GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מאיר ליאני: כולנו שומעים בחדשות מה קורה בנושא הספנות, לצערנו, מספר הספינות שעדיין נמצאות תחת שליטה ישראלית עדיין קיים.
<מאיר ליאני: בזמנו היו דיונים ונקבע בתקנות שיעמדו לרשות המדינה דרך צים 25 ספינות, לצערנו, אנחנו עומדים היום עם ההסכם החדש על משהו כמו 12.
<מאיר ליאני: אני חושב שעבודה "זרה", במירכאות, היא אולי כלכלית, - -
<אלכס גרסון: לא בטוח.
<מאיר ליאני: - - אבל אנחנו עוסקים בחינוך, וחינוך זה לא רק כלכלה.
<מאיר ליאני: אני מכיר אותך הרבה שנים, חבר הכנסת עמרם מצנע, אני יודע על פועלך בהרבה מאוד תחומים, ואני באמת מעביר מכאן קריאה באמצעותך לשר התחבורה, שזה בתחום שלו, ולשר החקלאות כי החקלאות הימית היום פורצת דרך.
<מאיר ליאני: כל המדענים וכל הכלכלנים הגדולים בעולם אומרים שהים יהיה משאב המזון של האנושות.
<מאיר ליאני: כבר היום ישראל מובילה בעולם בתחום גידול דגה וניסויים של גידול דגה בים, וב"מבואות ים" למשל, ישנה חוות גידול שבהחלט המחקר יביא ויוסיף מזון לחברה הישראלית ובכלל, גם האו"ם לוטש עיניים על מה שעושים בישראל, וזה לזכותנו.
<מאיר ליאני: ארכיאולוגיה ימית היא בהחלט דבר שמרתק כל מוח אנושי.
<מאיר ליאני: לפני שבועיים הוקם צוות או יותר נכון פורום לחינוך הימי בישראל לטווח ארוך, בראשו עומד מפקד חיל הים לשעבר דודו בן בעש"ט, אני מניח שחלקכם מכירים אותו, ועוד כמה בוגרים של בית-הספר או בוגרי חיל הים.
<מאיר ליאני: הכוונה להגיע לכל אותן נקודות שבהן אותם צוותי החלטה מקבלים החלטות - מה החינוך הימי יכול להועיל לחברה הישראלית.
<מאיר ליאני: אני לא מדבר כרגע רק על חיל הים, אם כי חיל הים זה בנפשנו וזה ברור, יש דברים שברורים והפעולות מול מפקד חיל הים, מול רם נעשות עם הרבה רצון שלו, והצוות כאן מוכיח את הרצון ואת התובנה שזה חשוב.
<מאיר ליאני: דבר נוסף, זה מאוד מעודד לשמוע את כל מה שנאמר כאן, ואני משוכנע שיש עוד הרבה בוגרים שיש להם מה לספר על "קציני ים עכו", על בית-הספר, על חוף הים, על בתי-המלאכה, על המכונאות, אבל אנחנו עומדים היום בפני נקודת זמן קריטית, ואני חושב שזו גם הזדמנות לומר אותה כאן בצורה מאוד ברורה.
<מאיר ליאני: בית-הספר חייב להשתלב בחיים האזרחיים בעיר עכו, למשל, מחויבות אישית של בני-הנוער מתקיימת בעיר עכו, שזה בהחלט עניין חינוכי, ויש הרבה מאוד סיפורים על המחויבות הזאת ועל מה שנצבר בשנים האחרונות.
<מאיר ליאני: מצד שני, ושוב אני אומר כיושב-ראש הדירקטוריון וכאיש ציבור שאמור לראות את כל הצרכים יחדיו, עיריית עכו, וזו זכותה, רוצה לפתח את התחום התיירותי כי זה משאב שבהחלט מחייב התייחסות לגבי כל החופים.
<מאיר ליאני: בית-הספר לקציני ים – מה לעשות, בזמנו הכול היה שומם מסביב – מיקמו אותו בחוף הדרומי של העיר עכו.
<מאיר ליאני: אגב, נדמה לי שזה החוף היחידי בארץ שהוא חוף דרומי, בית-הספר נמצא מצפון לים התיכון.
<מאיר ליאני: רק בשביל הדמיון, אנחנו לא מכירים את זה כך, והעיר עכו רוצה להתפתח, וזה בסדר גמור וכך צריך.
<מאיר ליאני: אנחנו מנהלים דיונים עם עיריית עכו לגבי עתיד קו החוף, לצערנו, ההתחשבות שלנו בצרכים של העיר עכו באמצעות העירייה נתפסים לא טוב, ואנחנו מרגישים שמנסים לאכול את כל קו החוף שבית-הספר יושב עליו, זאת אומרת, להוציא את נשמתו של בית-הספר בעודו בחיים.
<מאיר ליאני: הפניות שלי מותר כדמות ציבורית – פניתי להרבה מאוד גורמים ולא מעט מצקצקים בשיניים, אנחנו עומדים כרגע במשא-ומתן מול רשויות החוק במדינה - מה מותר ומה אסור וקשה לנו.
<מאיר ליאני: קשה לנו כי אנחנו מדברים על ערכים, ואתנו מדברים על לקחת את הכול.
<מאיר ליאני: אני חושב שלך, עמרם, יש היום הזדמנות למנוע מצב שקרה בגימנסיה הרצלייה ובעוד כמה כפרי נוער.
<מאיר ליאני: זה טוב שהמדינה מתפתחת, זה לשמחתנו, אבל יש ערכים שאסור לוותר עליהם כי כשמדינה מתפתחת וערכים מוזזים הצדה, אחרי שנים אומרים "חבל".
<מאיר ליאני: אני אומר את זה כאן עם מלוא האחריות, אני פועל בעניין הזה ימים ולילות מול הרבה אנשים, זה לא פשוט כי אנחנו בסך הכול בית-ספר ורואים את התוצרים שלו, זה פשוט תענוג, רוצה לשרוד ולהנחיל לחברה הישראלית את מה שהנחיל עד היום.
<מאיר ליאני: זה לא פשוט, נצטרך את העזרה, עכו צריכה להתפתח, אזרחי העיר צריכים להתפרנס ללא ספק, אבל צריך שיקרה מצב שבו הכבש יישאר שלם והזאב יניח לכבש לחיות את חייו גם אם הוא יקבל חלק.
<מאיר ליאני: אומנות הפשרה צריכה לבוא לידי ביטוי גם בשימור ערכים של בית-הספר שעומד 75 שנה, שלא נבכה כפי שהחברה הישראלית בכתה כאשר גימנסיה הרצלייה נעלמה מקו הנוף על כל המשתמע.
<מאיר ליאני: לסיום, עמרם, אני באמת מודה לך, אני חושב שהכינוס הזה הראה לנוער הנפלא הזה דמוקרטיה אמיתית מהי, קירבה של נבחר ציבור לציבור אזרחים מהי, זה לא קורה אצל כולם.
<מאיר ליאני: אני מכיר לא מעט אנשים, ראשי שלטון, חברי כנסת ממחזורים שונים, אני אומר את זה כאן לא בגלל שאנחנו כאן, אני אומר את זה כי אני מאמין בזה, אני מכיר את עמרם.
<מאיר ליאני: אני אומר לך, עמרם, כל הכבוד על כך שקרבת בין ערכים חינוכיים שבאים לידי מימוש לבין הכנסת, שזה המוסד שאליו נשואות עיני כל הציבור בארץ, ולך הזכות וגם לבית-הספר הזכות, ותודה לכל הצוות, שבלעדיו בעצם לא היינו מגיעים לאן שהגענו, ותודה רבה, וחג שמח כמובן.
עמרם מצנע: תודה רבה לך, מאיר.
עמרם מצנע: אני מרגיש זכות גדולה וכיף באמת לעשות את המפגש הזה כהמשך לביקור, גם אשמח לבוא למסדר הסיום, לטקס הסיום, אמרת ב-19 ביוני.
<מאיר ליאני: בשמונה בערב.
עמרם מצנע: בשמונה בערב.
עמרם מצנע: בטח נדבר עד אז עוד איזו פעם אחת או פעמיים.
<מאיר ליאני: בוודאי.
עמרם מצנע: תראו, אין ספק שהכלי העיקרי ליצירת ישראל אחרת, ישראל של ערבות הדדית, ישראל שבה יש מכנה משותף רחב יותר בין חלקי החברה הישראלית, הכלי העיקרי הוא החינוך.
עמרם מצנע: על זה נאמרות הרבה מאוד מילים, נאמרים הרבה מאוד משפטים, רבים משתמשים בזה כסיסמאות, אולי בלי להתכוון, אבל זה כלי גם לסגור פערים בתוך החברה הישראלית כי אם יש משהו שמדאיג מאוד מאוד זה הפערים החברתיים, והעובדה הלא נעימה לשמוע שהפערים הולכים וגדלים.
עמרם מצנע: ופערים זה לא רק מציאות סוציו-אקונומית, זה לא מרכז ופריפריה, פערים זה גם המחוברות אל תוך המהות של החברה הישראלית והחינוך הוא הכלי הכמעט יחידי שנושא באחריות הזו, צריך לקחת עליו את האחריות.
עמרם מצנע: עוד פעם, בהיכרות שלי אתכם אני יודע שזהו העיסוק המרכזי, זה גם עלה פה על-ידי הדוברים השונים.
עמרם מצנע: אני גם בתחושה שצריך להקדיש קצת יותר מאמצי שיווק לכל נושא החינוך הפנימייתי בכלל, ולחינוך הימי בפרט, בזה אני פונה אליכם.
עמרם מצנע: כי יש תפיסה בציבוריות, גם במשפחתית וגם בישראלית של פנימיות, שזה משהו שהיה שייך אולי להיסטוריה והיום החשיבות שלו מוגבלת, ואני יודע שרוב הפנימיות יכולות לקלוט יותר חניכים, יותר קדטים, ובכך גם לסגור פערים בתוך החברה, גם להעמיק את החינוך כפי שדיברנו, ואני בהחלט חושב שגם אנחנו נעשה בעניין הזה מעשה.
עמרם מצנע: הנושא של מחויבות אישית הוא גם נושא מרכזי, הוא הופך להיות חובה בבתי-הספר התיכוניים בארץ כחלק מתעודת הבגרות, אי-אפשר יהיה לקבל תעודת בגרות למי שלא יעשה גם תעודת בגרות חברתית, בהחלט כדאי להיכנס יותר ויותר לתחום הזה.
עמרם מצנע: נושא מעורבות – באמת די התפלאתי גם בביקור שלי וגם כאן שאין פה נציגים של עיריית עכו, נדמה לי שהיא צריכה לחבק ולהתהדר בקיומו של בית-ספר כזה בתוך עכו.
עמרם מצנע: גם רשמתי, מאיר, את מה שאמרת, העלית את זה בפעם הקודמת, מה שנוכל לעזור נעזור.
עמרם מצנע: סיפרתם לי אז על הקשר שיש לכם עם רפא"ל.
עמרם מצנע: דרך אגב, אני יודע שרפא"ל חונך יותר מבית-ספר צפוני אחד בתחום הרובוטיקה, קחו את זה, זה דבר שאני מאוד ממליץ עליו.
עמרם מצנע: ובכלל, אני באמת מבין שהנושא הימי, החינוך הימי הוא לא רק מקצועות ימיים על ספינה, על אונייה, אלא הוא באמת הרבה יותר רחב, גם החקלאות הימית הולכת ומתפתחת, נושא הגז והנפט, ובכלל צינורות וכבלים שחוצים את הים התיכון מכל הכיוונים, וזה מפתח הרבה מאוד מקצועות ימיים שלא היו ישראלים, ובצדם מקורות הכנסת מאוד מאוד גבוהים, ובטח אפשר לקדם את הדברים האלה.
עמרם מצנע: אני מבין שלחניכים יהיה גם ביקור בכנסת עכשיו, וכדאי גם שתיכנסו למליאה, ואני מניח שמי שיושב בראש המליאה כשתהיו שם יכבד בכמה מילים את הביקור שלכם, הקדטים.
עמרם מצנע: אני לרשותכם, שגריר של רצון טוב, והרבה מאוד תודה על כך שבאתם ונתתם לנו בוקר מעניין.
עמרם מצנע: שלום לכולם וצהריים טובים, ברשותכם אנחנו רוצים להתחיל.
עמרם מצנע: אני מוכרח להודות שבסדרת הדיונים האינטנסיביים שאנחנו עורכים בוועדה, וכבר היום עברנו יותר משניים, דווקא המפגש הזה יותר מרגש ונראה לי מפגש שבו באמת נוכל לדבר על הדברים החשובים ולשמוע ואני מאוד שמח לראות פה קהל גדול ומגוון.
עמרם מצנע: חלק מהפנים אני מכיר מפעילויות שונות אחרות שלי וחלק אני בטח אכיר.
עמרם מצנע: אני רואה פה מבוגרים כצעירים, תלמידי בית ספר, אני מבין, והדיון שלנו יעסוק בפעילות הנוער בהתמודדות של ניצולי שואה עם הבדידות וכמובן מערכת החינוך כפי שהיא מתמודדת עם החינוך על השואה ולקחיה.
עמרם מצנע: אתם יודעים שביום שני הקרוב, שהוא בעצם יום השואה הבינלאומי יוצאת משלחת גדולה מאוד של חברי הכנסת ואני בתוכם.
עמרם מצנע: אני מניח שגם אתם, חבריי חברי הכנסת שמעון אוחיון וחברת הכנסת יפעת קריב, וזה מחבר אותנו בחיבור ישיר ומאוד קונקרטי לנושא השואה שמלווה אותנו לאורך שנים.
עמרם מצנע: אנחנו נבקש מרוני קלינסקי להציג מצגת שעוסקת בנושא הזה של התמודדות עם הבדידות, אני חושב שהוא באמת נושא מרכזי וחשוב, ניתן לאנשים נוספים לדבר, להתבטא, אני מקווה שישנם פה מרשת אורט, ישנם.
עמרם מצנע: רק לפני מספר שבועות ביקרתי בכפר הנוער הודיות, ישנם פה נציגים?
עמרם מצנע: יופי, כל הכבוד, התרשמתי מאוד בביקור הקצר שהייתי שם.
עמרם מצנע: נשמע גם אותם וכמובן את חברי הכנסת.
עמרם מצנע: מי שרוצה לדבר, אני מבקש שיעביר את שמו למנהלת הוועדה, ליהודית, ואני מקווה שנצליח לאפשר למרב האנשים להביע את דעתם.
<רוני קלינסקי: אדוני היושב ראש, חברי הכנסת, כלל האורחים הנכבדים שהגיעו היום.
<רוני קלינסקי: אנחנו ביקשנו להציג באמת את הנושא של ההתמודדות עם הבדידות של ניצולי השואה, או נפגעי השואה, כפי שהם בדרך כלל מעדיפים להיקרא.
<רוני קלינסקי: גם בגלל העובדה שמדובר בתופעה שהיא יוצאת דופן, בכלל אנשים קשישים חשים בדידות וזו תופעה סובייקטיבית, אתה יכול להיות אפילו עם בני משפחה ואפילו בקשר עם בני המשפחה, אבל האנשים בכל זאת סובייקטיבית מרגישים בודדים, בוודאי זה נכון לגבי שורדי השואה, שקודם כל לחלק מהם אין משפחות כי הם יצאו מאותן שנים נוראיות ללא המשפחה, אבל גם כשיש משפחה מערכת היחסים עם בני הדור השני יותר מורכבת ולכן הם לפעמים פחות יכולים להיעזר.
<רוני קלינסקי: אנחנו זוכרים גם שהגיל הממוצע של ניצולי השואה היום בישראל הוא 84, כך שגם הילדים שלהם הרבה פעמים כבר לפעמים מתמודדים עם הקשיים שלהם כאנשים קשישים.
<רוני קלינסקי: יש הרבה מאוד ארגונים שמסייעים לניצולי שואה.
<רוני קלינסקי: אחד הדברים שנעשו בשנה הקודמת היה דווקא במסגרת השולחן העגול הלאומי למיצוי זכויות של ניצולי השואה במסגרת משרד האוצר, כדי לתאם בין כלל הגופים שעוסקים בנושא.
<רוני קלינסקי: למשל גוף אחר שהוא לא הקרן, שעוסק בזה רבות ועושה עבודה טובה, זה עמך שמפעיל מערך מתנדבים גדול מאוד ואני חושש שאם אני אתחיל למנות את האחרים, אני עשוי לפספס מישהו.
<רוני קלינסקי: בשולחן העגול ההוא המטרה הייתה באמת לתאם בין כלל הגופים כדי שלא יקרה מצב שבו אם יש ניצול שצריך מתנדב לא יימצא לו, או אם יש ניצול שהוא מקושר לכמה ארגונים, אז הוא יהיה עם כמה מתנדבים.
<רוני קלינסקי: בקרן אנחנו הרחבנו מאוד את הפעילות של המתנדבים, כשהמטרה שלנו זה קשר חברתי קבוע בין ניצול שואה לבין מתנדב.
<רוני קלינסקי: בין השאר קבענו שעדיפות תינתן לאנשים שהם בודדים בהגדרה המצומצמת של המילה ולא על בסיס של מצב כלכלי.
<רוני קלינסקי: זאת אומרת הרבה פעמים פעילות הקרן כקרן רווחה נותנת העדפה לא לה שההכנסות שלהם נמוכות, במקרה הזה לא ההיבט של ההכנסות הוא הדבר המשמעותי.
<רוני קלינסקי: למעשה היום אנחנו נותנים מענה לכ-1,300 ניצולי שואה עם מתנדב קבוע, חלקם תלמידי בתי ספר וחלקם סטודנטים.
<רוני קלינסקי: למדנו בשנים האחרונות, ודווקא פה בוועדת החינוך זו הזדמנות לומר את זה, שההתנדבות הרגילה של תלמידי תיכון, עם ניצולי שואה במסגרת מה שנקרא מחויבות אישית, הרבה פעמים היא יוצרת דווקא יותר בעיות ממה שהיא פותרת בגלל העובדה שעד שהתכנית מתחילה עם תחילת שנת הלימודים, עד שהתלמיד משתבץ לתפקיד שלו כמתנדב עם ניצול מסוים, זה כבר חודש אוקטובר-נובמבר, בדרך כלל באפריל כבר יש בחינות בגרות ואז הניצול נשאר בלי מתנדב עד תחילת שנת הלימודים שאחרי זה, אז חצי שנה יש מישהו ואז הוא מתחלף.
<רוני קלינסקי: אבל כן, יש בבתי הספר תכניות מאוד טובות כמו תעודת בגרות חברתית, שנמשכת על פני כמה שנים, או פרויקטים, כמו אחד הפרויקטים שאנחנו נציג פה עם תלמידי אורט.
עמרם מצנע: דרך אגב, בתכנית החדשה, ברפורמה, זה הולך להיות חלק חובה.
עמרם מצנע: לא יוכל תלמיד לקבל תעודת בגרות אם לא תהיה לו גם תעודת בגרות חברתית.
<רוני קלינסקי: אז זה שינוי מצוין, בוודאי בהקשר של ניצולי שואה, ששם מאוד חשוב לשמור דווקא על הרצף ולא להשאיר מישהו במשך חודשים בתקווה שאולי יבוא מחליף.
<רוני קלינסקי: אני רציתי להקריא פה מכתב שקיבלנו מניצולה, אבל בגלל קוצר הזמן אני אקריא רק חלק קטן.
<רוני קלינסקי: 'שלום, קוראים לי רוזה, אני ניצולת שואה בת 82 מרומניה ואני אלמנה, כבר 17 שנה שאני לבד ומרגישה די בודדה.
<רוני קלינסקי: חשבתי שהכי נכון בשבילי שיהיה לי מישהו או מישהי שאני אוכל לדבר איתם.
<רוני קלינסקי: כמו משמים, כנראה אלוהים שמע את הבקשה שלי, והנה הגיע אליי הבחור המקסים ושמו אלירן.
<רוני קלינסקי: הוא מגיע אליי בהתנדבות מקרן של ניצולי שואה וביחד אנחנו נמצאים ארבע שעות כל שבוע.
<רוני קלינסקי: אני כל השבוע מחכה לרגע שהוא בא אליי וגם הוא נהנה להיות בחברתי'.
<רוני קלינסקי: אני אלך לסוף: 'אני חושבת שהיום אנשים כמו אלירן כבר כמעט שאין, הוא מהדור הישן שידע לכבד מבוגרים וללמוד מחוכמת החיים שלהם שהם קיבלו ומהניסיון הגדול שלהם בחיים'.
<רוני קלינסקי: אני חושב שאולי מה שחשוב, ולא רק מהמכתב של רוזה, לדעת שהרבה פעמים הנתינה של המתנדבים, התלמידים, הסטודנטים ומתנדבים אחרים, כרוכה בקבלה עצומה, וזו לא סיסמה שנתינה היא גם קבלה.
<רוני קלינסקי: כגוף שפועל כבר שנים בנושא הזה של ההתנדבות ועובד הרבה שנים גם עם ניצולי שואה החלטנו לבצע הערכה מקצועית של מה ההשפעה באמת של ההתנדבות הזאת ובקצרה, בכמה שקפים, אני מבקש להציג לכם את הממצאים.
<רוני קלינסקי: המטרה שלנו הייתה לבדוק האם התכנית משיגה את המטרה של צמצום הבדידות של הניצולים ומאפשרת את ההרחבה שלה.
<רוני קלינסקי: שאלות ההערכה שבדקנו היו באיזה מידה ובאיזה אופן סוגי הפעילות משפיעים על צמצום תחושת הבדידות בקרב הניצולים, האם ובאיזה אופן המתנדבים מסייעים לצרכים האישיים הנוספים של הניצולים, כמו למשל למלא טפסים, להתמודד עם הביטוח הלאומי, ללכת לבנק וכך הלאה.
<רוני קלינסקי: עשינו את זה באמצעות שלושה כלי הערכה, אחד מהם היה שאלונים טלפוניים, התקשרנו ל-50 ניצולים שנמצאים בתכנית לפחות שלושה חודשים, ובשיחת טלפון מסודרת שנמשכה כ-20 דקות עד חצי שעה קיבלנו תשובות מ-50 ניצולים שהיו בתכנית.
<רוני קלינסקי: פנינו ל-108 מתנדבים שהיו בתכנית וגם הם נתבקשו למלא שאלונים וקיימנו מפגשים עם שישה ניצולי שואה במה שנקרא ראיונות עומק.
<רוני קלינסקי: הממצאים מוצגים לכם כאן.
<רוני קלינסקי: אולי הממצא הכי בולט זה דווקא החלק הימני, הכתום, של השקף, שבו 25 מ-50 הניצולים, זה אומר 50%, דיווחו על תחושת בדידות גבוהה, במידה רבה או רבה מאוד לפני הקשר עם המתנדבים.
<רוני קלינסקי: אחרי שלושה חודשים של קשר חברתי, של מפגש פעם בשבוע עם תלמיד או סטודנט, או מתנדב אחר, 16% מהם דיווחו על מידת בדידות באותה רמה.
<רוני קלינסקי: כל השאר, אתם יכולים לראות שהמניפה בתיאור של התשובות ירדה כלפי מטה.
<רוני קלינסקי: אי אפשר להעלים לגמרי את תחושת הבדידות, זו תחושה שתמיד תהיה קיימת, אבל לצמצם אותה, מסתבר שעם מתנדבים שמגיעים אחרי הכנה, אחרי תדרוך, אחרי ליווי, אתה יכול לעשות את זה.
<רוני קלינסקי: אפשר לראות גם שהניצולים, 100% מהם, דיווחו על זה שהם שבעי רצון מהקשר עם המתנדב במידה רבה או רבה מאוד.
<רוני קלינסקי: עוד דבר שהתברר, הכלי הכי אפקטיבי לצמצום הבדידות על ידי תלמידים, סטודנטים ומתנדבים, בקשר עם ניצולים, זה השיחה.
<רוני קלינסקי: לכאורה הכלי הכי פשוט.
<רוני קלינסקי: הכי זול במידה מסוימת, אבל לגמרי לא פשוט לשבת עם מישהו שאתה לא מכיר, ליצור איתו קשר, לבנות את האמון וגם להכיל את הסיפורים, אבל זה קשר אגדי.
<רוני קלינסקי: אחד הדברים שאנחנו אומרים לכל המתנדבים זה לאו דווקא לפתוח את סיפור השואה.
<רוני קלינסקי: יש אנשים שלא רוצים לפתוח את זה, בשבילם זה פצע שהם לא רוצים לחטט בו וחלק מהליווי שצריך לתת למתנדבים, לפעמים במפגשים האלה עולים דברים מאוד קשים שהמתנדבים צריכים כן את המענה המקצועי של הכלה והתמודדות עם הסיפורים.
<רוני קלינסקי: אנחנו גם חושבים שזו הזדמנות לתת סיוע לניצול, לא רק בנושא של הבדידות, באמצעות המערכות השונות שקיימות בישראל.
<רוני קלינסקי: בהערכה 44 מתוך 50 מהניצולים, שזה 88% מהניצולים, מדווחים שהצורך שלהם במתנדב הוא לקשר החברתי.
<רוני קלינסקי: הם זקוקים למתנדב בעיקר לצורך הקשר החברתי.
<רוני קלינסקי: המתנדבים, לעומת זה, 38% מהם אומרים שהניצולים זקוקים גם לסיוע בהתמודדות עם הבירוקרטיה והמוסדות השונים במדינה ואני דווקא שמח שהם ככה הרגישו.
<רוני קלינסקי: אני רוצה להדגים את הפעילות הזאת באמצעות שני פרויקטים או שתי תכניות.
<רוני קלינסקי: האחד, משהו שנוצר ביוזמה של מנהל כפר הנוער הודיות, אלי שטיין, שאמנם לא נמצא איתנו כאן, אבל אנשיו נמצאים פה, והתאחדות יוצאי רומניה ומרכז שילֹה בחיפה, שיספרו על ההתנסות שלהם בקשר שנוצר מהשנה האחרונה.
<רוני קלינסקי: אני אבקש מהתלמיד של הודיות, תצטרף אלינו כאן.
<רוני קלינסקי: הודיות, למי שלא יודע, זה כפר נוער של צעירים ליד צומת גולני.
<רוני קלינסקי: הקשר נוצר לקראת שמחת תורה כאשר הרעיון היה להביא קבוצה של ניצולי שואה לכפר הנוער הודיות.
<רוני קלינסקי: הם התארחו שם במשך יומיים וחצי, השתתפו בשמחת תורה, לחלק מהאנשים זו הייתה הזדמנות, פעם ראשונה אחרי שמאז אותם ימים הם לא נכנסו לבית כנסת, להיכנס ולהיות שותפים לשמחה הזאת.
<רוני קלינסקי: אז בוא תציג את עצמך וספר מניסיונך.
<יהודה אלמיו: שלום.
<יהודה אלמיו: אני מכיתה י"ב, הקשר שלנו התחיל עם ניצולי השואה בתכנון של המשלחת לפולין, כשבעוד חודש אנחנו אמורים לצאת, קבוצה של תלמידים מכיתות י"א ו-י"ב, והיו לנו כמה הכנות כשאחת מההכנות הייתה בשמחת תורה, שאמרו לנו שמביאים את ניצולי השואה לשמחת תורה לפנימייה, שאנחנו צריכים לארח אותם.
<יהודה אלמיו: כל שמחת תורה הזה אירחנו אותם.
<יהודה אלמיו: זו פעם ראשונה שלנו שהיינו עם ניצולי שואה בכללית, בכלל לא ידענו איך להתייחס אליהם והקשר שלנו עם ניצולי השואה התחיל בלי ששמנו לב, התחברנו אליהם ממש בצורה מאוד טובה.
<יהודה אלמיו: בסוף שמחת תורה חלק בכו, לא רצו ללכת מהמקום.
<יהודה אלמיו: ואחר כך בהמשך היינו אצלם בחנוכה, חגגנו איתם את חנוכה ושם גם היה ממש כיף, אנחנו רקדנו, שמחנו איתם, וזה קשר ממש טוב.
<יהודה אלמיו: היו גם סיפורים שהם סיפרו לנו, הם סיפרו את החלק שלהם, אנחנו ממש התרגשנו מהם, והיה קשה להקשיב לסיפורים שלהם, במיוחד לראות אותם בוכים באותו זמן שהם מספרים את הסיפור.
<יהודה אלמיו: מכל האנשים שסיפרו ואנחנו עדיין רואים אותם, זה נותן לנו עוד כוח איך לעלות ולהתקדם הלאה ולשמור על מה שקרה ולהעביר את זה הלאה.
<יהודה אלמיו: במיוחד שהם החזיקו מעמד בכל העניין של השואה, שהם היו שם, כל האומץ והתקווה שהיו להם להישאר חיים ולשרוד את כל העוול שנגרם להם ושהם עלו ועכשיו אנחנו רואים אותם, זה נותן לנו עוד אומץ.
<יהודה אלמיו: אם הם יכלו, אם הם עשו את כל הדברים האלה, גם אנחנו יכולים, וזה גם בענייני לימודים.
<יהודה אלמיו: במיוחד י"ב, הבגרויות, שנמאס לנו בכלל, זה גם נותן לנו המשך כזה.
<יהודה אלמיו: זה כלום לעומת מה ש - - -
עמרם מצנע: מראה לך שהבעיות שלך זה - - -
<יהודה אלמיו: זה כלום.
<יהודה אלמיו: וזה נותן לנו עוד כוח לעלות הלאה.
<יהודה אלמיו: תודה.
עמרם מצנע: יהודה, אתה והחברים שלך, אני מניח שזו פעם ראשונה שאתם קצת נפגשתם עם עניין השואה והסיפורים שבאים משם.
<יהודה אלמיו: סיפורי השואה, לא ממש התחברתי בהתחלה, כאילו הקשר היחידי זה בדת, שאם אני הייתי שם את עצמי כיהודי שם זה גם היה קורה לי, ולאט לאט התחלתי להתחבר דרך היסטוריה, היה לנו מורה ממש טוב שלימד אותנו היסטוריה, ולאט לאט התחלתי להתעניין בזה.
<יהודה אלמיו: ועוד הסיפור של המשלחת, זה גם יותר גרם לי והחיבור עם ניצולי השואה, זה נתן לי ממש את הכול.
<יהודה אלמיו: רציתי ללמוד במכללה, אבל עדיין אין לי מקצוע ש - - -
עמרם מצנע: תחשוב רחוק.
<רוני קלינסקי: בהודיות נעשית פעילות חינוכית לתפארת.
<רוני קלינסקי: אני חושב ש - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, סיפרתי לכם על הביקור בהודיות שעשינו בוועדת החינוך, אבל אתמול היה אירוע הצדעה בכנסת לכפרי הנוער ולפנימיות, תאמינו לי, לא נשארה אף עין אחת יבשה, מהסיפורים של הילדים ושל הבוגרים.
עמרם מצנע: חלקנו, הוותיקים, זוכרים את כפרי הנוער כמשהו אנכרוניסטי, אז קיימים כאלה כפרים, עושים עבודה יוצאת מן הכלל, עם צוות נהדר ועוסקים בכור ההיתוך הישראלי העכשווי.
<רוני קלינסקי: ההחלטה המאוד חכמה של מנהל הודיות לשלב את הנושא של ניצולי השואה ולא רק זיכרון השואה ומה שהיה שם, אלא בהחלט להכניס לתוך התכנית החינוכית שלו את אותם ניצולי שואה שעדיין חיים איתנו, היא החלטה שאני מאוד אשמח שגם אחרים יעשו.
<רוני קלינסקי: נמצאים פה קבוצה שלמה של ניצולים שהיו בכפר ושגם אירחו את תלמידי הודיות אצלם בחיפה, אז אני אבקש מאחד מהם פה לספר על עצמו וממש בקצרה על זווית הראייה שלך בעניין.
<אריה לביא: כבוד יושב ראש הוועדה, מר מצנע וראש העיר שלי לשעבר.
<אריה לביא: אני גם הייתי באחד האירועים של הוועדה הקרואה שהזמנת אותנו, והייתי אצלך.
עמרם מצנע: בירוחם.
<אריה לביא: בכל אופן, קצת עליי.
<אריה לביא: אני נולדתי ב-38' בעיר יאסי שברומניה וידוע שב-41' ב-29.6 היה פוגרום ביאסי.
<אריה לביא: קראו לכל הגברים להגיע למשטרה וכשהגיעו לשם התחילו לירות בהם על שמאל ועל ימין, מי שנשאר בחיים, העמיסו אותו על רכבת המוות.
<אריה לביא: אני לא יודע כמה אנשים נותרו בחיים, אבל אולי בודדים.
<קריאה: 251 שרדו את הרכבת ושישה עדיין חיים.
<אריה לביא: בכל אופן זה אחד הפוגרומים הגדולים שהיו וזה הדליק את המלחמה ב-41', את כל אירופה, ושם נהרגו כ-16,000 יהודים, אם אינני טועה, והעיר יאסי הייתה עיר שהייתה בערך כ-50% מהאוכלוסייה של היהודים.
<אריה לביא: ב-43' נפטרה אמא שלי, לאחר שגירשו אותנו מהבית.
<אריה לביא: ב-19.8.44 הייתה הפצצה גדולה ביאסי ובאותו יום הגיע אליי אחי, שהוא לא גר עם אבא שלי ואיתי, הוא גר עם המשפחה שנותרה ברומניה, הדוד שלי היה מאוד עשיר, היה לו בית חרושת והוא היגר לארץ, כל המשפחה שלו החליטה לגור שם.
<אריה לביא: הרוסים עמדו בשערי יאסי כחודש ימים ולא יכלו לה, אז התחילו להפציץ, ב-19 לחודש בא אליי אחי, ואני פספוס בן 6, אומר לו 'וילי, לאן אתה הולך?' אז הוא אומר לי, 'שם אני אהיה יותר בטוח', שם היה יותר בטוח שימות, זה נכון.
<אריה לביא: באותו לילה הפציצו, זה היה בניין בצורת רי"ש, כאשר שלושה חדרים מצד אחד ושלושה חדרים מצד שני נפגעו, הדוד שלי והדודה שלי נשארו בחיים, איך?
<אריה לביא: הם נזכרו שלא נסגר הגז ועלו למעלה, וככה נותרו בחיים.
<אריה לביא: ככה נהרגו עוד הרבה.
<אריה לביא: היום כשמפציצים, אז יודעים בדיוק מה מפציצים, אפשר להפציץ גם את חור המנעול, אז לא ידעו, היה באמת בניין מבוצר, חשבו שזו מפקדה של הנאצים.
<רוני קלינסקי: אני ממש מתנצל, אבל נורא חשוב לי שבזמן שאפשרו לך תספר גם על מה קרה בהודיות, בסדר?
<אריה לביא: כן.
<אריה לביא: ב-51' עלינו לארץ, התקבלתי למכס, הייתי שם 50 שנה ואת מר מצנע הזמנו אלינו לא פעם אחת וראינו אותו.
<אריה לביא: בכל אופן אנחנו נגיע לאירוע של שמחת תורה בהודיות.
<אריה לביא: נסענו באוטובוס משותף של שילה, נדמה לי, עם התאחדות עולי רומניה ביחד וכמובן קיבלו אותנו בזרועות פתוחות וביחס יוצא מן הכלל והילדים, ובאותו אירוע היו חיילי צה"ל שעוברים גיור.
<רוני קלינסקי: קורס נתיב.
<אריה לביא: בעיניי זה עשה מאוד רושם.
<אריה לביא: אני לא יודע אם מישהו זוכר את זה, כשהתחילו הילדים להסתובב עם ספרי תורה, אז הייתה בחורה שם ואני שואל אותה, 'תגידי, אני יכול להסתובב איתך עם ספר תורה?
<אריה לביא: ' היא אומרת 'למה לא?' אמרתי, אם אישה מחזיקה ספר תורה אז אני גם יכול לחבק אותה ולחבק את ה... מה הסתבר?
<אריה לביא: לא החיבוק פה העיקר, אני שואל 'מה שלומך, איפה את גרה?' כל זה, היא אומרת 'אני גרה באשדוד' ובבת אחת היא פרצה בבכי, אני שואל 'מה קרה?
<אריה לביא: מה קרה?' נזכרתי באמא שלי שהיא חולה עם סרטן סופני ומאז אני לא ראיתי אותו, בהודיות צריכים לדעת על מי מדובר, הזמנתי אותם גם אלינו הביתה, הרגשת איך שבבת אחת ככה הכול נעלם.
<אריה לביא: בכל אופן בהודיות הייתי בעוד איזה שהוא טקס, זה היה טקס של ה - - -
<רוני קלינסקי: התמונות מאחוריך.
<אריה לביא: אני לא הייתי בטקס מסוים, אבל בטקס הזה של משטרת - - -
<רוני קלינסקי: החניכים שבקורס משטרה שם.
<אריה לביא: משטרה, בהודיות ראיתי את המפקדת ואז אני ביקשתי ממנה, 'תנו לי גם כובע כזה של המשטרה', בסוף היא באה ונתנה לי כובע.
<אריה לביא: שאלתי, 'את לא באה?' היא אומרת 'אני לא יכולה לבוא היום', אבל זה היה טקס לא רגיל, כשאנחנו יושבים ומזמינים אותנו כדי להסיר את הסרט מעל הדרגות שלהם.
<אריה לביא: ביקשתי היום שישלחו לי תמונות שאני אראה את זה.
<אריה לביא: טוב, זה נוער זה.
<אריה לביא: ומה יש לדבר על המקום, על המנהל ועל כולם.
<אריה לביא: אין מה לדבר, זה יחס שלא נתקלים בו, לצערנו, בארץ.
<רוני קלינסקי: ובאמת התמונות שמוקרנות שם זה מתוך הטקס הזה.
<רוני קלינסקי: כבר היו שלושה מפגשים, כולל אירוח של תלמידי הודיות בחיפה וזה קשר שנרקם ומתפתח.
<רוני קלינסקי: היוזמה האחרונה ששמעתי ממנהל הכפר, שהוא רוצה באופן קבוע לארח כמה שבועות מדי פעם, לאורך כל השנה, מדי שלושה, ארבעה, חמישה שבועות שיבואו סבא וסבתא, זאת אומרת ניצולי שואה שיהיו הסבא והסבתא של התלמידים בהודיות, כחלק ממשפחה שנרקמת.
<רוני קלינסקי: חלק מהפעילויות נעשות במועדונים של ניצולי שואה, יש את קפה אירופה, יש את מועדוני בריטניה שהקרן שלנו מפעילה, יש את מועדוני עמך שפועלים בשטח, ואלה מפגשים של פעם בשבוע עד פעמיים בשבוע, שניצולי שואה נפגשים עם החברים שלהם לפעילות שמטרתה התמודדות עם הבדידות, הפגה, טיולים בארץ וכך הלאה.
<רוני קלינסקי: אחד הדברים של פעילות, גם כן של בדידות, התפתחה עם רשת אורט ומשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
<רוני קלינסקי: היוזם של זה היה ניצול שואה, שחלק מכירים בוודאי, יוחנן רון, שהוא איש היי טק עדיין פעיל, הוא מילדי השואה, מה שנקרא, שחשב שדווקא יהיה נכון לחבר את ניצולי השואה לעולם המחשוב ואני אבקש מעדי מאורט להציג את זה יחד עם שני תלמידים.
<רוני קלינסקי: בבקשה, עדי.
<עדי פורגאנג: אני עדי מרשת אורט, מתחום שנקרא אור טוב.
<עדי פורגאנג: לרשת אורט יש מחלקה שלמה שמתעסקת בערכים ומעורבות חברתית, קרוב ל-30,000 תלמידים שפעילים באופן קבוע במסגרת הלימודים או אחריה, מעבר למחויבות אישית ולכל מה שאנחנו יודעים.
<עדי פורגאנג: המון פעילות עם ניצולי שואה קורית בתוך בתי הספר.
<עדי פורגאנג: זאת אומרת ניצולי שואה שמגיעים לתוך בתי הספר הופכים להיות ממש חלק מתכנית הלימודים, גם לומדים, גם ככה משולבים בכל מיני אירועים חברתיים, והפרויקט מחוברים הוא פרויקט קצת אחר, שבו אנחנו הולכים אליהם הביתה, פעם בשבוע שני תלמידים שמגיעים לקרוב ל-250 ניצולי שואה ששם הם מקבלים מחשב וחיבור לאינטרנט ואנחנו מלמדים אותם להשתמש בכל היכולות שאפשר להציע.
<עדי פורגאנג: תיכף התלמידים יספרו קצת על החוויות, אבל אני רוצה לתת דווקא את הצד השני של העניין הזה.
<עדי פורגאנג: המטרה המרכזית היא באמת שימוש באינטרנט.
<עדי פורגאנג: אנחנו יודעים שכל אחד מהם יודע לקחת את זה אחר כך לצרכים שלו, בין אם זה שיח עם קרובי משפחה בארץ ובעולם שהמחשב מאפשר לו לעשות את זה, או אפילו קצת חיבור לעולם התקשורת, חדשות, עניינים, אבל הדבר המשמעותי באמת הוא החיבור האישי בין הילדים לבין ניצולי שואה.
<עדי פורגאנג: הסיפורים שלנו הם סיפורים מרגשים מאוד על משפחות שנוצרו, ילדים שקוראים להם סבא וניצולים שקוראים להם נכדים, והיתרון המאוד משמעותי באמת הוא שזה פרויקט מתמשך.