתם רואים את זה כאן, הנה, כל העבודה נעשתה כאן ואנחנו ממשיכים לאט לאט.
<אלברט בן שלוש: זה על קצה המזלג.
<אלברט בן שלוש: ניצלתי את המקום.
<אלברט בן שלוש: בקבוקים של גרייגוס.
<אלברט בן שלוש: עשיתי מזה צלחות לפיצוחים.
<אלברט בן שלוש: בקבוק של גרייגוס, אתה ממיס אותו, תראה איזה יופי של דבר.
<יהודית גידלי: מי עושה את העבודות האלה?
<יהודית גידלי: יש אחד בירושלים שזה מה שהוא עושה כל הזמן.
<אלברט בן שלוש: הנה, הכנתי מזוזות כרגע.
<אלברט בן שלוש: חלק מהמבנה עכשיו, מה שקורה כאן, אלה משרדי הפסטיבל, יש תכנית של שותפות 2000 בקהילה.
עמרם מצנע: עם מי אתם בשותפות 2000?
<אלברט בן שלוש: אנחנו עם המידווסט ועם טקסס.
<אלברט בן שלוש: אני גם שם יושב ראש צוות אמנות וקהילה בהתנדבות בשותפות, אני גם קשור איתם.
<אלברט בן שלוש: פה כרגע זה נגרייה.
<אלברט בן שלוש: פה כל אזור המשרדים של שותפות 2000, כרגע המקום הזה ריק, פה יהיו משרדי הפסטיבל, פה תהיה כיתת לימוד וזה גם ישמש כאולם ישיבות.
<אלברט בן שלוש: המחסן הגדול יהיה גלריה, זה איפה שאנחנו נמצאים וזו הסדנה ליציקות.
<אלברט בן שלוש: - - - יש פה למטה באר מים, פה אני מכסה אותה, זה מאז אותה תקופה, באר עם מים טבעיים.
<אלברט בן שלוש: הנה.
<אלברט בן שלוש: פה יהיה גן בוטני חדש, הכול מקבל שינוי, כל האזור הזה.
<אלברט בן שלוש: גם מרכז תרבות ואמנות, זה גם הפסטיבל, זה גם השותפות.
<אלברט בן שלוש: אלה אולמות הצלבנים.
<אלברט בן שלוש: למעשה פה עשרה אולמות, לפתח עסקים כאן, 7 ו-8 עדיין סגורים, 9 זה מעבר והעשירי זה אולם השירותים של כל הקומפלקס.
<אלברט בן שלוש: בעבר, עד לפני כ-20 שנה, הכניסה הייתה מכאן לאולמות.
<אלברט בן שלוש: חפרו עוד 2.5 מטרים למטה, השקיעו פה בתשתיות, במערכות חשמל, במערכות מיזוג אוויר תת קרקעיות, היום אתה בשיא הקיץ נכנס לפה, המקום הזה ממוזג, אנשים נהנים.
<אלברט בן שלוש: כשאני דיברתי על כל מיני סבלויות וכל הנושא הזה, מהכניסה שם לסחוב במות וטריבונות כדי להכניס אותם לפה, וציוד הגברה ותאורה, איזה עלויות מסיביות יש לזה.
<אלברט בן שלוש: כרגע אנחנו משתמשים באולם 1, 2, 3, 4, כנראה הולכת להיות פה החוויה הצלבנית, הולכת להיות כאן באולמות האלה.
<אלברט בן שלוש: תראה, כל התשתיות, אפשר להשתמש מהיום והלאה רק ב-1, 2, 3 - - -
עמרם מצנע: כל אולם עושה הצגה, הם לא מפריעים אחד לשני?
<אלברט בן שלוש: לא, יש לוח זמנים מסודר, עם מרווח של חצי שעה בין הצגה להצגה.
<אלברט בן שלוש: יש רוטציה בין ההצגות, שלא יפריע אף אחד לשני.
<אלברט בן שלוש: בדרך כלל מתקיימות פה שלוש הצגות, בעבר היו שלוש הצגות וירדנו לשתיים, כי לא נוכל יותר להשתמש בחללים האלה, אתה רואה את התשתיות שמכינים פה לחוויה הצלבנית.
<אלברט בן שלוש: נשתמש רק בשתיים מתוך השלוש, כי אחת חייבת להיות מעבר ליציאת חירום, אז אי אפשר לשים בצמידות את האולמות.
<אלברט בן שלוש: זה מעבר חירום.
<אלברט בן שלוש: זה הקומפלקס הזה שדיברתי עליו - - - זה 6, 7 ו-8, שדיברתי עליהם.
<אלברט בן שלוש: זה עדיין לא נחשף לחלוטין.
<אלברט בן שלוש: אתה רואה את כל הדברים האלה, הכול, זה הופך להיות חדר אוכל.
<אלברט בן שלוש: יזם פרטי ייקח את המקום הזה בקרוב, לעשות פה ארוחות צלבניות.
<אלברט בן שלוש: ברחבה הזו יהיה פסטיבל מוצרט.
<אלברט בן שלוש: ביולי.
<אלברט בן שלוש: ב-19-20 ו-21 ביולי תהיה האופרה, היא תופיע ברחבה הזו, זה כבר סגור עם חנה מוניץ ועם כולם.
<שמעון אלקבץ: חנה מוניץ, היא עושה את זה כדי לעמוד למבחן שלושה ימים ברצף.
<שמעון אלקבץ: אם היא תצטרף לתקנה של הפסטיבלים, אז בהכרח זה יירד מעכו.
עמרם מצנע: זה יירד מכולם.
<אלברט בן שלוש: היה פה עוד חלל.
<אלברט בן שלוש: אתה זוכר, איתמר, את אולם האסורים.
<אלברט בן שלוש: תסתכל, הכול עם ויטרינות, לא נוכל להשתמש בו יותר לפסטיבל גם כן.
<אלברט בן שלוש: יש פה עוד חלל - - - השתמשנו בו בפסטיבל עכו האחרון.
<איתמר גורביץ: אלברט, זה לא להאמין, אני זוכר את הכול עם אדמה.
<שמעון אלקבץ: פה ראינו את ההצגה של התיאטרון מרהט.
<שמעון אלקבץ: פה עם עשו את זה.
<אלברט בן שלוש: לא פה, עם נסים אמנו, הוא עשה את זה אצל מוני.
<אלברט בן שלוש: ויש פה עוד חלל למטה, שגם אותו שיפצו, שגם פה יש - - - זה הרחוב הדרומי, זה עוד לא נחשף סופית.
<אלברט בן שלוש: אבל החלון הזה, השתמשנו בו למה שנקרא פוסטה, זה כאן.
<אלברט בן שלוש: עכשיו הכול אטום, נגמר כל הסיפור, יש שם שירותים, מסודר, בפינה של העטלפים הידועה.
<אלברט בן שלוש: יש עוד חללים שעדיין לא נחשפו.
<אלברט בן שלוש: הכול יהיה עם נגישות לנכים.
<אלברט בן שלוש: הכול יהיה נגיש לנכים כמו שצריך.
<אלברט בן שלוש: דרך אגב, נגישות ישראל בודקת אותי כל שנה, סעיף סעיף, כניסה כניסה, לגבי נגישות נכים לפסטיבל.
<אלברט בן שלוש: אני עומד בזה.
<איתמר גורביץ: צריך לעשות גם קוביות ל - - -
<אלברט בן שלוש: אני רציתי לעשות את זה.
<אלברט בן שלוש: לפני שנה יצרתי קשר עם חברת סוני, עם תיקון לשפת הסימנים.
<אלברט בן שלוש: הנה, רחוב צלבנים מקורי.
<אלברט בן שלוש: הרצפה הזאת, הכול.
<אלברט בן שלוש: הכול ממש אותנטי, ופה אתה יוצא לרחוב של החומוסים.
<אלברט בן שלוש: זו יציאת החירום של כל המכלול.
<אלברט בן שלוש: (סיור בתיאטרון עכו)
<מוני יוסף: ברוכים הבאים לתיאטרון עכו.
<מוני יוסף: אני אספר לכם קצת על התיאטרון, בטח אתם מכירים אותו ואת העבודות שלנו.
<מוני יוסף: מרכז התיאטרון של עכו הוקם בשנת 1975, על ידי קבוצת אמנים שהגיעה מהעיר הגדולה בעיקר, בעקבות פסטיבל עכו והמטרה הייתה למעשה שתי מטרות.
<מוני יוסף: אחת זה פיתוח תיאטרון ישראלי מקורי והמטרה השנייה זה עבודה עם הקהילה, יצירה עם הקהילה עצמה.
<מוני יוסף: היום עובדים בתיאטרון יהודים וערבים, לא כאידיאולוגיה, אלא כמציאות, וזאת הסיבה שהדבר הזה מצליח, כי אין פה יהודים וערבים, מה שנקרא, יש פה אמנים, יש פה בני אדם.
<מוני יוסף: לא שהכול על מי מנוחות, אבל כשיש ויכוחים זה לא על רקע פוליטי או משהו כזה, שגם זה נמצא, אבל זה חברי.
<מוני יוסף: יש פה יצירה משותפת, כאשר כל אמן אחראי על היצירה שלו.
<מוני יוסף: השפה שפיתחנו אותה פה בתיאטרון בנויה ממספר אלמנטים.
<מוני יוסף: הדבר המרכזי, האלמנט המרכזי של השפה שלנו, זה החומרים שמהם אנחנו יוצרים.
<מוני יוסף: אנחנו לא עובדים עם מחזאים מה שנקרא ריאליסטים וקונבנציונליים ולא מה שנקרא שקספיר וכדומה, שאנחנו מאוד מכבדים, אבל זו לא השפה שלנו.
<מוני יוסף: לא לשם כך הגענו לעכו.
<מוני יוסף: אנחנו יוצרים מתוך ההוויה הישראלית כאשר האמן נמצא במרכז היצירה וסביבו יש מעגלים, מעגלי השפעה.
<מוני יוסף: המעגל הראשון זה המשפחה, זאת אומרת מאיפה המשפחה שלי הגיעה לארץ, או שהיא מהארץ, מה זה להיות בן למשפחה עירקית, כמו שאני, או משפחה ערבית אצל חאלד, משפחה ענייה, עשירה, בית רך, בית קשה וכו' וכו'.
<מוני יוסף: המעגל השני זה החברה, השכונה.
<מוני יוסף: המעגל היותר רחב זה כבר העיר עצמה, האזור.
<מוני יוסף: המעגל הנוסף זה הארץ, המדינה, מדינת ישראל, מה זה להיות ישראלי והמעגל האחרון זה אני והעולם.
<מוני יוסף: ועם החומרים האלה התחלנו.
<מוני יוסף: ודבר שני שעשינו, בשפה, התחלנו לפני 25 שנה עם שבירת הקיר בין הקהל לבין האמן, כאשר הקהל הוא חלק מתוך היצירה, מתוך ההוויה שנוצרת.
<מוני יוסף: זה גורם לקהל להיות במאה אחוז מעורב בתוך היצירה.
<מוני יוסף: אתה לא בא לראות הצגה, אתה הולך הביתה והכול יפה והכול נהדר ושכחת, אלא אתה סוחב את היצירה איתך כסוג של חוויה שחווית, קיבלת ותחשוב עליה.
<מוני יוסף: אנחנו לא באים לחנך את הקהל, אנחנו משמשים ראי לקהל והקהל הוא ראי שלנו, כולנו באותה סירה, באותה מדינה.
<מוני יוסף: ברוך ה', מדינת ישראל רוויה בחוויות ובהיסטוריות שאיתם אנחנו עוסקים.
<מוני יוסף: אנחנו עוסקים הרבה בשואה.
<מוני יוסף: העלינו את ההצגה ארבייט מאכט פריי, מי ששמע, מכיר, זוכר, ראה.
<מוני יוסף: הצגה של חמש שעות שעסקה בהשפעות של השואה על הדור השני.
<מוני יוסף: הצגה שזכתה בפרסים בכל העולם.
<מוני יוסף: כשהיינו בברלין בפעם הראשונה, אז בעיתונות הייתה התמרמרות כי ההצגה הייתה ל-17 איש בלבד, הצגה מאוד מוכרת שבתלונות על הפסטיבל שהיה עדיף להטיס את הקהל לישראל מאשר להעלות את ההצגה שם.
<מוני יוסף: זה עלה מיליונים, הדבר הזה.
<מוני יוסף: בסופו של דבר ההצגה זכתה שם בפרס ההצגה הטובה ביותר בגרמניה באותה שנה, נעשו עליה סרטים בלי סוף ומשם התחלנו את הפריצה של התיאטרון בעולם.
עמרם מצנע: זו הצגה שנכתבה עבור התיאטרון?
<מוני יוסף: היא לא נכתבה, היא נוצרה, על ידי האמנים עצמם.
<מוני יוסף: הקהל הגיע לפה, מפה הוא נלקח באוטובוס לקיבוץ לוחמי הגטאות, באוטובוס כבר התחילה ההצגה למעשה, אחר כך הוא נכנס לאולם אחד, שם היה אירוע תיאטרלי , נכנס לעוד אולם, שם היה טקס של ילדים שעושים טקס יום השואה.
<מוני יוסף: אחרי זה נכנסים למסדרון צר, שישבו שם עם כל מיני מזוודות, ושם השחקנים מראיינים את הקהל אחד על אחד, כאילו 'מה שמך?
<מוני יוסף: יש לך קשר לשואה?
<מוני יוסף: שכנים וכו'?'.
<מוני יוסף: להעלות את הזיכרון שלך בתור בן אדם עם הנושא.
<מוני יוסף: אחר כך הקהל נכנס מתחת לבמה, שם הוא פוגש את השכונה הישראלית של שנות ה-60.
<מוני יוסף: אחרי זה יש ארוחה ישראלית מטורפת, ארוחת יום שישי, מטורפת לגמרי, שבה מתווכחים ורבים על שום דבר, על פוליטיקה בדרך כלל, אצלנו בבית זה היה למשל, ארוחה ישראלית של כאילו מי התחיל קודם.
<מוני יוסף: אחרי הקהל עולה על הבמה, למעלה, ושם יש עוד אירוע של הגיהינום הישראלי, ומשם הוא יוצא החוצה.
<מוני יוסף: אין מחיאות כפיים בהצגות שלנו ברוב המקרים, קיבלת חוויה, אתה לוקח אותה איתך הביתה.
<מוני יוסף: העניין הוא מה קורה לנו כישראלים, עם כל ההיסטוריה שאנחנו מוקפים בה.
<מוני יוסף: מה שקורה היום, מה שקרה בעבר היותר רחוק והיותר קרוב.
<מוני יוסף: מה קורה ואיך זה משפיע עלינו, מאיפה הפרנויה הישראלית מגיעה.
<מוני יוסף: כאשר המטרה כשאנחנו עושים את זה גם בעולם, שאנחנו מתאימים את ההצגה.
<מוני יוסף: אין בהצגות שלנו טקסט קבוע, מאוד חשוב להגיד, יש טקסט בסיסי ואם קרה משהו היום בחברה הישראלית או בישראל, זה נכנס לתוך ההצגה.
<מוני יוסף: ישר החיבור לעכשיו, נכון לעכשיו.
<מוני יוסף: כי לא מעניין אותנו לעשות את ההצגה על אז, על השואה, שכולם בוכים וכמה אנחנו מסכנים.
<מוני יוסף: לא, מה קורה לנו, איך אנחנו בתור חברה ישראלית מנסים להיות יותר טוב, איך אנחנו מנסים באמת להיות עם יותר טוב.
<מוני יוסף: זה נשמע קצת בומבסטי, זה בקטן, אבל זה נכון.
<מוני יוסף: זה סוג התיאטרון שאנחנו עושים.
<מוני יוסף: לפני שנת 88' התחלנו לעבוד עם קבוצה של אמנים ערבים מהרחוב פה, מעכו.
<מוני יוסף: הגיעו, היו שם חלק כמו עבריינים, פושעים קטנים, אנשים כישרוניים בצורה מדהימה ומבוזבזים, כי מה שהממסד מציע לעיר העתיקה הוא לא מספיק, בוא נאמר, והם עשו את התיאטרון כסוג של בית.
<מוני יוסף: יצרנו איתם מספר יצירות והיום חלק מהם כבר בתוך התיאטרון, חלק מלב התיאטרון.
<מוני יוסף: הם אמנים בתיאטרון, לא כקבוצה ערבית, מה שהיה בזמנו, אלא היום הם חלק מהתיאטרון.
<מוני יוסף: היום יש עוד קבוצה שפתחנו, חידשנו, של דייגים וכו', שאנחנו לוקחים ולקחנו חומרים של אמנים מהעיר העתיקה והעלינו את זה על הבמה כמופע, גם של מספרי סיפורים וגם שירים מתוך המקום.
<מוני יוסף: זה בתחום התיאטרון.
<מוני יוסף: אנחנו מופיעים פה, מופיעים בארץ, מופיעים בעולם הרבה, חזרנו לא מזמן מטשקנט, היינו בגרמניה עם שני פרויקטים.
<מוני יוסף: פרויקט אחד מראה מה קורה בתיאטרון.
<מוני יוסף: התיאטרון זה קצת מטורף, יש מכל הסוגים, יש פה קבוצה של נשים דתיות אורתודוקסיות שתעובדות פה, יש פה גברים דתיים שעובדים פה, יש קבוצה של - - - שעובדים פה.
<מוני יוסף: הבנים עובדים עם ח'אלד בתיאטרון, הוא מביים אותם כרגע, ויש פה להקת מחול שעובדת, יש פה מכל גווני הקשת.
<מוני יוסף: מצד אחד יש את חבר'ה ערבים עם דעות פוליטיות מאוד ברורות ומוצקות ויש פה בחור שאיבד את שני האחים שלו בלבנון השנייה, באחד הסקדים שהיו פה בעכו, ואתה רואה את המפגש ביניהם.
<מוני יוסף: הוא מאוד תוסס ימני, הם מאוד לכיוון השני, וחיים באהבה מוחלטת.
<מוני יוסף: גם הוויכוחים זה עם הרבה הומור שם.
<מוני יוסף: זה אחד ההישגים של התיאטרון בקטע האנושי שקרה פה.
<מוני יוסף: הופענו עם אחת ההצגות בצרפת, באביניון.
<מוני יוסף: בדיעבד התברר לנו שהייתה שם קבוצה פרו פלסטינאית שרצתה לפוצץ את האירוע.
<מוני יוסף: כשהיה פאנל אחרי ההצגה הראשון שדיבר במקרה זה היה פיראס, אחד מחברי התיאטרון.
<מוני יוסף: כשהוא דיבר, בלי לדעת הוא פירק שם את כל השנאה שיש.
<מוני יוסף: זה מוביל לדבר חמור שקורה היום בעולם מסביב, זה החרם על תיאטרון ישראלי בעולם.
<מוני יוסף: זו בעיה קשה ולצערי מי שחבר בארגון הזה, בבויקוט, אלה הרבה ישראלים והרבה יהודים.
<מוני יוסף: ניסו לעשות לנו תרגיל כזה בהולנד והיה רגע לא נעים, שרצו להעיף אותנו מהפסטיבל, וח'אלד התקשר ל - - - אחד מהם היה מרמאללה, הוא ביקש לדבר איתו, אז הוא אמר 'אני לא מדבר איתו, עד שהוא לא יחזור לרוסיה'.
<מוני יוסף: לא משנה, ההורים שלי מעירק, הם רוצים שאני אחזור לרוסיה.
<מוני יוסף: אז החבר'ה כעסו עליו בתור אמן, בוא תעשה אתה את הדיאלוג האמיתי - - - את הצד השני, והסיבות שלו הן סיבות שלו, לא ניכנס אליהן.
<מוני יוסף: הקמנו פה להקת מחול שרצה פה כבר כמה שנים במימון של מפעל הפיס.
<מוני יוסף: המימון הזה נגמר, עכשיו הלהקה כבר מחזיקה את עצמה.
עמרם מצנע: איזה סוג מחול?
<מוני יוסף: עוד פעם, מדברים בשפת תיאטרון עכו, זה תיאטרון מחול, שיצר את השפה שלו מחומרים אישיים, חומרים מקוריים, שנוגעים בבעיה הישראלית.
<מוני יוסף: זה מה שמאוד חשוב לנו.
<מוני יוסף: יש לנו פה פעם בשנה פסטיבל הצגות יחיד בערבית, שכבר קורה בפעם ה-13 או ה-14, שבעקבות הפסטיבל שהוא באמת מאוד מאוד מרכזי בתרבות הערבית בארץ פה, משרד התרבות יזם פרויקט, מדהים אני חושב, של המסרחיד המטייל.
<מוני יוסף: המסרחיד הזה, בסוף הפסטיבל שקורה פה, הוא נע בכל הפריפריה הערבית בארץ.
<מוני יוסף: אנחנו מקבלים תגובות מהמקומות, אלה מקומות שלא ראו כאלה דברים בחיים שלהם שם, כל מיני יישובים בנגב, בערערה, וזה מלא, מפוצץ.
<מוני יוסף: התגובות מאוד מרגשות.
<מוני יוסף: המשרד הגדיל את התקציב באופן מדהים, שלא להאמין, וזה אחד הפרויקטים היפים שלנו בתיאטרון, של מה המשמעות שלנו כתיאטרון בתוך ההוויה הישראלית.
<מוני יוסף: אנחנו ממשיכים ועובדים ומתקיימים - - -
עמרם מצנע: איך אתם מתקיימים תקציבית?
<מוני יוסף: יש הקצבה של משרד התרבות, יש קרנות שאנחנו משיגים ויש את ההצגות שאנחנו מופיעים איתן בעולם.
<מוני יוסף: משרד התרבות הוא טיפה מעל 50% מהתקציב השנתי שלנו.
<מוני יוסף: אנחנו משתדלים להיות מאוזנים, אנחנו לא נכנסים ל - - -
<איתמר גורביץ: כמה הופעות יש לכם בשנה?
<מוני יוסף: יש לנו עוד דבר נוסף שאנחנו עושים אותו.
<מוני יוסף: הקמנו גם מרכז פרינג', שאנחנו מארחים הצגות ומופעי פרינג' מכל הארץ, מארחים אותם פה אצלנו והתחלנו גם לארח פה תערוכות של אמנים פלסטיים, ציירים, במקום.
<מוני יוסף: קשה להביא קהל היום בארץ, אנחנו יוצאים בסביבות 220 הצגות בארץ ובעולם, גם שלנו וגם שאנחנו מארחים אותן וקשה להביא קהל.
<מוני יוסף: בתל אביב קשה.
<מוני יוסף: אנחנו מגיעים לתמונע, שזה סיפור עצוב, תמונע, תיכף נדבר על זה, לראות מה אפשר לעשות עם זה, וגם שם קשה.
<מוני יוסף: לא לכולם, להצגות פרינג' קשה.
<מוני יוסף: קשה להביא קהל.
<מוני יוסף: אנחנו מביאים לפה קהל בשיניים.
<מוני יוסף: אתמול הייתה פה הצגה חתרנית, הצגה לא קלה של סמדר ירון, מי שמכיר אותה.
<מוני יוסף: הקהל מגיע ו - - -
<איתמר גורביץ: מחוץ לעכו?
<מוני יוסף: מחוץ לעכו וגם מעכו.
<מוני יוסף: גם פרצנו דרך לעכו, הקהל מגיע מעכו.
<מוני יוסף: מכל המצפים, מהקיבוצים,מגיעים.
<מוני יוסף: כשיש הצגות מסוימות מגיעים גם מרחוק ואתה נלחם בשיניים על הקהל.
<מוני יוסף: אני חושב שזה אחד הדברים שבאמת צריך לדון בהם, מה קורה לתיאטרון הישראלי בכלל.
<מוני יוסף: כאילו היום גם התיאטראות הגדולים, של נועם סמל ובחיפה, מה קורה לתיאטרון שהוא צריך להוריד את הרף האמנותי על מנת שיגיע קהל, קהל של ועדי עובדים, ואנחנו עם זה לא מתעסקים.
<מוני יוסף: זאת אומרת אנחנו לא לוקחים את זה לוועדי עובדים, אלא עושים את האמנות שלנו בצורה שאנחנו מאמינים בה, וזה יותר קשה ממה שהיה בעבר.
<מוני יוסף: אתה שומע אנשים, 'לא בא לי עכשיו דברים כבדים, בא לי משהו יותר קליל'.
<מוני יוסף: אין מה לעשות - - -
עמרם מצנע: ההצגות הנחשבות כטובות, של התיאטראות הגדולים, הם מפוצצים.
<מוני יוסף: נכון, 'כנר על הגג' מפוצץ, בלי סוף.
<יהודית גידלי: לא, גם המלט.
<מוני יוסף: המלט, נכון.
<מוני יוסף: יש דברים חריגים.
<מוני יוסף: אבל יש את הצגות האיכות, רובן לא רצות הרבה זמן.
<איתמר גורביץ: השאלה היא הבחירה האמנותית של התיאטרונים, איזה בחירה הם עושים.
<איתמר גורביץ: יש השפעה על היכלי התרבות, שהקהל - - -
עמרם מצנע: החיים השגרתיים הם כל כך קשים, שאנשים רוצים בידור, יותר מאשר אמנות.
<יהודית גידלי: זה נכון.
<מוני יוסף: נכון, אבל השאלה מה?
<מוני יוסף: נפסיק את ה- - -?
עמרם מצנע: לא, ברור.
<מוני יוסף: אני לא מזלזל, לא פוגע ומכבד את הבחירות שלהם, הם צריכים להתקיים והם עושים את זה - - - אבל אנחנו עומדים מאחורי ההחלטה שלנו.
עמרם מצנע: וגם קמו הרבה מאוד תיאטראות פרינג' קטנים כאלה, בדימונה, אצלכם, בתל אביב.
<מוני יוסף: נכון.
<איתמר גורביץ: יש לכם שיתוף פעולה עם הפסטיבל?
<מוני יוסף: יש.
<מוני יוסף: אנחנו ניהלנו אמנותית את הפסטיבל עד לפני שנה.
<מוני יוסף: כארבע שנים.
<מוני יוסף: בפסטיבל האחרון עשינו שבע הצגות שונות שלנו.
<מוני יוסף: שבע הצגות, ממש כאילו חצי פסטיבל שהופענו עם ההצגות שלנו.
<איתמר גורביץ: ההופעות הרצות או הופעות חדשות?
<מוני יוסף: הופעות רצות וגם חדשות.
<מוני יוסף: הייתה בכורה אחת שם ועוד הצגות רצות, גם מחול.
<איתמר גורביץ: ומה קרה?
<מוני יוסף: לא, אנחנו מריצים אותם.
<איתמר גורביץ: אבל אתה אומר שארבע שנים - - -
<מוני יוסף: ארבע שנים זה נגמר, מכל הסיבות, שאני לא אכנס.
<מוני יוסף: בדרך כלל קדנציה זה שלוש-ארבע שנים.
<מוני יוסף: אני חושב שהיינו צריכים להמשיך עוד יותר, היו שם מאבקי אגו עם גורמים מסוימים שם ואנחנו עמדנו על מעמד האמנים וזה הפריע לאנשים מסוימים והחליטו - --
<איתמר גורביץ: אם לא היו מאבקי אגו לא הייתה אמנות.
עמרם מצנע: האנושות לא הייתה קיימת.
<מוני יוסף: אני מקווה שהפסטיבל ישמור על עצמו.
עמרם מצנע: כל הצוות והלהקה עכואית?
<מוני יוסף: עכו והסביבה.
<מוני יוסף: ח'אלד מסכנין, למשל.
<מוני יוסף: הרבה עכואים, מהסביבה, אנשים שהגיעו מתל אביב לעכו.
<מוני יוסף: אני הגעתי מפתח תקווה.
עמרם מצנע: איך הקשר עם העירייה?
<מוני יוסף: הקשר בסך הכול טוב.
<מוני יוסף: יש כל מיני הפרעות של זה, אבל הקשר עם ראש העיר הוא טוב, ראש העיר מאוד תומך.
<מוני יוסף: יש כל מיני הפרעות חיצוניות, לא נכונות.
<מוני יוסף: בסך הכול מעריכים את העבודה שלנו פה מאוד.
עמרם מצנע: גופי תרבות כאלה הם מאוד חשובים, דווקא ביישובי פריפריה, ועכו שמנסה למצב את עצמה, די בהצלחה, אני חושב, בסך הכול, בשנים האחרונות, מאז לנקרי, וזו אבן חשובה.
<מוני יוסף: כן.
<מוני יוסף: יש לנו עוד פרויקט שאני מאוד גאה בו, הקמנו פרויקט של אמנות מעוררת שינוי.
<מוני יוסף: קרן ברכה מימנה חלק גדול מהפרויקט הזה, שבו אמנים שלנו התפרסו בעיר עצמה, בבתי ספר, בכל מיני מתנ"סים, והקימו שם כל מיני סדנאות לתיאטרון, למחול, אמנות פלסטית, קולנוע, צילום, והיה ערב מדהים של סיכום העבודות.
<מוני יוסף: זה בית ספר יהודי וערבי ביחד.
<מוני יוסף: זו המטרה.
<מוני יוסף: היה שלב ראשון של מספר מפגשים נפרדים, שיגיע לשפה של ביטחון וכו' של כל אחד ואז הפגשנו אותם ביחד והם המשיכו עד סוף השנה כיחידה אחת.
<מוני יוסף: זו הייתה הצלחה.
<מוני יוסף: אתה רואה את הילדים מגיעים להצגות שלנו עם ההורים, וזה ההישג הגדול.
עמרם מצנע: ההצגות שלכם מופיעות בסל תרבות?
<מוני יוסף: כן, ודאי.
<מוני יוסף: אנחנו עובדים הרבה עם תרבות ישראל, זה גוף מקסים.
עמרם מצנע: מה זה תרבות ישראל?
<מוני יוסף: מה שהיה פעם אמנות לעם.
<מוני יוסף: הם מתעסקים עם המבוגרים יותר.
<מוני יוסף: יש לנו שיתוף פעולה מקסים, נהדר, איתם.
<איתמר גורביץ: כמה שחקנים יש לכם פה קבוע?
<מוני יוסף: יש פה בסך הכול 12 מקבלי משכורת ועוד 30 שמופיעים בהצגות שונות.
<מוני יוסף: יש פה המון הצגות שרצות במקביל, אז הם לא מקבלים משכורת קבועה, הם מקבלים פר הצגה.
<איתמר גורביץ: כמה אנשי מינהל יש לכם?
<מוני יוסף: מעט מאוד.
<מוני יוסף: מינהל זה אני - - -
<קריאה: אתה ואתה ואתה.
<שמעון אלקבץ: לא, יש מוני יוסף ויש יוסף.
<מוני יוסף: יש פה מנהלת חשבונות.
<מוני יוסף: כל אחד עושה המון דברים פה, המון פונקציות.
<מוני יוסף: ח'אלד הוא שחקן והוא במאי ו - - -
עמרם מצנע: כמה אולמות יש לכם?
<מוני יוסף: יש לנו פה אולם גדול, אנחנו נראה אותו תיכף, יש לנו 120 איש.
<מוני יוסף: אנחנו משתמשים פה בכל האולמות בפסטיבל עכו.
<מוני יוסף: (סיור בתיאטרון)
<מוני יוסף: זה אולם שעבר שיפוץ.
<מוני יוסף: כשאנחנו מארחים קבוצות כמו פרינג' אנחנו לא גובים מהם שקל על בשימוש באולם ובציוד.
<מוני יוסף: בניגוד לתיאטרון תמונע, כשאני נוסע לתל אביב, עולה לי השכרת אולם שם 3,500 שקל, לפני טכנאי.
<מוני יוסף: זו התאבדות.
<מוני יוסף: אנחנו עושים את זה כי אין לנו בררה, אבל זה - - -
<שמעון אלקבץ: בעקבות ההערות של קבוצות ושל יוצרים, אנחנו הולכים לשנות את המבחנים בפרינג', פשוט לשנות את שיווי המשקל, שאת רוב הכסף יקבל היוצר שמגיע, וכדי להימנע ככל שניתן מזה שמרכזי הפרינג', יש בסך הכול שלושה, אנחנו מדברים על צוותא, על תמונע ועל הסמטה, שלושה שקיימים כרגע כמרכזי פרינג' - - -
עמרם מצנע: בתל אביב.
<שמעון אלקבץ: הם מקבלים משהו כמו 4.5 מיליון שקלים שמחולקים בין שלושתם על השירות הזה שהם - - - חוץ מהפעילויות השוטפות שלהן, רק על העובדה שהם מהווים בית ל - - - אז כשראינו שבאמת הם מנצלים את כוחם לרעה, אז עשינו עבודה - - -
<מוני יוסף: הם פשוט שוחטים אותנו.
<מוני יוסף: יש שם איזה 100 מקומות, אתה גובה 40 שקל לכרטיס, אתה מגיע ל-4,000 שקל, כל ההוצאות לנסוע לשם, זה הסעות, מעבר לשכר לאמנים, זה תאורה - - -
<איתמר גורביץ: זה לא הולך על אחוזים?
<מוני יוסף: לא הולך על אחוזים, אני צריך לשלם מינימום של 3,500 שקל ואחרי זה אחוזים.
<מוני יוסף: אחרי שאני משלם את השכירות, זה כמעט 4,000 שקל שכירות ואז האחוזים הולך.
<מוני יוסף: אבל מי מגיע לאחוזים?
<מוני יוסף: אתה לא מגיע בחיים, כי אתה לא מגיע לזה.
<מוני יוסף: זה מטורף.
<שמעון אלקבץ: ואחרי זה כשאנחנו יוצאים איתם למלחמה, אז הם מגישים נגדנו בג"צ.
<איתמר גורביץ: לא על זה.
<שמעון אלקבץ: לא משנה, זה חלק מהסיפור.
<שמעון אלקבץ: זה חלק מהסיפור, איתמר.
<שמעון אלקבץ: אבל יש לנו חניה חינם.
<מוני יוסף: האולם הזה משופץ בעזרת משרד התרבות.
<מוני יוסף: שמעתי שיש בעיה עם שיפוצים.
<שמעון אלקבץ: אתה מדבר על 13' או 14'?
<מוני יוסף: על 14'.
<שמעון אלקבץ: בטיחות ונגישות.
<מוני יוסף: לא, רק אם אתה בעל הבית, אם המבנה שלך.
<שמעון אלקבץ: בגלל נוהל שר אוצר חדש?
<מוני יוסף: כן, נוהל שר אוצר חדש, זה אבסורד.
<שמעון אלקבץ: לא בטוח שזה יתרחש, כל הסיפור של הערת האזהרה והקניין ו - - -
<מוני יוסף: כן, זה מטורף.
<שמעון אלקבץ: זה פשוט באמת מטורף.
עמרם מצנע: אנחנו מטפלים בשינוי.
עמרם מצנע: יש כמה דברים שם, עמותה צריכה לחתום על ערבות אישית.
עמרם מצנע: טוב, לצערי אנחנו חייבים לסיים.
עמרם מצנע: וצריך לבוא לאיזה הצגה.
<מוני יוסף: בשמחה ובששון.
<מוני יוסף: אתם מוזמנים, ואם מישהו ירצה, זה יהיה נהדר שתהיו מנויים שלנו.
עמרם מצנע: מנויים לא, כולם פה תל אביבים.
עמרם מצנע: מה שמוצא חן בעיניי זה הסיפולוקס.
יהודית גידלי: והפרימוסים.
יאיר מדר: חבריה, אנחנו נמצאים באחד המקומות המעניינים של מקוה, מכיוון שאם אנחנו מסתכלים לכיוון צפון אנחנו רואים את השדרה ההיסטורית, את שדרת הדקלים המפורסמת שכל מי שנוסע בכביש 44, יפו-רמלה, מזהה את שדרת הדקלים, כאשר בצד הדרומי שלנו אנחנו רואים את תחילת המבנים ההיסטוריים של מבנה, כלומר בית הכנסת שיש לנו פה במרכז הכפר, יש לנו את בית נטר, שזה המבנה הראשון שקרל נטר בנה אותו, בשנת 1870.
יאיר מדר: אגב, הוא הוקם כבית כולל, בו הייתה הפנימייה, בית הספר, הרפת, התרנגולים, המטבח, הכול.
יאיר מדר: הכול היה בתוך המקום הזה.
יאיר מדר: בהמשך בית סולד, שיש לנו במקום הזה, שיצר את המתחם הסגור, כאשר באמצע, מהצד השני, הייתה באר אנטיליה, ששם הייתה ההתכנסות של כל הקהילה במקום.
יאיר מדר: עוד כמה דברים, העץ.
יאיר מדר: אני נוגע בנקודות ולא הולך בסדר כרונולוגי.
יאיר מדר: בסך הכול יש 144 שנה וקשה מאוד.
יאיר מדר: העץ שאנחנו רואים במקום פה זה עץ פיקוס בנגלי, הגיע מחבר בנגל בהודו בשנת 1888.
יאיר מדר: הכמות הגדולה של העצים שאתם רואים פה זה בעצם עץ אחד.
יאיר מדר: זה עץ שיש לו גזע מרכזי, ממנו יוצאים ענפים, מהם יורדים שורשי אוויר, שורשי האוויר משתרשים באדמה והופכים להיות לגזעי משנה.
יאיר מדר: זה עץ הפיקוס הבנגלי הראשון שהיה בארץ ישראל.
יאיר מדר: הדבר הנוסף, ואני זורק אתכם להיסטוריה, הביקור המפורסם, ההיסטורי, של הקיסר וילהלם השני שבא לבקר את הטמפלרים בחיפה, בתל אביב, בדרכו לירושלים.
יאיר מדר: הרצל, החליט לפגוש אותו בארץ ישראל כדי לקדם את הרעיונות המדיניים שלו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובשנת 1898, כשמגיע הקיסר וילהלם בדרכו לכיוון ירושלים הרצל, עם תלמידי מקוה ישראל, מחכים לו ליד השער הזה שאתם רואים פה, הוא מחכה לו במקום והוא מביא איתו צלם.
יאיר מדר: הרצל הרי עיתונאי והוא מבין שללא תמונה, כמו פה, לא הייתם במקוה, אז גם הרצל הבין את העניין הזה ואכן הצלם צילם והם הולכים לסטודיו ביפו, וכשהרצל רואה את התמונה, הוא כועס על הצלם, מכיוון שבתמונה רואים את הקיסר וילהלם ואת הרגל של הרצל.
יאיר מדר: תסתכלו.
יאיר מדר: הקיסר וילהלם עם הרגל של הרצל.
יאיר מדר: אתם רואים, לפי הצל זה בשעות הבוקר.
יאיר מדר: הצל ארוך.
יאיר מדר: הוא מאוד מאוד כועס על הצלם, אבל הצלם לא מתרגש, הוא אומר לו, 'תעלה למלון למעלה לגג', מעלה אותו ומצלם אותו בצהריים, לפי הצל, תראו, זו התמונה.
יאיר מדר: היום יש לנו פוטושופ, אז היה פוטו מונטז', וזאת התמונה שפורסמה בעיתונות באירופה, המפגש המפורסם של הרצל והקיסר וילהלם.
יאיר מדר: לפני שנתיים הנצחנו את המפגש הזה באמצעות המונומנט הזה שאתם רואים שם, סוס מברונזה עם הקיסר וילהלם, והרצל נמצא שם מביט לעבר הקיסר עצמו.
יאיר מדר: אתם יכולים לראות את זה.
יאיר מדר: אנחנו ממשיכים לבית הכנסת.
יאיר מדר: שימו לב, מקוה מלאה בסמלים.
יאיר מדר: איפה שאתם הולכים זה סמל מקוה.
יאיר מדר: השורשים בארץ ישראל זה הפיקוס הבנגלי, זה סמל.
יאיר מדר: יש לנו עוד המון אתרים שאנחנו מגדירים כסמל.
יאיר מדר: עצי האיקליפטוס הראשונים שהגיעו לארץ ניטעו, לנסות אותם אם יתאקלמו, במקוה.
יאיר מדר: בחורשת הראשונים.
יאיר מדר: ואנחנו נמצאים כאן בפתחו של המבנה הפנטסטי הזה, בית הכנסת, ואתם רואים כמה סמליות יש בדברים.
יאיר מדר: רק אתם מסתכלים על המשולש למעלה ואתם רואים, יש לנו את המחרשה ויש לנו את אשכול הענבים שמסמל את החקלאות, יש לנו, כתוב בעברית וכתוב בצרפתית למעלה, יש את השנים.
יאיר מדר: יש לנו על הדלת עצמה את הסמל של אליאנס.
יאיר מדר: אגב, למי ששאל אותי אם מקוה זה 150 או 144, אז שלא נתבלבל, אנחנו היום מציינים 150 שנה לאליאנס, 144 שנים מקוה ישראל נוסדה.
יאיר מדר: אנחנו יכולים לראות את הסמלים פה.
יאיר מדר: את לוחות הברית.
יאיר מדר: אנחנו רואים את הסמל של אליאנס, את היחד.