GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בר אפריאט: עדיין הן מסתכלות על זה בעין מוזרה כי הן לא מבינות מה זה, וגם אם אספר להן, אני לא חושבת שהן יבינו.
<בר אפריאט: בשביל להבין את זה צריך להיות חלק מזה, וצריך לחוות את.
<בר אפריאט: השנה בשל חיסורים, בשל נסיבות אישיות - בית-הספר נורא תמך בי בעניין הזה - הפסדתי המון ועברנו בגרויות חורף לפני שבוע, ובית-הספר מאוד דאג להרים אותי ולתת לי שיעורי עזר ותגבורים, ולהשלים לי את החוסרים, שזה באמת דבר שאני מאוד מעריכה, ואני לא חושבת שזה דבר מובן מאליו.
<בר אפריאט: בנוסף לזה אני לומדת במגמת מדעי הים, שזו מגמה שמורכבת משלושה מקצועות שהם: ימאות יכטות, מדעי הים וחמש יחידות ביולוגיה.
<בר אפריאט: זו מגמה מדהימה, ועברנו במהלך המגמה גם קורס צלילה, וזהו.
עמרם מצנע: דבר אחד שהכי טוב מבחינתך בבית-הספר.
<בר אפריאט: הכי טוב זו ההתנסות והדברים שאתה לוקח אתך לחיים, העצמאות הזאת, גם היכולת שבית-הספר נותן לך להסתכל על דברים בצורה כל כך שונה.
<בר אפריאט: דרך חיים זה בדוגמאות הכי קטנות, כשחברות הולכות לצו ראשון ובשבילן זה סתם עוד יום להעביר בלשכת גיוס, לעומת זאת, כשאתה הולך לצו ראשון אחרי שעברת כל כך הרבה הרצאות, ואתה יודע שצריך לקחת את זה ברצינות – זה בדברים הקטנים האלה שמכניסים בך.
עמרם מצנע: זו הייתה שאלה קלה.
עמרם מצנע: עכשיו, מה הדבר הכי בעייתי בבית-ספר?
<בר אפריאט: הרבה פעמים אתה מרגיש תחושת פספוס כזו כי אתה כל השבוע בפנימייה, ואתה רואה שעכשיו בי"ב אצל החברים בחוץ זה קצת אחרת, והם פחות בלימודים כי הם מסיימים מוקדם יותר, והם יוצאים יותר ונהנים יותר, ויש בזה תחושת פספוס, אבל בסופו של דבר התחושה הגדולה זה שבאמת הגעתי למה שרציתי, מימשתי את עצמי.
עמרם מצנע: יפה מאוד, בר.
עמרם מצנע: נחמיה אלחנן, בבקשה.
<נחמיה אלחנן: אני גר בעכו, בכיתה י"א, מחלקה ג', ולומד מגמת מכונה.
<נחמיה אלחנן: אני כרגע גם קדט ראשון על הכיתה שלי, שזה כמו מ"כ כזה.
<נחמיה אלחנן: באתי לבית-הספר כי תמיד אהבתי את הקטע של הים, התחברתי לקטע של הים, וגם המשמעת הצבאית משכה אותי, אז שילוב של שניהם נשמע לי בית-ספר מעולה.
<נחמיה אלחנן: באתי בכיתה ט', מחלקה א', באתי "אליף", כך קוראים לזה, ולאט לאט – שם זה כל מיני דעות על המגמות השונות.
<נחמיה אלחנן: החלטתי לבחור במכונה שנשמעה לי המגמה הכי מעניינת, כל הקטע הטכני, לימודים של בניין אוניות, ריתוך, כל הדברים האלה שבהם מסבירים איך דברים עובדים, וזהו.
עמרם מצנע: מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?
<נחמיה אלחנן: אני מתכנן להיות חובל, קורס חובלים, בקבע.
עמרם מצנע: לאון אנטון, בבקשה.
<לאון אנטון: שלום, אני מכרמיאל, לומד אלקטרוניקה, עכשיו בכיתה י"א.
<לאון אנטון: באתי לבית-הספר דרך קרוב משפחה, בן-דוד שלמד בבית-הספר והמליץ בחום.
<לאון אנטון: באתי ליום פתוח בכיתה ח' ועשיתי את המבחנים.
<לאון אנטון: בשנה שהתקבלתי לבית-הספר עשו קורס "אליפים", מה זה קורס "אליפים"?
<לאון אנטון: זה מי שבא להתקבל בשנה השנייה לכיתה י' עושים לו קורס "בליפים", בודקים את המשמעת העצמית שלו חוץ מהלימודים, אז עשו ניסיון פעם אחת ל"אליפים" לראות איך זה עובד.
<לאון אנטון: הקורס נמשך שלושה או ארבעה ימים, ואחרי הקורס אמרו שלא עברתי אותו בגלל בעיות משמעת, לא כל כך הקשבתי ועשיתי בעיות.
<לאון אנטון: הוזמנתי למנהל, באתי עם אבא שלי ושוחחנו, בסופו של דבר הבטחתי שאתנהג יפה ויקבלו אותי.
<לאון אנטון: נכנסתי לבית-הספר, עמדתי במילה שלי, עדיין עשיתי 80% בעיות, אבל גם התמדתי בלימודים, ולאט לאט השתפרתי.
<לאון אנטון: עכשיו אני כבר לא עושה בעיות משמעת וגם לומד בסדר גמור.
<לאון אנטון: בחרתי באלקטרוניקה, שלא תבינו לא נכון, זה שלומדים אלקטרוניקה זה לא אומר שאנחנו לא יוצאים לים ולא משתתפים בפעילויות ימיות.
<לאון אנטון: עכשיו אני בכיתה י"א, למרות 50 השעות השבועיות שיש לי במערכת, בתוכן יש ימאות מעשית, שהן ארבע שעות בשבוע שיוצאים ומפליגים.
<לאון אנטון: חוץ מזה, אם אתה ממש אוהב את הים, יש תחרויות שייט בשבתות סגורות, בדרך כלל זה בתחילת שנה או בסוף שנה כשיש מזג אוויר טוב, יוצאים על מפרשיות ומפליגים נהנים, עזוב את הקטע של התחרות, זה הקטע של לצאת ביחד ולהפליג וללמוד.
<לאון אנטון: אז למרות שאני אלקטרונאי, אני גם אוהב את הים.
<לאון אנטון: זהו, זה הסיפור שלי.
עמרם מצנע: אני מניח שגם בתחום הימי כל נושא האלקטרוניקה, המחשבים, מערכות השליטה, הבקרה והניהול, היום בטח הכול בסטנדרטים מאוד מאוד מתקדמים.
<אליעזר רהב: אולי תרצה לשמוע את אנשי חיל הים, יש פה.
<יעל רוזנטל: שלום, אני ראש ענף איתור וגיוס, ויש לי הכבוד להיות אחראית על הקשר של חיל הים עם בית-הספר.
<יעל רוזנטל: הקשר הזה ידע עליות ומורדות, ובשנים האחרונות בעצם אנחנו מהדקים את הקשר.
<יעל רוזנטל: לפני כשנתיים התחלנו פרויקט שוחרות בבית-הספר ויש לנו כבר כ-250 שוחרים בבית-הספר, שאחר כך במסלול ישיר מגיעים לשירות משמעותי בחיל הים.
<יעל רוזנטל: יש לנו גם כ-90 - - -
עמרם מצנע: מה ההבדל בין מסלול שוחרות לקדטים הרגילים?
<יעל רוזנטל: קדטים רגילים הם תלמידים לכל דבר ועניין, הם רוצים להתגייס - הם מתגייסים, הם לא רוצים - הם לא מתגייסים לחיל הים.
<יעל רוזנטל: מבחינת שוחרים - חיל הים גם נותן להם דמי קיום וגם נותן להם תעודת שוחר שנותנת להם כל מיני הטבות, ובמקביל הם אחר כך מחויבים להגיע לשירות בחיל הים.
עמרם מצנע: זה חלק מתוך התלמידים או שזה מסלול נוסף?
<יעל רוזנטל: כן, זה חלק מתוך התלמידים שאנחנו חותמים אתם על חוזה, והחוזה הזה הוא בעצם דו-צדדי - חיל הים מתחייב לתת להם את התנאים, והם מתחייבים בסופו של דבר להמשיך את המסלול - -
עמרם מצנע: לשרת בחיל הים.
<יעל רוזנטל: - - בחיל הים, לשרת שירות - אם זה בים ואם זה בחוף, לבנות ובנים עם פרופיל עורפי.
<יעל רוזנטל: יש לנו גם תלמידי עתודה טכנולוגית - כ-90 תלמידים שלומדים בבית-הספר וממשיכים י"ג, י"ד, ואחר כך מגיעים אלינו כעתודה טכנולוגית לחיל הים, תלמידים באיכות גבוהה.
<יעל רוזנטל: בית-הספר הזה באמת מגדל את מרב הטובים והאיכותיים של הגורמים בחיל הים, ואני גאה להיות שותפה לקשר הזה ולחיל הים ששותף יד ביד עם בית-הספר.
<מאיר ליאני: אם מותר להוסיף מילה, עמרם, לגבי הקשר עם חיל הים, וכמובן ליעל.
<מאיר ליאני: זה לא כל כך פשוט לשמור על קשר כל כך הדוק ואפילו ליצור הבניה בתהליך החינוכי, הלימודי, כך שתלמידים מגיעים בסופו של דבר למטרה הזאת.
<מאיר ליאני: והייתי אומר, הקשר הזה והרצון הזה המשותף ליצור תהליך כל כך נכון הוא בהחלט ראוי, ואני חושב שבית-הספר מקדיש את כל מה שנדרש ממנו כדי שיעל תדע שמפקד חיל הים מקבל בסופו של דבר את - - -
עמרם מצנע: האמת היא שלי זה נראה מאוד טבעי שיהיה קשר.
<מאיר ליאני: נכון.
עמרם מצנע: זה win-win במציאות הזאת.
<מאיר ליאני: חידשנו את הקשר תוך ראייה עתידית של צורכי החברה, וכשאני אומר "צורכי החברה", זה צה"ל, וכמובן מה שבא לאחר מכן.
<מאיר ליאני: אז בהחלט - - -
עמרם מצנע: היום גם בצבא בכלל, ואני מניח שבחיל הים גם, מתמודדים על כוח-אדם איכותי גם בתחום של המוטיבציה - -
<יעל רוזנטל: חד-משמעית.
עמרם מצנע: - - וגם המקצועי.
<יעל רוזנטל: כשאנחנו בקשר עם התלמידים אז זה לא רק פעילות על חיל הים אלא זה בכלל על רוח צה"ל, על הקשר עם צה"ל בכלל, ועל שירות משמעותי בצה"ל בכלל ובחיל הים בפרט.
<מאיר ליאני: עוד נתון למען גילוי נאות, גם אני קצין שריון.
עמרם מצנע: נפתח את זה עכשיו לדיון, מי שמדבר שיציג את עצמו, בבקשה.
<אלכס גרסון: בוקר טוב לכולם, אני סגן מנהל "רשות הספנות והנמלים" חיפה.
<אלכס גרסון: אמרת שאתה לא איש ים, אבל היית ראש עיריית חיפה אז הלך עליך, אין.
<אלכס גרסון: אני בוגר בית-ספר לקציני ים כמובן, גם יוסי פה לידי, אנחנו מאותו הכפר, במאי כל המחזור שלנו מתכנס.
<אלכס גרסון: התחלנו את בית-הספר ב-1964, ועכשיו זה יהיה בדיוק 50 שנה, זה רק מראה על הקשר המיוחד שיש לבוגרי קציני ים אחד עם השני, יבואו אנשים מכל העולם, מקנדה, מאפריקה ומהמזרח הרחוק, רק בשביל להיפגש ביחד להיזכר בימים של הפנימייה, בזמנים שמנהל בית-הספר היה שמוליק טנקוס זכרונו לברכה, איש מדהים.
עמרם מצנע: מפקד חיל הים לשעבר.
<אלכס גרסון: כן.
<אלכס גרסון: והמנהלת האדמיניסטרטיבית הייתה שוש ספקטור, נדמה לי שהייתה רעייתו של כ"ג יורדי הסירה.
<אלי רגב: אימא של יפתח ספקטור.
<אלכס גרסון: נכון.
<אלכס גרסון: במסגרת התפקידים שלנו אנחנו כמובן גם ממונים על כל נושא של הכשרה והסמכה של קציני ים בנושא יישום האמנות הבין-לאומיות לקצונה.
<אלכס גרסון: בזמן האחרון, לצערנו, אנחנו לא רואים הרבה בוגרים, אבל אנחנו מאוד מאוד מקווים שבית-הספר לקציני ים ימשיך לייצר אנשים איכותיים, ואני חושב שהוא כבר עלה על מסלול נכון, ואנחנו מקווים לראות בוגרים גם בחיל הים, גם בצי הסוחר.
<אלכס גרסון: כשאני עליתי לים כקצין צעיר עוד לא היו רבי-חובלים ישראלים, לא היו לי מספיק, היו לי רבי-חובלים נורווגים וקרואטים והולנדים, ולאט לאט הקדר של הקצונה הישראלית עלה למעלה וכל המקומות התמלאו ברבי-חובלים ישראלים.
<אלכס גרסון: גם אני הייתי כ-20 שנה רב-חובל בצי הסוחר, והיום שוב אין מספיק רבי-חובלים ישראלים, ואנחנו משוועים לקצונה ישראלית.
<אליעזר רהב: אלכס יש מספיק אוניות.
<אליעזר רהב: אלכס, אוניות יש?
<אלכס גרסון: בסדר, נכון, צריך גם ברזל, גם אנשים וגם ברזל.
<אלכס גרסון: אנחנו יודעים מה קורה ומאוד מקווים שאולי פה הכנסת תנסה לעשות משהו בנושא הזה של לא לאבד את הידע, לא לאבד את היכולות.
<אלכס גרסון: מדינת ישראל מבחינה גיאו-פוליטית היא אי, 95% מכל מה שמגיע למדינת ישראל ויוצא ממדינת ישראל זה דרך הים, ואנחנו אולי שמים את זה פה על השולחן בתקווה לימים טובים, ומברכים את בית-ספר לקציני ים ובוגריו ומנהליו על כל העבודה הנפלאה, כמובן את חיל הים על כל העבודה שהוא עושה.
<אלכס גרסון: תודה לכולם, יום טוב וחג שמח.
<ראובן וגנר: שלום, אני גם בוגר בית-ספר לקציני ים, היום אני חוגג את היובל שלי - 50 שנה מאז שסיימתי, ו- 75 מאז שהוקם בית-הספר הימי.
<ראובן וגנר: פעם האחרונה שהייתי כאן בוועדת חינוך זה היה כשהייתי יושב-ראש ועד הורים של בית-ספר נהרייה בנושא מקלטים, ובאמת הביקור נשא פרי והקימו מקלטים בנהרייה.
<ראובן וגנר: אני מקווה גם שהביקור שלנו כאן
<ראובן וגנר: בהזמנתך, חבר הכנסת מצנע, יישא באמת דברים טובים.
<ראובן וגנר: אני רוצה להעיר שני דברים בהמשך למה שאלכס העיר.
<ראובן וגנר: אז קודם כול, מה בית-הספר נתן לי?
<ראובן וגנר: ישר אחרי בית-הספר הלכתי לקורס קצינים של חי"ר בלי שום הכנה מתאימה, זאת אומרת, הייתה רמה כזו גבוהה שאפילו סיימתי אותו בהצטיינות בבה"ד 1 בכפר-סירקין; אחר כך במהלך השירות שלי בחיל הים למדתי בטכניון בלי שום בעיות; ואני היום מהנדס מכונות ואוניות.
<ראובן וגנר: לצערי, אני רוצה להפנות את תשומת לבכם שנבחרי העם לא נותנים מספיק דגש לכל נושא הים.
<ראובן וגנר: אני חושב שהים במדינת ישראל, כמו שאלכס ציין, הוא משאב לאומי שאנחנו צריכים לתת את הדעת עליו, ובמיוחד נבחרי העם.
<ראובן וגנר: תראו, למשל, עבדתי ב"מספנות ישראל" עד שהסתיימה העבודה; אחרי זה ב"קריית הפלדה" - חיסלו אותה; אחרי זה ב"צינורות מזרח התיכון" - חיסלו אותם, צי הסוחר - אין אוניות היום, אז איפה אנחנו יכולים להמשיך?
<ראובן וגנר: נכשיר אנשים.
<ראובן וגנר: אגב, היום אני גם דירקטור במועצת המנהלים של "החברה לחינוך ימי", כך שאנחנו בעד להכשיר אנשים, אנחנו רוצים להכשיר, אבל אנחנו גם צריכים שיהיה לאן, לא מספיק רק לחיל הים, אנחנו רוצים שגם יהיה צי הסוחר ושגם יהיו מקומות אחרים שבאמת נוכל לעבוד שם.
<ראובן וגנר: היום על כל האסדות של הגז באמת עובדים זרים משתי סיבות: א', שהחברות שמפעילות אותן לא רצו לקבל חלק מהישראלים; ב', אין מספיק ישראלים, גם אין מספיק כלי שייט שיעשו את השירותים לאסדות האלה.
<ראובן וגנר: אז הייתי פשוט מפנה את תשומת לב כל חברי הכנסת לנושא הזה, ואני מקווה שיצא מזה משהו.
<ראובן וגנר: תודה.
<יעקב דיכטנברג: בוקר טוב, עדיין לא צהריים, אני עוסק במקצוע הכי מכובד בישראל, אני מדריך חינוכי, אני עוסק בזה 30 שנה בערך, גידלתי, חינכתי וחיתנתי פה הרבה קדטים בבית-הספר, ראיתי את התהליכים שלהם, את תהליכי ההתבגרות.
<יעקב דיכטנברג: דיברו פה על הנושא: מה בית-הספר הזה, מה השוני בו, מה הוא עשה, ואיך הוא העצים את התלמידים שלנו, ורואים אותם בכל המגזרים בישראל, ובעיקר בחיל הים.
<יעקב דיכטנברג: אני מדבר והקול שלי הוא בשם קדטים פה.
<יעקב דיכטנברג: אנחנו משקיעים המון אנרגיה, אנחנו גרים ב"קציני ים עכו" ומבלים בבית קצת.
<יעקב דיכטנברג: זאת אומרת, בחרנו במקצוע שאנחנו רואים בו ייעוד לאומי, אנחנו רואים בתפקיד שלנו תפקיד מאוד מאוד מוערך, בעיקר על-ידי הקדטים, התלמידים.
<יעקב דיכטנברג: ההזדמנות הזאת, הלובי, המפגש הזה שלא יעשה הד, אלא אופרטיבית הייתי רוצה לראות תמיכה, התעניינות וגילוי מעשי בעניין הזה של איך מעצימים, משפרים את התנאים, מביאים את המודעות של "קציני ים עכו", שזה ממש דובדבן חינוכי בישראל, כדי לעשות משהו סוף כל סוף אחרי 25, 30 שנה שאני נמצא שם - להכיר ביכולות ובפוטנציאל ובקדטים שאני מצדיע להם 24 שעות.
<יעקב דיכטנברג: תודה רבה.
<יהודה סבג: בוקר טוב, אני מפקד קדטים, מה שנקרא בשאר הפנימיות "מנהל הפנימייה".
<יהודה סבג: גדלתי ב"קציני ים עכו", אני עובד שם משנת 1977 מדריך, מרכז, מה שיעקב סיפר.
<יהודה סבג: אבל מה שאני רוצה להדגיש פה, לדעתי אחד הדברים שאני אומר תמיד, בית-ספר לקציני ים עכו זה משפחה וזה מתנהל לכל הכיוונים כמו משפחה, מה שרוצים במשפחה זה מה שקורה ב"קציני ים עכו".
<יהודה סבג: מיטב הנוער יושב פה.
<יהודה סבג: ואני אומר: דרך ארץ קדמה לתורה, הזורעים בדמעה ברינה יקצורו.
<יהודה סבג: אמרו לכם פה את כל הנפשות הפועלות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי, אבל אחד הדברים, החינוך, חינוך, חינוך זה המפתח, זה מיטב הנוער שהם העתיד של המדינה, ואם נשקיע, אני אומר ותמיד אמרתי, וגם לחניכים אני אומר:
<יהודה סבג: אני מוותר – לא אקנה מטוס, לא אקנה סטיל, לא אקנה נשק, אני אחנך, אני אתן חינוך וחינוך, אתם אגיע הרבה יותר רחוק, מכיוון שהמוח היהודי והמוח הישראלי – אנחנו רואים את זה במציאות.
<יהודה סבג: אני עובד בחינוך, אני גם תוצאה של פנימייה, למדתי ב"ימין אורד", ואני אומר: מה שהשקיעו בי, אשקיע במיטב הנוער וזה מה שנותן לי את הכוח להמשיך.
<יהודה סבג: תמיד אומרים שאני צעיר, אני צעיר מפני שאני עובד עם ילדים, וכך אני רוצה שמוועדת החינוך ירימו גם את הפנימיות ששם גדל מיטב הנוער.
<יהודה סבג: היית אתנו שבוע שעבר ושמעת מה עושות הפנימיות, וגם את הנוער שלומדים בבתי-ספר רגילים, הם העתיד ובהם צריך להשקיע.
<יהודה סבג: תודה רבה.
עמרם מצנע: כן, באמת בשבוע שעבר עשינו יום הצדעה לכפרי הנוער ולפנימיות, היה מאוד מרשים, מאוד מרגש לראות את בני-הנוער, מאיין מגיעים, איך הם מדברים, מה הם עושים, וזה מאוד חשוב.
עמרם מצנע: אני חושב שבאמת אין מספיק מודעות גם בציבוריות הישראלית כי אתם יודעים, התקשורת מדווחת על בן-אדם שנושך כלב ולא על כלב שנושך בן-אדם כי זו שגרה, ולכן הדברים הטובים, החיוביים לא מספיק חודרים ומחלחלים, והמפגשים האלה מאוד חשובים כי זה קצת מאזן את היכולת להסתכל על המציאות שלנו.
עמרם מצנע: כן, מי עוד?
עמרם מצנע: הודיה אלחנן, בבקשה.
<הודיה אלחנן: אני קדטית במחלקה ב', אני לומדת במגמת מדעי הים, והגעתי לבית-הספר בעקבות אח שלי שגם לומד בבית-הספר הזה, הוא סיפר לי על המשמעת ועל הרצינות ועל הפוטנציאל שיש לבית-הספר הזה, שיכול לקדם בלימודים ולהרים את המשמעת, ורציתי לנסות.
<הודיה אלחנן: עברתי את המבחנים והגעתי בכיתה ט' ואהבתי את זה, אהבתי את כל מה שהלך שם, את כל החברים, את כל הפנימייה, וזהו.
עמרם מצנע: תודה רבה, הודיה.
עמרם מצנע: יעל, בבקשה.
<יעל באן כהן: שלום, יש לי את הזכות לעבוד בבית-הספר כמשנה למנהל.
<יעל באן כהן: אני חושבת שבית-הספר לקציני ים הוא שמורת טבע במוסד חינוכי מיוחד מאוד.
<יעל באן כהן: רציתי להגיד כמה מילים על המקום של הבנות בבית-הספר, זה נושא שתמיד מושך את תשומת לבי.
<יעל באן כהן: אלי המנהל אמר שיש כ-25% בנות בבית-הספר שנתפס, ובצדק, אני גם חשה את זה על בשרי כמי שעובדת בבית-הספר, כאיזשהו מוסד מאוד גברי, כך הוא התנהל הרבה מאוד שנים.
<יעל באן כהן: אני חוזרת אחורה ככה - - -
עמרם מצנע: מאיזו שנה התחילו לקבל בנות?
<אלי רגב: 1987.
<יעל באן כהן: אז מ-1987.
<יעל באן כהן: נברתי בארכיון, זה משהו שאני מאוד אוהבת לעשות, למצוא כל מיני תמונות ופתקים מ-1958 וכל מיני חומרים מאוד מעניינים.
<יעל באן כהן: ב-1987 פנתה צעירה מנהרייה, שמה מיקי פורת, למנהל בית-הספר דאז, לזאב אלמוג, וכתבה לו: מדוע אין לי אפשרות להשתלב בבית-הספר?
<יעל באן כהן: אני אוהבת ים.
<יעל באן כהן: יש לנו את המכתב המקורי שהיא פנתה בו בכתב יד: מדוע אני לא יכולה להשתלב בבית-הספר, והיא חותמת: אני דורשת תשובה, כך במין אסרטיביות כזאת היא כותבת: אני דורשת תשובה, אני מצפה, מקווה ודורשת תשובה - זה מאוד מצא חן בעיני.
<יעל באן כהן: ואז באמת בית-הספר פתח את שעריו לבנות.
<יעל באן כהן: היו בהתחלה במחזורים הראשונים ארבע-חמש בנות בעיקר מנהרייה, ולאט לאט זה נפתח עד שבכל השנים האחרונות, כמו שאנחנו יודעים, יש 25%.
<יעל באן כהן: כפי שאני רואה את זה, באמת המקום נותן לבנות שוויון זכויות.
עמרם מצנע: יש רב-חובל אישה בעולם?
<אלכס גרסון: בעולם יש, אבל לא אצלנו.
<אליעזר רהב: יש קצינת מכונה ראשית בוגרת שלנו, תהילה שיף, ובהחלט המקצוע הזה עוד יותר קשה מאשר שייט.
עמרם מצנע: איך נקרא לרב-חובל אישה?
עמרם מצנע: רב-חובלה?
עמרם מצנע: רבנית חובל?
<מאיר ליאני: בקיצור ר"חל.
<יעל באן כהן: זה רב-חובל.
<יעל באן כהן: בכל מקרה, אני חושבת שבאמת בשנים האחרונות יש נשים בתפקידי מפתח בכל התפקידים הבכירים במשרדים ממשלתיים, פה בכנסת, במקומות אחרים, יש לנו נגידה, יש לנו זוכת פרס נובל, אז גם המקום הזה מצמיח נשים שאני מאמינה שיהיו בתפקידי מפתח.
<יעל באן כהן: מה שאני כן רואה כבר בבית-הספר, קודם כול, אגב, מה שהזכרת על נשים בחיל הים, אז חשוב להזכיר בוגרת שלנו שסיימה בשנה שעברה את קורס חובלים, ביקרה אותנו לפני - - -
<אליעזר רהב: מיכל.
<יעל באן כהן: מיכל, כן.
<יעל באן כהן: הבנות אצלנו הם בכל התפקידים הפיקודיים, הייתי בהפלגה ללרנקה, הייתה שם אז מפקדת הפלגה שתפקדה לעילא ולעילא.
<יעל באן כהן: אני חושבת שהמקום הזה גם יצמיח בנות.
<יעל באן כהן: מדברים על העצמה נשית, זה חלק מאיזשהו ביטוי קצת שחוק, אז אצלנו יש העצמה נשית מבלי שיקראו לזה ככה, הן עושות הכול ומצליחות.
עמרם מצנע: בבקשה, מפקח בית-הספר.
<אבי טולדנו: שלום, אני ממשרד החינוך, מהמינהל לחינוך התיישבותי.
<אבי טולדנו: יש לנו שלושה מוסדות ימיים שאנחנו במשרד החינוך כל הזמן בדיאלוג עם המנהלים, שאלה יהיו מוסדות ימיים ולא מוסדות חינוך על יד הים, ויש לזה משמעות.
<אבי טולדנו: אני חייב פה לציין ולהדגיש - - -
עמרם מצנע: מי זה השלישי?
עמרם מצנע: אני מכיר אתכם, את "מבואות ים".
<יעל רוזנטל: ו"אורט ימי אשדוד".
<אבי טולדנו: ואשדוד.
עמרם מצנע: גם פנימייתי?
<אבי טולדנו: כן.
<אבי טולדנו: בשנתיים האחרונות קיימנו דיאלוג רחב מאוד עם הצוותים של שלושת המוסדות גם כדי לאפיין את הייחוד של כל מוסד, כדי שכל מוסד גם ייקח גזרה ייחודית ויתמחה בה, למשל, "מבואות ים" בנושא של החקלאות הימית; למשל, אשדוד זה כל הנושא של נמלים ושינוע וכל מה שקשור לזה.
<אבי טולדנו: אני רוצה להדגיש בפני כולנו, תראו, יושבת כאן קבוצה מאוד גדולה של מתבגרים באופן מופתי שזה לא מובן מאליו, ואני רוצה שנתייחס ונסתכל גם על זה.
<אבי טולדנו: אחד הדברים שמייחדים את "קציני ים עכו" הוא האפשרות לתת הזדמנות למתבגרים להתנסות בהנהגה אמיתית בפועל באופן יומיומי, על-ידי כך שבעצם מי שמנהל את חיי היום יום של החניכים זה בעצם החניכים עצמם על-פי התפקידים שהם מקבלים וכו'.
<אבי טולדנו: זה ייחודי ל"קציני ים עכו", זה לא קיים בדרך כלל בפנימיות, ובטח ובטח לא קיים בבתי-הספר הרגילים היומיים.
<אבי טולדנו: זאת נקודה שמאפשרת למתבגרים התנסות שמעצימה אותם באופן מאוד משמעותי, והלוואי שהיו עוד מוסדות שהיו פועלים בצורה הזאת.
<אבי טולדנו: צריך לזכור שבמוסד חינוכי כזה בעצם התהליך של הלמידה והחינוך מתקיים 24 שעות.
<אבי טולדנו: בית-הספר מייצר למידה, אבל הלמידה הזאת ממשיכה גם בפנימייה וגם בכל התהליך הימי באמצעים אחרים, והערכים שבית-הספר נותן לא מסתיימים בבית-הספר, אלא ממשיכים ומקבלים דגשים ומקבלים העצמה בחיי הפנימייה, כך שאפשר לראות תהליך חינוכי אמיתי ב-24 השעות של היממה שבה התלמידים האלה מתחנכים, וזה שהם יושבים באופן הזה, זה חלק מזה.
<אבי טולדנו: אז תודה רבה לכל הצוות, ובטח ובטח לתלמידים.
עמרם מצנע: תודה רבה, אבי.
עמרם מצנע: מי עוד רוצה?
עמרם מצנע: מישהו מהקדטים הצעירים שלאו דווקא נבחרו לפתוח רוצה להוסיף משהו?
<אור מן: אני אוסיף.
<אור מן: אני כבר דור שלישי בבית-הספר, שני אחים שלי היו לפני.
<אור מן: מהרגע שראיתי אותם בבית-הספר ידעתי שזה בית-הספר שאני הולך להיות בו.
<אור מן: אני מהקריות, מקריית-אתא.
<אור מן: בבית-הספר כל הזמן שמתי לב שבאמת הרמה ההתנהגותית של הילדים לא ברמה שאפשר ללמוד, אני לא אומר שבבית-הספר אצלנו הכול מושלם, כולם יושבים ומקשיבים למורה בשקיקה למידע, אבל עדיין, החינוך בבית-הספר ממש משנה את כל תפיסת העולם של האנשים.
<אור מן: כמו שהמפקח אמר, כשאנחנו מתנסים זה לא רק בתפקידים הפיקודיים, בכללי, בית-הספר הוא חוות התנסויות, כל דבר שאנחנו עושים, גם אם אנחנו טועים, זה לא כמו בחברה שיקפצו עלינו, כמו שאפשר להגיד, אלא אומרים לנו מה הטעות שלנו, נותנים לנו לנסות לשפר אותה אחר כך.
<אור מן: גם באמצע הלילה כשכולם חושבים שזהו, כולם ישנים, אנחנו לומדים להסתדר בלי הורים, לומדים להסתדר עם אנשים אחרים שאתם אנחנו חיים בחדר 24 שעות במשך כמה שנים, ממש הופכים להיות משפחה.
<אור מן: כל החינוך בבית-הספר מתבטא בזה שאם תיקחו קבוצה של נערים מבית-הספר, קדטים, מול קבוצה מבית-ספר אחר, תראו אופי שונה של אנשים.
<אור מן: אפשר לראות את זה בכל מקום כשהולכים ברחוב – למשל, אתה רואה בצד אחד קבוצה מ"קציני ים עכו", מצד שני אתה רואה קבוצה של נערים אחרים צועקים, מקללים, רבים.
<אור מן: למרות שאנחנו נערים וכן עושים שטויות לפעמים, אנחנו לומדים איך כמה שיותר לתת לעצמנו גבולות שנוכל להשתמש בהם לא רק בבית-הספר אלא בכל החיים.
עמרם מצנע: יש פעילות חברתית שאתם עושים בקהילה?
<אור מן: כן, חוץ ממחויבות אישית שיש בכיתות י' לכולם, יש לדוגמה במחלקה א' מתנדבים בכל מיני עמותות, בהעמותת איל"ן.
<אור מן: יש אנשים שעוזרים בתוך בית-הספר אחד לשני במקום שיעורי עזר, תלמידים מכיתות י"א, י"ב עוזרים לצעירים יותר או אפילו לאנשים מהכיתה, מלמדים אותם, כך בעצם הם גם מתחברים וגם לומדים איך לדבר.
<יהודה סבג: אני רוצה להוסיף עוד נקודה, אם אפשר.
<יהודה סבג: אנחנו צריכים גם להבין, "קציני ים עכו", עם כל הכבוד לילדים ובזכותם, אנחנו עושים את עבודת הקודש, אבל בתוך כל הקבוצה הזאת יש את הצוות שחלקו לא נמצא פה שזה כל הצוות של המטבח, של האחזקה, של המורים, של המדריכים.
<יהודה סבג: באף פנימייה אין מדריכים ותיקים - 30 שנה, 38 שנים ועוד כמה כאלה שעושים עבודה, ולא צריך לשכוח גם אותם, בזכותם אותם חניכים – והם יכולים להגיד את זה גם בעצמם, תודה.
עמרם מצנע: יעל, מה גודל הסגל המלווה?
<אלי רגב: 135 איש: מורים, מדריכים, צוות פסיכו-סוציאלי - -
<יעל באן כהן: מנהלה, - - -
<אלי רגב: - - מנהלה, מטבח, חצר.
עמרם מצנע: לחלק מהם יש מגורים בבית-הספר?
<אלי רגב: כן, שישה אנשי צוות מתגוררים מזה שנה וחצי.
<ראובן וגנר: בעקבות מה שנאמר אני רוצה לזרוק איזו הגדרה, אולי תאמצו אותה, מה זה "חינוך" - חינוך זה למעשה כל מה שנשאר לך כשאתה שוכח את מה שלמדת.
עמרם מצנע: נדמה לי שאת זה אמר פרופ' איינשטיין, אם אני לא טועה.
<ג'קי יבגני טרנובסקי: אני תושב ירושלים.
<ג'קי יבגני טרנובסקי: באתי לפנימייה כי אני אוהב את הים וחבר המליץ לי עליה, הוא לא התקבל ואני התקבלתי ובסופו של דבר באתי לפה.
<ג'קי יבגני טרנובסקי: שמתי לב שיחסית לתושבי המרכז והדרום אין אנשים שהולכים לחיל הים, ואני חושב שצריך לעודד יותר את אהבת הים גם באזורים האלה.
<ג'קי יבגני טרנובסקי: תודה.
<יעקב דיכטנברג: רציתי להוסיף לגבי כל מיני פרויקטים ייחודיים של החבר'ה שלנו.
<יעקב דיכטנברג: לפני כ-15 שנה הקמנו מיזם מאוד מיוחד, פרויקט של יזמים צעירים, אבל שדרגנו את זה והפכנו את זה למרכז עסקים, יזמות היחידי בישראל שפועל בצורה אינטנסיבית.
<יעקב דיכטנברג: תלמידים בחלק מהתוכנית השנתית או הרב-שנתית שלנו בנושא של פיקוד מנהיגות לומדים גם איך לנהל את עצמם, לנהל חברה כי כל חברה אחרת ברמה בין-לאומית, וזכינו פעמיים במקום ראשון באירופה.
<יעקב דיכטנברג: שורה תחתונה, אנחנו משפחה שמחפשת מאמץ.
<אליעזר רהב: ינקל'ה, דבר על איל"ן.
<יעקב דיכטנברג: בנושא איל"ן אנחנו כבר כמה שנים מתנדבים בגיוס תרומות – אנחנו זקוקים לתרומות – ועושים מבצע התרמה לאיל"ן.
<יעקב דיכטנברג: בשנה האחרונה עלה רעיון שבא דווקא מצד התלמידים: בוא נעזור למתקשים, בוא נעזור למסכנים ונחבר אותם אלינו כי הם בעצם דומים לנו, רק יש להם פה ושם מוגבלות.
<יעקב דיכטנברג: העסק הזה תפס רצינות כזו עזה שהמנהל משה דולב אומר שהוא לא נתקל עוד בבני-נוער עם כזו מוטיבציה.
<יעקב דיכטנברג: אני מצדיע לכם, חבר'ה, מ"קציני ים עכו".
עמרם מצנע: אתם בבית-ספר משתתפים בפרויקט ובתחרויות של הרובוטיקה?
<מאיר ליאני: לא.
עמרם מצנע: אתם מכירים את זה?
<קריאה: כן, בטח.
<אליעזר רהב: בעבר השתתפנו.
עמרם מצנע: כדאי שבאמת תלמדו, יש היום תחום מאוד מתפתח ויש תחרויות שנתיות, זה נקרא FLL - -
<יעקב דיכטנברג: יש פרויקט של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עמרם מצנע: - - באולם "נוקיה" מתבצעת תחרות של בתי-ספר תיכוניים, של חטיבות ביניים, תחום מאוד מרתק ומאוד מעניין, ולדעתי הוא מאוד מתאים לכם.
עמרם מצנע: נדמה לי שאנחנו לקראת סיום וסיכום.
<רן אדלר: אני רוצה להגיד משהו.
<רן אדלר: אני מנהל את המדור מהתחום בעיריית תל-אביב.
<רן אדלר: גדלתי בצופי ים, הייתי מגיע פעם בשנה בקיץ למחנה קיץ ב"קציני ים עכו", תמיד הייתי מסתכל על המסירות הזאת שהצוות שם – חשבתי שזה רק - - -
עמרם מצנע: זאב מזמין אותי כל שנה לביקור שם.
<רן אדלר: אני מדבר בתור ילד שהיה מסתובב.
<רן אדלר: תמיד חשבתי שכל הצוות גר שם כי ראינו אותם 24 שעות ביממה במסירות הזאת.
<רן אדלר: אני זוכר את שתי הספינות שלהם ואת התקופה שתלמידי בית-הספר בנו את הספינות, עוד יצא לי להפליג על הספינות האלה.
<רן אדלר: אני חושב שזה סוג של חברה, שמורת טבע, פנינה, זה ממש ככה.
<רן אדלר: אני יכול להגיד שבתל-אביב אנחנו עכשיו מסיימים לכתוב איזה משהו שהוא תוכנית אב לתחום הימי ועוד והרבה דברים עליהם אנחנו מדברים שם, של מצוינות וחינוך ימי וספורט ימי, זה דברים שאני נותן דוגמאות אותן ראיתי ב"קציני ים בעכו".
<רן אדלר: בכלל, כל הנושא הזה של חינוך ימי וספורט ימי לא בתודעה בארץ.
<רן אדלר: הים הוא מגרש המשחקים הכי גדול שיש לנו, אנחנו לא ממצים אחוז ממנו.
<רן אדלר: אנחנו כן מנסים לפתוח את זה ולהנגיש את זה לכל בני-הנוער בעיר.
<רן אדלר: אני חושב שצריך לשים את הדבר הזה על המפה אם אנחנו מדברים על שייט הישגי, הכי הרבה מדליות וברמות הכי גבוהות הגיעו מהשייט ומהים, וזה לא מקבל את ההתייחסות הראויה לו, לא בפנימיות ולא בחינוך הימי האחר.
<רן אדלר: אני חושב שצריך לבחון את הסיפור הזה מחדש.
<יעקב דיכטנברג: שאלת אם יש פה רב-חובל, יש לנו בן של רב-חובל שהוא בוגר "קציני ים עכו", ארטיום, תקום.
<יהודית גידלי: יש לו עתיד.
<יהודה סבג: באותה נימה, באותה נימה.
<יעקב דיכטנברג: זה אותו דבר.
<יהודה סבג: וגנר לא אמר, אבל הבן שלו גם בוגר בית-ספר, ויש לנו בבית-הספר כיום ילדים קדטים שההורים שלהם היו תלמידים שלי, וגם כאלה שבאים – שנה שעברה הייתה לנו משפחה שאמרתי לה - - -
עמרם מצנע: אגב, זה המבחן האולטימטיבי, האם מי שלמד שם שולח גם את הבנים שלו או מלמד שם.
<יהודה סבג: שנה שעברה הייתה לנו משפחה, ואמרתי להורים: אין שום בעיה, אני נותן לכם חדר, כל החמישה היו בבית-הספר מכיתה ט' עד י"ד.
עמרם מצנע: מאיר, כמה מילות סיכום שלך.
<מאיר ליאני: קודם כול, אני חושב שהחוויה שחווינו כאן כולנו ביחד מרעננת, היא אפילו מרנינה כי מדובר בחינוך.
<מאיר ליאני: על מה אנחנו כל הזמן מנסים – איפה לשים את הדגש?
<מאיר ליאני: בחינוך.
<מאיר ליאני: ואני חושב שאתה כיושב-ראש ועדת החינוך של הכנסת עשית מעשה גדול, הגעת לביקור, הצצת ונפגעת במובן החיובי, וקודם כול אני מבקש להזמין אותך ואת כל חברי ועדת החינוך של הכנסת לטקס הסיום של שנת הלימודים ב-19 ביוני, זה טקס ששווה לראות ולחוות.
<מאיר ליאני: אני חושב שמי שיחווה טקס כזה יבין את המשמעות הרחבה יותר של כל מה שדובר כאן, אז זה כמובן מאתנו.
<מאיר ליאני: כמה דברים נוספים לתמצות הדברים.