GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נדב ששר: אני מלמד בבאר שבע קורס זואולוגיה חסרי חוליות שנה א', 150 סטודנטים, אולם שמתחיל פה, ואני בקושי מזהה את כל הסטודנטים.
<נדב ששר: כשהם כבר באים אליי באמצע השנה או באמצע סמסטר, אז אני בערך יודע מי זה.
<נדב ששר: כאן לומדים בקבוצות קטנות, אני יודע על כל אחד מי הוא, מה הוא, מה הוא צריך.
עמרם מצנע: יש לכם נתון כמה מאלה שמתחילים ללמוד לתואר גם מסיימים אותו פה?
עמרם מצנע: אל מול כאלה שמדלגים לבאר שבע או למקומות אחרים?
מאיר יצחק הלוי: רובם מסיימים פה.
מאיר יצחק הלוי: למעט הנדסה.
עמרם מצנע: אבל הוא יכול לגמור שנה ראשונה פה ולהחליט שהוא נוסע לבאר שבע.
<נדב ששר: תכנית הנדסה בנויה לכך שהם יעברו כולם.
<נדב ששר: מעבר לזה, אנחנו מדברים על אחוזים בודדים, 5% או 7%, זה סדר הגודל.
<נדב ששר: אל"ף, המעבר הוא לא פשוט, כי התכניות אמנם הן חופפות אבל יש הבדל בשנים, בשנה אחת יש קורס חובה זה ומשהו אחר.
<נדב ששר: דבר שני, רוצים כבר להישאר.
<נדב ששר: הכוח המניע העיקרי שגורם למעבר של סטודנטים זה בני הזוג.
<נדב ששר: זה הדבר מספר אחת.
<נדב ששר: מוצאים חברה, הסתדרו, לחבר/לחברה יש פתרון אחר.
עמרם מצנע: יש לכם נתונים כמה מהסטודנטים מבחוץ נשארים באילת אחרי שהם מסיימים?
מאיר יצחק הלוי: עשינו מחקר לפני שלוש-ארבע שנים, לבקשת קהילת טורונטו, הופתענו לטובה, אני חייב להגיד, שאחוז הנשארים, אחרי שהם מסיימים תואר ראשון, בעיר אילת, הוא מעל ל-55%.
מאיר יצחק הלוי: אנחנו הופתענו, אני חייב להגיד לך.
מאיר יצחק הלוי: נתון מדהים.
מאיר יצחק הלוי: לא ירדנו לרזולוציה של לדעת על כל אחד, אבל אלה היו הנתונים.
<יהודית גידלי: מה אחוז החופולוגיה פה?
<יהודית גידלי: סטודנטים שמוצאים בני זוג, ואז הם נשארים כנראה.
<יהודית גידלי: לא בדקתם.
<נדב ששר: לא.
<נדב ששר: אנחנו יודעים שיש עם זה בעיה, אנחנו יודעים שזו מגבלה.
<נדב ששר: אחד הדברים שמשמעותי לקמפוס כאן זה הקשר עם העיר, הקהילה, הצרכים שלה, כאשר מדובר על תכניות מיוחדות שנועדו לפתור או לענות על צרכים, תארים ספציפיים וקורסים שמיועדים לאוכלוסיות מיוחדות, כמו למשל יש לנו כרגע קורס ללוחמי אש למכבי אש שנבנה לפי לוח הזמנים שלהם, מתי שהם יכולים, בין המשמרות, יהיה להם תואר לפי הצרכים שלהם.
<נדב ששר: אנחנו בודקים את זה גם מול חיל הים, מול גופים נוספים, להתאים את זה לצרכים של קבוצות ספציפיות.
<נדב ששר: מעבר לזה יש השפעה של האקדמיה על הקהילה.
<נדב ששר: אני מניח שזה כבר עלה וזה מוכר לכם.
<נדב ששר: יש תכנית לימודים שהיא גמישה ונועדה לענות על צרכים, יש את ההנגשה של האקדמיה לציבורים שונים, בין אם זה במכינות, בין אם זה בתכניות מיוחדות לאנשים שלא הזדמן להם, בין אם זה הרצאות מיוחדות, תכניות פר"ח בהתנדבות ואוכלוסייה שמגיעה לעיר, המספרים שקודם שמעתם.
<נדב ששר: יש כמה דברים שאנחנו עדיין לא הגענו אליהם וזה השילוב של האקדמיה במערכת החינוך העל יסודית.
<נדב ששר: אני מזכיר את המודל של ירוחם, לאו דווקא מאחר שחבר הכנסת מצנע מכיר אותו, אלא כי הבת שלי אישית, אמנם היא אילתית, אבל היא הצטרפה לקבוצה שבנתה את הרובוט של ירוחם השנה והם זכו בפרס במקום ראשון ברובוטים שפוגעים עם צלחות, והמעניין הוא שבפרס הזה הם זכו לאו דווקא בגלל שהם פגעו ועקפו את כל הרובוטים יותר מכל אחד אחר, אלא כי בנוסף לזה הייתה להם גם פעילות חברתית מאוד ענפה.
<דרורי גניאל: אתם תראו את הרובוטים בגולדווטר.
<נדב ששר: הדברים שחסרים לנו זה שילוב של עבודות גמר לבגרות, מעט מאוד נעשות באילת, ואפשרות לתואר אקדמי במהלך הלימודים.
<נדב ששר: אלה דברים שעדיין חסרים, במקומות אחרים עושים את זה יותר טוב מאיתנו.
<נדב ששר: מה שאנחנו בעצם רוצים להגיע אליו, אני מסכם, דבר שלא מוותרים עליו, זה על הרמה האקדמית.
<נדב ששר: הבסיס של מוסד שהוא מחקרי, שייך לאוניברסיטה, שאוניברסיטה יכולה להתגאות בו, שכאשר סופרים אחרי זה את הפרסומים, את ההישגים, את מספר התלמידים, אלה שמסיימים תארים מתקדמים, הקמפוס כאן יהיה חלק שהאוניברסיטה גאה בו ורוצה אותו, משכך אנחנו עוברים חבלי ילדות שמזכירים את מה שהאוניברסיטה עברה עם שדה בוקר.
<נדב ששר: תכניות מיוחדות שרלוונטיות לאזור, בית ספר בינלאומי, יש לנו שיתופי פעולה לא רק עם עקבה, אלא גם עם אוניברסיטת ראטגרס, יש לנו סטודנטים מחוץ לארץ שבאים ללמוד כאן באופן שגרתי, וכמובן לעזור להפוך את העיר לעיר אקדמית, ככל שאפשר.
<נדב ששר: שאלות?
עמרם מצנע: תכניות למבוגרים?
<נדב ששר: אין תכניות ספציפיות, יש קורסים מסוימים, קטנים, בהיקף מצומצם, יש יותר תכניות של הכשרה מקצועית, בית ספר להכשרה מקצועית שנעשה כאן.
<איריס כהן: ויש תכניות שפועלים בתוך החינוך הבלתי פורמלי לגיל השלישי.
עמרם מצנע: כן, שהם לא לתעודה ולא לתואר.
<נדב ששר: נכון.
<נדב ששר: זה כאן באילת.
עמרם מצנע: יש מחשבה על להתנתק מהאוניברסיטה?
שמעון אוחיון: עמרם, הם מאוד מאוד רחוקים מהסיפור של התנתקות.
עמרם מצנע: לא כאוניברסיטה, כמכללה.
<נדב ששר: לא, זה בדיוק מה שאנחנו לא רוצים.
<נדב ששר: אנחנו לא רוצים להיות מכללה.
<נדב ששר: הייתה כאן מכללת אילת, בפירוש לא.
<נדב ששר: זה צריך להיות חלק מתוך אוניברסיטה, עם חסות, ועוד דבר, עם ביקורת.
שמעון אוחיון: זו בדיוק הבעיה.
שמעון אוחיון: אל תתנתק.
שמעון אוחיון: זה לא ימשוך סטודנטים.
<נדב ששר: הביקורת האוניברסיטאית שבודקת אותך ושתלמיד שלך חייב לעמוד בסטנדרטים של כל מקום.
מאיר יצחק הלוי: מאיפה להתנתק?
מאיר יצחק הלוי: למה התכוונת?
<נדב ששר: להפוך למכללה, שפה תהיה מכללה, לחזור למכללת אילת.
<איריס כהן: אבל כשהייתה מכללה היו הרבה פחות סטודנטים, אוניברסיטה מושכת.
עמרם מצנע: קודם כל צריך להבין שהמדיניות של המל"ג ושל הוות"ת זה היה לסגור את הרעיונות האלה של שלוחות ובאמת באילת זה קיים והושאר כייחוד של אילת, אבל זאת המדיניות.
עמרם מצנע: אין היום יותר שלוחות.
עמרם מצנע: היו פעם שלוחות למיניהן, הן כולן הפכו למכללות.
שמעון אוחיון: אין פה שלוחה, עמרם, יש פה משהו חכם מאוד.
שמעון אוחיון: אוניברסיטת בן גוריון בנגב ויש אילת, זה קמפוס של אוניברסיטת בן גוריון.
שמעון אוחיון: אם אני הייתי במקומם לא הייתי רץ היום לקרוא לעצמי מכללה, זה לא ימשוך את אותם סטודנטים שמגיעים - - -
עמרם מצנע: לא, זה ברור לגמרי.
שמעון אוחיון: אני רק רוצה לנסות להתמקד בשני דברים בנקודה הזו.
שמעון אוחיון: אם אנחנו רוצים להתפתח בעניין, אני חושש שאתם התרחבתם יותר מדי.
שמעון אוחיון: אתם לא התרחבתם, אלא התפזרתם.
שמעון אוחיון: אני מבין שאתם רוצים לתת מענה ושירות לכל קבוצה של עובדים סוציאליים ואתם פותחים עוד ועוד ועוד, אבל אתם צריכים להיזהר.
שמעון אוחיון: בואו תיקחו תחום שאתם אומרים 'זה התחום שלנו', אני בא לטרכטנברג, 'זה התחום שאני רוצה לפתח אותו, תן לי את הקרדיט המגיע לי בגלל הייחודיות האקדמית'.
שמעון אוחיון: אני מדבר איתך כמישהו שבא עם קצת ניסיון בדברים הללו, בצניעות.
שמעון אוחיון: שייתן לך בשביל הייחודיות האקדמית.
שמעון אוחיון: החלום שלי, כמובן, שאוניברסיטת בן גוריון אילת, יחד עם עקבה ויחד עם אוניברסיטה אירופאית, תבנו משהו במסגרת האיחוד האירופאי, משהו במסגרת המחקר הימי שלכם, שייתן משהו לעולם, שייתן לכם גם את היוקרה האקדמית.
שמעון אוחיון: דבר שני, אמרתי לך בשיחה לא פורמלית, היעד שלכם זה עשרה חברי סגל אקדמי מלאים, גרים באילת.
שמעון אוחיון: לא גרים באילת, לא עשית שום דבר.
שמעון אוחיון: וגם תקנים, עם המעבדות שלהם ועם כל מה שצריך.
שמעון אוחיון: כל מה שאתה נותן היום מענה שירות, זה דבר יפה, אלה תוצרי לוואי, אבל תתמקדו.
<נדב ששר: שני דברים, החלק של אנשי הסגל, כל מילה בסלע.
<נדב ששר: החלק של ההתמקדות, יש שתי תכניות שבהן הקמפוס כאן הוא מיוחד ומוביל.
<נדב ששר: תחום אחד זה ביולוגיה ימית, תחום שני זה תיירות.
<נדב ששר: אילת היא די בירת התיירות של ישראל, אלה נושאי הדגל.
<נדב ששר: אבל יש גם כלכלה בעסק, להחזיק לא עשרה, חמישה אנשי סגל על תחום כזה, אפילו עם התכניות המיוחדות שיענו כל הזמן, העסק לא יעבוד.
<נדב ששר: המחיר של סטודנט לביולוגיה ימית הוא פי חמישה מאשר סטודנט אחר.
<נדב ששר: אז גם בשביל הצורך הזה, בשביל להחזיק קמפוס שיהיה פעיל ובנוסף לזה להביא תכניות שהסטודנטים ייכנסו למקומות אחרים, כי למשל סטודנטים למינהל, התרומה שלהם לעיר היא לא פחותה מאשר סטודנט לתיירות.
<נדב ששר: אז שני הצדדים האלה מצליחים.
שמעון אוחיון: אתה יודע שמבחינת חישוב העלויות, אנחנו מחזיקים חוגים באוניברסיטאות שונות ובוודאי באוניברסיטה העברית, שיש להם ערך מבחינה הומניסטית, ומחזיקים שם שניים-שלושה פרופסורים מלאים, גם אם ישנם ארבעה או חמישה סטודנטים שלומדים יפנית, או אשורית, או אכדית, אבל יש לזה ערך אקדמי.
<נדב ששר: אבל אין צורך.
שמעון אוחיון: טוב, תלך אתה עם הדברים שלך, זה ודאי מאבק פוליטי ציבורי גם, אבל תן לו את העוגן האקדמי המקצועי, לזה אני מתכוון.
מאיר יצחק הלוי: ברשותכם, זה נושא ליבתי וטוב היה גם שהוא יעלה לדיון אצלכם.
מאיר יצחק הלוי: אני אמרתי את זה, אין ספק שהדבר החשוב ביותר זה שיהיה לנו פה צוות מרצים מקומי וצריך להגדיל פה את התקנים ותקנים פירושו כסף ולא רק.
מאיר יצחק הלוי: יש כאן גם פוליטיקה, אני רוצה להסביר אותה.
מאיר יצחק הלוי: אתה שאלת שאלה מצוינת, אדוני היושב ראש.
שמעון אוחיון: אני רוצה רק לדייק, בתחום הייחודי המקצועי.
שמעון אוחיון: אתה לא תשכנע את טרכטנברג שהוא ייתן לך פרופסור לעבודה סוציאלית, הוא לא ייתן לך פרופסור לעבודה סוציאלית.
<נדב ששר: אמת ויציב.
מאיר יצחק הלוי: חבר הכנסת אוחיון, אני אמרתי בדבריי כשהצגתי את הנושא האקדמי שאנחנו רוצים לפעול בשיטת המעגלים של טרכטנברג, דהיינו במקומות שיש לנו יתרונות יחסיים, שם למקד תשומת לב, וכל השאר שיהיה שוק פתוח.
מאיר יצחק הלוי: יש צרכנים, יש לימודים.
מאיר יצחק הלוי: זה גם הסיכום, זה המתווה שאמרנו.
מאיר יצחק הלוי: יש לנו צורך במינהל עסקים?
מאיר יצחק הלוי: האוניברסיטה תיתן את זה בדרך שלה, כי בסוף בסוף היא חושבת גם כסף.
מאיר יצחק הלוי: איפה הנקודה שהעלית מטרידה?
מאיר יצחק הלוי: ובוא נשים את הדברים מאוד מאוד ברור, כדי להציף אותם, אני לא אחביא אותם.
מאיר יצחק הלוי: אין ספק שיש לאחרונה במה שקשור לאוניברסיטת בן גוריון איזה מן רוח קרה.
מאיר יצחק הלוי: היא לא נובעת כי הם לא אוהבים אותנו פתאום, היא נובעת, כי אנחנו מכבידים עליהם כלכלית, בואו נשים את הדברים על השולחן, אנחנו מכבדים ורבקה כמעט לא מסתירה את זה ממני, אבל אני אמרתי לרבקה ואני אומר את זה פה, קמפוס בן גוריון באילת זה פרויקט לאומי, זה לא גחמה של ראש עיר, זה פרויקט לאומי.
מאיר יצחק הלוי: ברצותנו להיות עיר מצוינת איכותית, צריך את זה, ברצותנו להיות עיר של חוטבי עצים ושואבי מים, להוציא את הקמפוס.
מאיר יצחק הלוי: ככה אני רואה את הדברים.
מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, קהילת טורונטו מוכנה לשים היום כסף.
מאיר יצחק הלוי: אני רוצה שתדעו שבית חולים יוספטל היה על סף סגירה.
מאיר יצחק הלוי: בזמנו היה המנכ"ל, זאב וורמברנד, שרצה להפוך את בית החולים לחדר מיון קדמי.
מאיר יצחק הלוי: אנחנו נעמדנו על רגלינו האחוריות ותראה מה קרה.
מאיר יצחק הלוי: הצלחנו להביא כסף מטורונטו לרופאים מומחים.
מאיר יצחק הלוי: היום כל רופא מומחה שמגיע לאילת מקבל סטיפנדיה מכסף שהבאנו מטורונטו, עוד 20,000 דולר לשנה בנוסף לזה שהקופה היום, בראשותו של אלי דפס, שמה.
מאיר יצחק הלוי: בית החולים גדל, משופץ, משודרג ויש לנו כבר שישה רופאים מומחים.
מאיר יצחק הלוי: שינינו את הפיוזים למי שהיה צריך.
מאיר יצחק הלוי: אני אומר אותו דבר פה.
מאיר יצחק הלוי: היה וכולנו נתכנס ונסת
מאיר יצחק הלוי: ער על המשימה הזו ונהפוך את הקמפוס הזו ל - , זו האמירה שלי איך מעודדים פריפריה.
מאיר יצחק הלוי: זה בדיוק.
מאיר יצחק הלוי: ולהביא את היתרונות היחסיים.
מאיר יצחק הלוי: בחלומי אני רואה סטודנט מעקבה שלומד כאן על הבעיות הסיסמולוגיות שקיימות בעיר הזו.
מאיר יצחק הלוי: זה החלום ולשם צריך לשאוף ואני מקווה שנגשים את זה.
עמרם מצנע: יש לי הצעה לסדר.
עמרם מצנע: לשבת בחדרים סגורים עם ניאונים אנחנו יכולים גם בירושלים ואני לא רוצה שנפספס ואחר כך בסוף, בתחנות האחרונות, לא יהיה זמן, כי צריך לבוא לראות.
עמרם מצנע: כי על זה באמת אפשר לדון בירושלים באותה מידה של הצלחה.
עמרם מצנע: אז בואו נסכם ונשמע את לווינסקי ונזוז הלאה.
<דניאלה מנזין: מכללת לווינסקי שעוסקת בהכשרת מורים נותנת תעודת הוראה.
<דניאלה מנזין: כאן בשלוחה שלנו יש שלוש תכניות, תכנית לגיל הרך, תכנית יסודית ותכנית לחינוך מיוחד.
<דניאלה מנזין: בשנתיים האחרונות פתחנו צוהר, על פי בקשת העיר ועל פי הקשיים שיש בגיוס מורים, לעשות שילוב של תעודת הוראה בביולוגיה, במתמטיקה ובאנגלית, שאלה מקצועות נדרשים כאן, והסטודנטים לומדים בשילוב תל אביב יחד עם כאן.
עמרם מצנע: כמה תלמידים יש פה?
<דניאלה מנזין: אני שמחה להגיד שיש לנו עלייה מאוד גדולה בשנתיים האחרונות, אנחנו כרגע עומדים על 220 סטודנטים, שזה מקסים.
<דניאלה מנזין: בניגוד לקמפוס כאן של בן גוריון, רובם אילתים, כמעט ואין לנו כאלה שמגיעים מבחוץ.
<דניאלה מנזין: יותר מ-64% מהבוגרים שלנו הם עובדי מערכת החינוך עוד כבר מהשנה הראשונה שלהם בלימודי הוראה, כי זה בעצם הקושי שהעיר מתמודדת איתו.
עמרם מצנע: זאת אומרת אלה מורים שמלמדים אבל את ההכשרה מקבלים תוך כדי.
<דניאלה מנזין: הם עדיין לא סטז'רים, הם סטודנטים להוראה, שבגלל הקושי המאוד משמעותי שהעיר מתמודדת איתו כבר מהשנה הראשונה הם מלמדים בפועל, כמחנכים, כמורים מן המניין.
<דניאלה מנזין: אנחנו פתחנו לפני שנתיים מכינה ייעודית, שתוכל לתת גם מענה לאלה שלא עומדים בתנאי הקבלה ולפתוח באמת איזה שהוא צוהר גם לאלה שקשה להם.
<דניאלה מנזין: אנחנו כמובן עושים את הסבת האקדמאים בשלוש התכניות שציינתי, ומה שחשוב ביותר לציין זה באמת שיתוף הפעולה עם כל הגורמים שנמצאים בעיר, מערכת החינוך, מרכז צעירים וכל מי שבא בהקשר החינוכי.
<דרורי גניאל: אני רק אוסיף, זה נכון גם לגבי בן גוריון, אבל בלווינסקי בוודאי יש קשב מאוד גדול לצרכים.
<דרורי גניאל: היינו צריכים מאבחנים דידקטיים, למשל, לפני כמה שנים, נתנו להם מלגות ו-20 תלמידים למדו בלווינסקי להיות מאבחנים דידקטיים.
<דרורי גניאל: העשרנו את העיר.
<דרורי גניאל: היינו צריכים לפתוח מסלולים של חינוך בלתי פורמלי, זה נעשה.
שמעון אוחיון: בלווינסקי מכשירים מאבחנים?
שמעון אוחיון: הם לא צריכים להיות ברמה של תואר שני?
<דניאלה מנזין: כתעודה.
<דניאלה מנזין: באבחון דידקטי לא נדרש תואר שני.
<דרורי גניאל: הייתה בקשה של מנהלת האגף לשירותים חברתיים בנושא של מחסור בעובדים סוציאליים, נפתח מסלול לתואר ראשון, היום כבר יש מסלול לתואר שני.
<דרורי גניאל: זאת אומרת יש גמישות גם במוסדות האקדמיים בהיענות לצרכים של העיר.
<דרורי גניאל: אני מאוד מודה.
<דרורי גניאל: (ישיבה תיכונית צביה)
<שמואל שפירא: - - - עד לפני ארבע וחצי שנים הייתה פה דיונה, הכול חדש, היה חול וחול, זה לאט לאט גדלים, גדלים תלמידים והמקום מתפתח בבנייה.
<שמואל שפירא: אני מציע שנעשה סיבוב קטן, נראה את המבנים.
עמרם מצנע: צביה, ראיתי שזה של בנות.
<שמואל שפירא: צביה זה רשת שיש לה גם אולפנות וגם ישיבות.
<דרורי גניאל: אנחנו התחלנו בלי הרשת.
<דרורי גניאל: החינוך העל יסודי שייך לעיריית אילת, זו שיטתנו בכל המערכת.
<דרורי גניאל: במקרה הזה עשינו שני מהלכים, אחד, הצטרפנו למינהל לחינוך התיישבותי, ממש לפני שבועות אחדים זה אושר סופית, בגלל הפנימייה ובגלל שיש פה התמחות ימית שתיכף נדבר עליה, והדבר השני זה שהצטרפנו לרשת צביה.
<דרורי גניאל: הייתה לנו בחירה ארוכה ומושכלת, שגם מתאימה לאוויר ולאווירה, גם לכיוון וגם מבחינת הרצון להיכנס להדרים.
עמרם מצנע: צביה זה גם האולפנה?
<דרורי גניאל: לא, האולפנה שייכת לבני עקיבא.
<דרורי גניאל: זה נושא רגיש, נדבר עליו בפורום מצומצם יותר.
<שמואל שפירא: אבל זו שותפות.
שמעון אוחיון: ארבע שנים וחצי אתם פה?
שמעון אוחיון: ולמה אין מבנים קבועים עדיין?
<שמואל שפירא: אני אסביר עוד מעט.
<דרורי גניאל: אנחנו נכנסים לבנייה.
<דרורי גניאל: קרית חינוך דתית תקום פה.
<שמואל שפירא: אני אספר על הבנייה בפנים.
<דרורי גניאל: אבל אין קבוע כמו הזמני.
<שמואל שפירא: פה יש לנו מבנה דו קומתי, בנינו את הדו קומתי כי אנחנו מנסים לא להתרחב לשטח שנצטרך לבנות עליו בניית קבע.
<שמואל שפירא: בניית הקבע שלנו הולכת מפה למעלה, יש לנו הקצאה של 15 דונם, התב"ע אושרה, יש לנו פרוגרמה ממשרד החינוך לבניית בית ספר בשלושה שלבים.
<שמואל שפירא: השלב הראשון כבר נמצא בעבודה של אדריכל.
<שמואל שפירא: אנחנו מקווים שתוך ארבעה-חמישה חודשים נהיה עם היתר בנייה לגבי השלב הזה.
<שמואל שפירא: בכל מקרה אנחנו מנסים שכל הבנייה הזמנית לא תהיה במקום שיצטרך להיות בסופו של דבר בניין קבע.
<דרורי גניאל: הצלחנו לסדר מול מינהל הפיתוח שההשקעות של התשתית, חשמל, מים, ביוב, שנמצאות למטה כבר ישרתו את הבנייה הקבועה.
<דרורי גניאל: זאת אומרת שלא יהיה פעמיים שאתה מקים תשתיות והתשתית הזאת כבר תשמש את המנגנון הקבוע.
עמרם מצנע: אבל אני מבין שבשלב זה יש לכם אישור פרוגרמה.
<שמואל שפירא: כן.
עמרם מצנע: תכניות מפורטות עוד לא מאושרות?
<שמואל שפירא: עוד לא.
עמרם מצנע: ורק אז גם מקצים את הכסף.
<שמואל שפירא: משרד יקצה את הכסף לבית הספר ומקורות אחרים יביאו את הכסף לפנימייה ולהמשך הבנייה.
<דרורי גניאל: גם לבית הספר, כרגע ל-2014 אין לנו תקציב, ברגע שהתב"ע אושרה כבר היה מאוחר מדי מבחינת ועדת הקצאות.
<שמואל שפירא: פה יש לנו פנימיות.
<שמואל שפירא: יש לנו פה אגף של כיתות.
<שמואל שפירא: עכשיו יש 74 תלמידים.
עמרם מצנע: בשלוש כיתות?
<שמואל שפירא: בארבע כיתות.
<שמואל שפירא: בתוכם יש צפוניים.
<שמואל שפירא: יש 41 מקומיים והשאר מבחוץ.
<שמואל שפירא: פה יש חדר אוכל יפה, בכוננות עכשיו לארוחת צהריים.
<שמואל שפירא: זה בית מדרש.
<שמואל שפירא: זה אגף חדש שנבנה, זה לכיתות חדשות, כרגע הפנים שלהן מסודר, אנחנו לא התעכבנו והתחלנו ללמוד בהן.
עמרם מצנע: הדו קומתי בונים מראש, או שזה אחד מונח על השני?
<שמואל שפירא: זה בנינו כבר מראש דו קומתי.
עמרם מצנע: בונים את זה פה, אני רואה.
עמרם מצנע: זה לא יביל - - -
<שמואל שפירא: זה אנחנו בונים פה, כי השטח הזה זה שטח שלא אמור להתפנות, אז אנחנו בונים את היביל בצורה קבועה יותר.
עמרם מצנע: זה לא יביל קבוע, אני מכיר את זה.
<דרורי גניאל: בדיוק, ההרכבה במקום עושה את ההבדל.
<שמואל שפירא: בואו תיכנסו.
<דרורי גניאל: שלום לכולם, בוקר טוב לכולם, בוקר טוב גם לתלמידים שהצטרפו אלינו, תלמידי הישיבה.
<דרורי גניאל: בבקשה, כבוד הרב.
<שמואל שפירא: בוקר טוב, ברוכים הבאים.
<שמואל שפירא: אני שמואל שפירא, ראש הישיבה.
<שמואל שפירא: הגעתי לאילת לפני ארבע שנים וחצי לשם הישיבה.
<שמואל שפירא: הישיבה קמה לפני ארבע שנים וחצי, מתוך רצון לתת מענה חינוכי טוב לנערים באילת בגיל תיכון.
<שמואל שפירא: עד שהישיבה קמה לא היה תיכון דתי באילת והתלמידים הדתיים בגיל הזה היו יוצאים החוצה לפנימיות, חלקם נקלטים בפנימיות והרבה מהם לא החזיקו מעמד בפנימיות וחזרו חזרה לאילת והיו נקלטים באחד מהתיכונים.
<שמואל שפירא: ניתוח שנעשה פה בשלב שהקדים לפתיחת הישיבה, לחלקו גם אני הייתי שותף, שמצד אחד נכון לתת פה מענה לנערים הדתיים בגיל תיכון, מצד שני יש פה קוטן גדול מאוד, כמות קטנה של תלמידים, שקשה על גביהם לבנות בית ספר, ויש גם מנטליות דומה לכולם שבעצם נכון בגיל הזה להפגיש אותם עם סגנונות שונים של חיים.
<שמואל שפירא: ההבנה הייתה שכדי להצליח לתת פה מענה טוב לילדים אנחנו חייבים לפתוח ישיבה שהיא פנימייתית, שיוכלו לבוא אליה ילדים לא מאילת, גם מהצפון בלשון האילתים, וככה יהיה פה גם מקום שמבחינה כמותית יותר גדול וגם ילדים שבאים מסגנונות שונים, שיוכלו להעשיר אחד את השני, וככה בעזרת ה' תוכל להיות פה ישיבה שהיא גם תהיה ישיבה טובה וגם תיתן מענה טוב לילדים האילתים.
<שמואל שפירא: נקלטים פה ילדים מאילת, מהממלכתי דתי, משני ממ"דים שיש פה, מימין הרצוג ומחב"ד, ונקלטים גם ילדים מהחינוך החרדי, מאור החיים, שחלקם גם ילדים שאחרי השנים באור החיים יצאו החוצה לישיבה קטנה ולא הסתדרו שם.
<שמואל שפירא: אנחנו עושים מאמץ גדול מאוד לקלוט גם אותם.
<שמואל שפירא: מה מביא ילדים מחוץ לאילת לבוא עד פה?
<שמואל שפירא: נשאלתי על ידי חבר הכנסת אוחיון, עוד מעט נשמע גם אותם, אבל קודם כל יש בישיבה בשלושה עקרונות חינוך מרכזיים שאחד מהם זה אהבה.
<שמואל שפירא: יש פה אהבה מאוד מאוד גדולה, אהבה בין הצוות לתלמידים, בין התלמידים לצוות, בין התלמידים בינם לבין עצמם, אהבה שנותנת פה הרגשה משפחתית מאוד מאוד חזקה.
מאיר יצחק הלוי: אהבה מנצחת.
<שמואל שפירא: הדבר השני זה שיש פה בישיבה אמון גדול מאוד.
<שמואל שפירא: כשאני מדבר על אמון, זה לא שאני מאמין לילדים, אלא אנחנו מאמינים בילדים.
<שמואל שפירא: אנחנו מאמינים שבכל ילד יש כוחות גדולים והוא יכול להגיע למקומות מאוד טובים ורק צריך להאמין בו.
<שמואל שפירא: ברגע שנאמין בו זה ייתן לו את הכוח לפרוץ קדימה.
<שמואל שפירא: הדבר השלישי זה סבלנות.
<שמואל שפירא: יש לנו הרבה סבלנות מתוך אהבה ואמון, יש לנו הרבה מאוד סבלנות לתת לפנימיות הזאת להתגלות בחוץ.
<שמואל שפירא: שלושה העקרונות האלה יוצרים פה אווירה שמאפשרת לתלמידים לעבור תהליך חינוכי מאוד משמעותי וזה אחד מהדברים שמושכים אותם לבואל פה.
<שמואל שפירא: כעיקרון חינוך משמעותי, אחד הדברים הכי חשובים שאני מרגיש שאני רוצה שיהיה לילדים שבאים לפה, זה שהם יאמינו בעצמם גם כשהם לא מצליחים.
<שמואל שפירא: אני הייתי פעם מומחה גדול בלקחת ילדים שלא הצליחו, להעמיד אותם בכל מיני חוויות הצלחה קטנות ולאט לאט לבנות אותם, אבל היום אני מבין שזה לא נכון, אני מבין שקודם כל ילד צריך להאמין בעצמו גם כשהוא לא מצליח.
<שמואל שפירא: מי שמאמין בעצמו גם כשהוא לא מצליח, הוא מאמין בעצמו בכל מצב ואז באיזה שלב הוא פורץ קדימה.
<שמואל שפירא: ילדים שבאים לפה, ילד שאני מרגיש שהוא לא שם, הדבר שהכי חשוב לעזור לו בשלב הזה זה שהוא ילמד להאמין בעצמו גם כשהוא לא מצליח.
<שמואל שפירא: יש פה מתוך זה מקום עם הרבה מאוד הכלה, היעד 12 של משרד החינוך פה הוא חזק מאוד, אולי זה היעד הראשון, לא ה-12, אצלנו.
<שמואל שפירא: יש פה אווירה מאוד מאוד חזקה של הכלה.
<שמואל שפירא: אני הרגשתי את זה כשילדים שבאו לפה חדשים במהלך שנה שעברה, באמצע השנה הם סיפרו לי, סיפרו להורים שלהם, שמקבלים אותם מאוד יפה, ואני לא ביקשתי מאף אחד לקבל אותם יפה, אלא הילדים שרגילים לקבל את עצמם, גם איך שהם, יודעים ככה גם לקבל אחרים.
<שמואל שפירא: והאקלים שיש פה זה אקלים מכיל, מקבל, סובלני, אוהב ומאמין.
<שמואל שפירא: אנחנו מאמינים שחינוך זה פיתוח כל כוחות האישיות, זה לא רק למידה, ואנחנו מנצלים את כל הלימודים ואת מבחני הבגרות, זאת אומרת מבחינת בחינות בגרות לי חשוב שילד ייצא עם תעודת בגרות, אבל חשוב לי עוד יותר שהעבודה לתעודת הבגרות תבנה אותו אדם טוב, אדם שמאמין בכוחות שלו, שיודע שהוא יכול.
<שמואל שפירא: אנחנו מנצלים את זה הרבה בדברים בטבע ומשאבי טבע, אנחנו יוצאים לשטח, יש הרבה אחריות לתלמידים ביציאה לשטח, נבנית אצלם אחריות וכל מפגש עם משאבי טבע, אנחנו בונים אותם בצורה כזאת שתבנה כוחות באישיות.
<שמואל שפירא: למשל תלמידי כיתה י"א יוצאים לקורס צלילה.
<שמואל שפירא: הקורס הזה זה קורס שדרכו ילד יכול יותר להאמין בעצמו, לסמוך על עצמו.
<שמואל שפירא: אני הסתכלתי על השעון, ראיתי את העומק, כמה חמצן יש לי, אני יכול עוד חצי דקה להסתכל שוב פעם, תלמד לסמוך על עצמך, תלמד אחריות.
<שמואל שפירא: כיתה י"ב עושה עכשיו קורס השטה צעירה מהירה, זה גם משהו שילד נמצא עכשיו בתוך הים לבד, אין כביש בים, אתה צריך ללמוד את הנתיב, לקחת אחריות, דרך זה נבנים הרבה כוחות.
<שמואל שפירא: אנחנו עושים מאמץ מאוד גדול שכל התלמידים ייגשו לבחינות בגרות.
<שמואל שפירא: מחזור ראשון סיים, אנחנו עובדים ממש בעבודה אישית, בקבוצות קטנות, כולל ילדים של חינוך מיוחד.
<שמואל שפירא: במחזור הקודם, מתוך שלושה תלמידים של חינוך מיוחד, לשניים כבר יש תעודת בגרות והשלישי, אני מקווה שעד הקיץ הוא ישלים מה שחסר וגם תהיה לו תעודת בגרות.
<שמואל שפירא: פתחנו מגמה לחקלאות ימית, המגמה הזאת משלבת אוצרות טבע שיש לנו פה, אוצרות חוכמה אנושית שנוצרו פה באילת, יש בה הרבה אקולוגיה, יש לנו תכנית מאושרת ממשרד החינוך, אנחנו עובדים בשיתוף עם המכון לחקר ימים ואגמים, כאשר השנה הראשונה, כיתה י', מתבצעת פה כשנת מבוא, וכיתות י"א ו-י"ב, בשיתוף איתם ביחד אנחנו נתעסק במחקר של חלזונות ארגמן ועוד חלזונות שקשורים להפקת התכלת בציצית, כולל מחקר הלכתי ומדעי.
<שמואל שפירא: התלמידים בכיתה י', רובם מאוד מאוד נהנים מהמגמה החדשה.
<שמואל שפירא: מחנכים להתנדבות.
<שמואל שפירא: יש פה התנדבות, בערך ב-12 הישיבה יורדת היום לבית ספר אורים, בית ספר לחינוך מיוחד, להתנדבות בבית הספר.
<שמואל שפירא: הישיבה אימצה את בית הספר, יש פה כל יום חמישי, כשנשארים לשבת, או ביום רביעי כשיוצאים לשבת, יוצאת קבוצה אחרי הצהריים, ערב, לחלוקת עוגות ושתייה לחיילים.
<שמואל שפירא: הנה, יש להם חולצות, סיירת פינוק.
<שמואל שפירא: מלון דן פנורמה מאמץ, אנחנו אוספים מהם את הדברים, מחלקים לחיילים.
<שמואל שפירא: אנחנו מחנכים לשירות בצה"ל, לשירות משמעותי, מחנכים לקצונה, אנשי צוות פה משמשים דוגמה אישית, יוצאים למילואים.
<שמואל שפירא: בשבוע הבא אני גם הולך מפה לכמה ימים לצאלים לתרגיל גדול, ובעזרת ה' אנחנו מקווים ללכת ולהתפתח.
<דרורי גניאל: אני מציע, מכיוון שזמננו קצוב, לשמוע את התלמידים.
<דרורי גניאל: כמו שראית, יש פה ניצול של משאבי הסביבה הטבעיים שלנו.
<דרורי גניאל: בבקשה, הרב, מי אתה רוצה שידבר?
<דרורי גניאל: או בשיחה חופשית?
<שמואל שפירא: תציגו את עצמכם, מאיפה אתם.
<גד: קוראים לי גד, אני מירושלים, למדתי לפני בנועם בירושלים ועברתי לכאן.
<גד: מכיתה ט' אני כאן, אני עכשיו בכיתה י"ב.
עמרם מצנע: בנועם זו הייתה גם פנימייה?
<גד: לא.
<גד: אל"ף, היו כמה חבר'ה שבאו לכאן מירושלים במחזור ראשון, הם המליצו לי מאוד לבוא ללמוד כאן.
עמרם מצנע: חברים מירושלים?
<גד: מהשכונה שלי, כן.
<גד: הם היו כאן במחזור ראשון, המליצו לי לבוא ללמוד כאן.
<גד: אני באתי לבדוק כאן, התאהבתי במקום.
<גד: באתי לפה בוא נגיד כמעט מאפס, לא יכולתי ללמוד במסגרת שהיו לוחצים עליי כל דבר, כל דבר סוגרים, אם לא נכנסתי לשיעור, אז ישר - - - מה שהיה אכפת, לפחות כך ראיתי את זה, בבית הספר הקודם זה היה הציונים ופחות הבן אדם, יותר הציונים, ולא יכולתי ככה, לא הסתדרתי.
<גד: אז באתי לכאן.
עמרם מצנע: ואיך זה להיות רחוק מהבית?
<גד: בהתחלה בכיתה ט' היה לי קשה, גם ההורים שלי בהתחלה לא יכלו כל כך לקבל את זה.
שמעון אוחיון: כל כמה זמן אתה מגיע הביתה?
<גד: פעם בשבוע, פעם בשבועיים.
שמעון אוחיון: אתם טסים?
<גד: כרטיסיות באוטובוס.
שמעון אוחיון: מפה לירושלים?
<גד: כן.
<גד: בהתחלה היה קצת קשה ואז כשטוב לך, אז - - -
עמרם מצנע: אז כולם מרוצים, כן.
עמרם מצנע: מה אתה רוצה לעשות כשתגמור?
<גד: שנה הבאה כנראה במכינה.
<גד: כן, חשבתי על עצמונה.
עמרם מצנע: ואחרי זה צבא?
<גד: ואחרי זה צבא, בעזרת ה'.
עמרם מצנע: ואיך הבגרויות שלך?
<גד: ברוך ה' מתקדם.
<גד: באתי לפה באמת מאפס ואני עושה את כל הבגרויות.
<גד: אין, יש פה אווירה שאין באף מקום, באמת.
<גד: אני שומע מילדים אחרים שמספרים, מחברים, הרבה מקנאים בי שאני פה.
עמרם מצנע: לא, הם חושבים שם בירושלים שבאילת עושים חיים כל הזמן.
<גד: לא רק.
<גד: אני מספר להם כל מה ש - - - לא רק על החיים.
<גד: גם יש הרבה חבר'ה מהשכונה שלי, היו שניים ממחזור קודם וגם עכשיו יש פה עוד בכיתות היותר קטנות.
<גד: בשכונה זה חזק אצלנו הנושא.
עמרם מצנע: ואם יש משהו אחד שאתה חושב שצריך לשנות, לשפר, לתקן?
<גד: אין לי משהו.
<גד: באמת, אני מבסוט.
עמרם מצנע: האוכל בסדר?
<גד: חבל על הזמן.
שמעון אוחיון: יש איזה תחום לימוד, משהו, שמעניין אותך?
שמעון אוחיון: שאתה מתלהב?
שמעון אוחיון: שאתה מרגיש שאתה נמשך אליו בגלל שבאת לפה?
שמעון אוחיון: תחום לימוד.
שמעון אוחיון: הרב דיבר על משהו שקשור לחקלאות ימית.
<גד: אנחנו עשינו את הקורס צלילה בשנה שעברה, מאוד התחברנו לים.
<גד: יש דברים שאף פעם לא ראינו, זה ממש חיבר אותי אישית, כל מה שקשור לים, וגם עכשיו אנחנו התחלנו את הרישיון בסירה, כל מה שקשור לים, אנחנו גם לפעמים יורדים בימי שישי עם כל הישיבה לים.
<גד: אני אישית מאוד אוהב את ה - - -
שמעון אוחיון: מה אתם עושים שם?
<גד: הולכים סתם לשחות, אבל יש עכשיו פה בכיתה ליד, הולכים לעשות אקווריומים וכל מיני גידולים של - - -
שמעון אוחיון: איפה, פה?
<גד: בכיתה ליד, פה צמוד, יש פה אקווריום לגידול ביצי דגים וכל מיני, שזה מתחיל עכשיו.
<גד: זה מעניין מאוד.
<גד: גם רואים סרטים ב - - -