GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עדי פורגאנג: זאת אומרת ילדים נקשרים לניצולים למשך תקופה של שנה, שנתיים, לפעמים אפילו יותר, זה לא משהו נקודתי, ואנחנו יושבים להגיד שמעבר להצלחה בשימוש במחשב, שהיא מאוד משמעותית, יש שם באמת גם הצלחה אישית גם לילדים.
<עדי פורגאנג: דיברתם קודם על המסע לפולין.
<עדי פורגאנג: הפרויקט מתחיל בכיתה ט', ילדים היום שנמצאים שנתיים בפרויקט בקשר אישי עם ניצולי שואה, מאוד ברור להם שב-י"א הם נוסעים לפולין, לא צריך לשכנע אותם, לא צריך להסביר להם, פתאום כל העניין הכלכלי הופך להיות מאוד שולי וזאת מטרה לא פחות חשובה מהניצולים עצמם.
<עדי פורגאנג: אני אשמח לתת למאיה ולאלכס, שהם תלמידים ברשת אורט בפרויקט לספר, ואני אשמח להרחיב עוד, אם יהיה זמן.
<מאיה ון הלדר: שלום לכולם.
<מאיה ון הלדר: אני מאיה מבית ספר אורט אבין ברמת גן.
<מאיה ון הלדר: אני מתנדבת בפרויקט, אני מתחילה עכשיו שנה שנייה, התחלתי בתחילת כיתה י"א, אני בכיתה י"ב, ובפרויקט אני באה פעם בשבוע לבקר את הניצולה שקוראים לה פאולה, שיש לנו קשר מדהים.
<מאיה ון הלדר: בשנה שעברה היה לי ניצולה שקראו לה ציפורה, באמצע השנה היא עברה לבית אבות באבן יהודה.
<מאיה ון הלדר: בעצם בקשר שתיהן כל פעם סיפרו לנו איך כל השבוע הן מחכות רק לשעתיים שאנחנו באות לבקר אותן, כי הן מאוד בודדות.
<מאיה ון הלדר: ציפורה, בדיוק כשהגענו אליה, היא הייתה אלמנה כבר כמה שנים והגענו אליה במצב רגיש, היא הייתה אחרי ניתוח ראש מסובך וכמעט רוב הזמן היא הייתה בבית והייתה בודדה.
<מאיה ון הלדר: מה שהמפגשים אפשרו לה, גם הפגנו לה את הבדידות, בעיקר שיחות עלינו, עליה, וגם כל הקטע של החיבור למחשב.
<מאיה ון הלדר: לימדנו אותה להשתמש בסקייפ, פתאום הייתה לה אפשרות לשוחח עם הנכדות שלה שגרות באבן יהודה והיא כמעט לא מצליחה לפגוש אותן.
<מאיה ון הלדר: גם לימדנו אותה לשחק משחקים, היא מאוד אהבה לשחק סוליטר במחשב, מה שהיא יכלה לעשות בשעות היום, וככה להפיג את השעמום כשזה בעיקר מה שפאולה, האישה שעכשיו אני חונכת, מספרת, על השעמום כשהיא בבית ואין לה מה לעשות, קשה לה לצאת מהבית - - -
יפעת קריב: את אומרת שעמום, אבל את אומרת דבר נורא חשוב בדברים שלך, אנחנו מדברים פה על בדידות.
יפעת קריב: זה לא משעמם, זה בדידות.
יפעת קריב: בוא נשים את המילה.
יפעת קריב: זה מאוד יפה שאת מספרת על זה ככה באמת שלך, אבל בדיוק על הבדידות הזאת אנחנו רוצים לדבר היום.
יפעת קריב: בדידות קשה.
<מאיה ון הלדר: הבדידות, הם לא יכולים לצאת מהבית והמשפחה שגרה רחוק והם לא יכולים להיפגש איתם לעיתים קרובות, והמחשב, הם מספרים איך זה תורם להם.
<מאיה ון הלדר: אנחנו מראות תמונות שלנו מטיולים שלנו, והיא הראתה לנו תמונות של הציורים שאחיה המנוח צייר.
<מאיה ון הלדר: ובעצם לי זה מאוד יצר לי קשר, כמו סבתא שלישית, ואני נכדה לשתי ניצולות שואה בעצמן, אז אני חיה את הסיפור הזה מקרוב הרבה שנים.
<מאיה ון הלדר: אנחנו מארגנים בבית הספר מפגשים, בחנוכה הזמנו את כולם לבית הספר ואז, בעקבות המפגש שפאולה סיפרה לנו שפתאום זה נתן לה אפשרות לצאת מהבית ולהתלבש יפה, גם יזמנו שאנחנו לוקחים את כל הפרויקט להצגה 'כנר על הגג' בקאמרי, במרץ, את כל הניצולים והתלמידים והמורים שאחראים על הפרויקט וזה בעיקר יצירת קשר מאוד מיוחד, היא גם סיפרה לנו עכשיו איך היא מחכה כבר לחתונה שלנו.
<מאיה ון הלדר: יש עוד זמן, אבל זה ככה קשר מאוד מיוחד.
<עדי פורגאנג: אני עושה הקדמה לאלכס.
<עדי פורגאנג: לבתי ספר שרוצים להצטרף לפרויקט, זו משימה, זה לא פשוט לדעת להתארגן לזה.
<עדי פורגאנג: בית הספר של אלכס בבת ים הוא בית ספר שבו התלמידים החליטו שהם רוצים להצטרף לפרויקט ועשו מאמץ לצרף תלמידים ולצרף את הילדים, זה בא מהם, זה משהו שאנחנו מאוד גאים בו, ואלכס הוא דוגמה לילד שבעצם הוא מנהל את הפרויקט בבית הספר והוא יספר לכם על החוויה הכללית של 30 תלמידים בפרויקט.
<אלכס חן: אני אלכס מבת ים, כמו שעדי אמר.
<אלכס חן: בכיתה ט'.
<אלכס חן: אני, כמו שעדי אמר, מנהל את הפרויקט, אין לי ניצול אחד שאני בקשר איתו, אני יותר בקשר עם כל הניצולים ואני מחבר בין תלמידים שמתנדבים עם ניצולים, כמו מאיה, אני מקשר ביניהם ויותר אחראי על כל הקטע של לקשר ביניהם, אם יש בעיות או דברים שצריך לטפל בהם.
<אלכס חן: הקטע הוא שאנחנו יותר בתור בני נוער לוקחים את הקטע הזה לידיים שלנו, לא שמחייבים אותנו או ש - - -
עמרם מצנע: איך הגעת לזה?
עמרם מצנע: מה גרם לך להתחבר לזה?
<אלכס חן: זה גם עושה לך טוב שאתה יודע שיש את הפרויקט הזה, שיש ניצולי שואה, הנושא העיקרי פה זה הבדידות, אז הם בודדים ויש גם קשר שילדים מאוד נקשרים לניצולים, זה גם עושה לך טוב וזה גם נורא חשוב, הקטע של הקשר עם בני הנוער.
<אלכס חן: יותר יש להם זמן להתעסק לא בבדידות אלא בדברים אחרים והחיבור נורא חזק.
<אלכס חן: זו שנה ראשונה שיש לנו את הפרויקט בבית הספר והילדים יכולים להגיד שמעבר לקטע של המחשב, הם נורא נקשרים אליהם.
<אלכס חן: הם יכולים להיות אצלם המון שעות מעבר לפרויקט, הם בקשר איתם, מתקשרים אליהם כל יום, לשאול מה שלומם, הניצולים גם מתקשרים, אם יש מבחן או משהו לילד הניצול מתקשר ומתעניין והקשר נורא חזק.
<רוני קלינסקי: עדי וצבי בן פורת, גם הם בתוך הפרויקט, אבל בסוג אחר של קשר, וצריך להדגיש כאן, יש כאן מערכת חינוכית שעובדת בצורה מאוד קפדנית, החל מהשלב של לאתר את התלמידים המתאימים, להבטיח את זה שהם יישארו בתוך הפרויקט, לתת להם את כל המערכת של התוכן, של המפגש.
<רוני קלינסקי: לפרויקט הזה יש אתר מיוחד, יש שם מצגות של איך ללמד ניצולי שואה להשתמש במחשב ומה לעשות איתם ואיך להיכנס לאינטרנט וכו'.
<רוני קלינסקי: זו תכנית מאוד מסודרת.
<רוני קלינסקי: צבי בן פורת הוא ניצול שואה שנמצא בתכנית, הוא יציג אולי את הצד השני.
<צבי בן פורת: אני מה שנקרא ילד שואה, יש לנו חוג כזה שנקרא ילדי שואה שבתקופת השואה היו בין גיל 5 ל-10 ואני מה שנקרא מטופל בפרויקט הזה, לא כל כך אופייני, היות שאני נשוי, אין לי את הנושא של הבדידות, אבל בהחלט יש לי את הקשר המיוחד שאני פיתחתי ביחד עם מי שמטפל, מדריך, תקראו לזה איך שאתם רוצים.
<צבי בן פורת: אני גם לא הייתי מה שנקרא ירוק לגמרי במחשב, אבל בא אדיר והוא עזר לי מאוד.
<צבי בן פורת: אנחנו גם פיתחנו יחס מיוחד היות שהוא עולה חדש מדרום אפריקה - - - ואנחנו גם מחליפים בינינו רשמים.
<צבי בן פורת: ואני מאוד מברך על הרעיון הזה באופן כללי.
<רוני קלינסקי: אדיר, אתה מסכם, אולי תציג את זה מזווית הראייה שלך וגם תסיים.
<אדיר פוטרמן: שלום, אני עולה חדש, עליתי מדרום אפריקה לפני ארבע שנים ולמזלי הזמן שלי גמיש, אז אני יכול להשקיע בהתנדבות ומאוד רציתי לתרום לציבור ודרך אסתי ודרך קהילת דוברי האנגלית פה בירושלים באתי לארגון, הקרן, ואני גאה בזה שאני יכול - - - גדלתי בדרום אפריקה עם בן דוד שהוא ניצול שואה, לא ישר על המשפחה שלי, אבל בני הדוד, כולם סבלו.
עמרם מצנע: מה אתה עושה היום, חוץ מזה שאתה מתנדב?
<אדיר פוטרמן: הקמתי עם עוד עולה חדש עסק קטן, אנחנו מרכיבים מנועים לאופניים.
<רוני קלינסקי: אם נסכם, ההערכה שעשינו לתכנית הזאת מראה ש-90 מתוך 140 מהניצולים ששאלנו אותם עובדים כבר על המחשב באופן עצמאי והרבה בזכות הפעילות של מחוברים ו-80% מהם מעוניינים להמשיך בפרויקט.
<רוני קלינסקי: אין ספק שהמחשבים זו דרך מצוינת לצקת תוכן לחיים ואני רוצה לפרגן לחברה הישראלית בעניין הזה ולומר שבאים אלינו היום ממקומות אחרים בעולם כדי ללמוד איך ליישם את הפרויקט הזה ואיך לשלב מתנדבים בעבודה עם ניצולי שואה.
<רוני קלינסקי: אני חושב שבעניין הזה יש בישראל תרבות של התנדבות שאנחנו מאוד נהנים ממנה.
עמרם מצנע: יפעת קריב, חברת הכנסת.
יפעת קריב: אני רוצה לומר כמה דברים.
יפעת קריב: קודם כל תודה ליושב ראש ולמנהלת הוועדה על הקיום של הדיון הזה, על כל השינויים ועל כל מה שעברנו, תודה רבה לכם.
יפעת קריב: ואני רוצה לומר לך, רוני, תודה רבה על המצגת ועל המאמץ להביא את הנושא הזה לסדר היום.
יפעת קריב: באמת מה שהצגתם פה מרשים ומרתק ודורש דיון מאוד מעמיק, כי הדבר הראשון שעולה לי זה שזה מיושם כנראה למעט מדי ניצולי שואה ובמעט מדי בתי ספר ותיכף אני אומר על זה משהו.
יפעת קריב: אני רוצה רק לומר שהיום אנחנו מציינים את יום השואה הבינלאומי פה בכנסת, כמו שאמרת בדברי הפתיחה, ואנחנו מקיימים במקביל מספר דיונים בכמה ועדות ובאמת יש לנו רצון לדבר על דברים שעדיין לא דיברו עליהם ולא למחזר את עצמנו וגם להיות מאוד אופרטיביים ולקחת את הכול למקומות של עשייה ולהראות איך אנחנו לא מבזבזים את הזמן של הניצולים ובעצם של כל מי שעוסק בנושא השואה, אלא מיישמים דברים אופרטיביים שיקדמו אותנו לעבודה.
יפעת קריב: אחד הנושאים המרכזיים שאני פגשתי במהלך השנה האחרונה, מאז שהתחלתי להתעמק בנושא של ניצולי השואה כחברת כנסת, זה שמעבר לנושא הכספי שכמעט בכל דיון אנחנו מדברים עליו, אני מגיעה לכאן מדיון מאוד סוער ומאוד קשה, שחלק מהמשתתפים פה ישבו בו, עם צעקות ועם כאב לב על הנושאים הכספיים, אנחנו מוצאים שלצד הנושאים הכספיים והבריאותיים והסיעודיים, שהם הנושאים שעליהם אנחנו מדברים יום יום, יש עוד נושא נוסף, שזה הנושאים הפסיכולוגיים, הנושאים הנפשיים, ועליהם אנחנו לא נותנים מספיק את הדעת, כי ניצול שואה, לא משנה באיזה מצב כלכלי הוא נמצא ולא משנה באיזה מצב בריאותי הוא נמצא, הנושא הפסיכולוגי והנפשי כמעט אצל כולם, ככל שהמצב יותר קשה, חוזר ומתגבר ובעיקר מגיע נושא הבדידות.
יפעת קריב: בסופו של יום אני מוצאת, כשאני מגיעה למפגש עם ניצול שואה זה או אחר, שאנחנו מדברים על הרבה מאוד דברים ובסוף אנחנו מגיעים לזה ש'אני לבד ולא מתייחסים אליי ואני יושב יום אחרי יום לבד בבית ואף אחד לא נכנס ואומר לי שלום, לפעמים ימים שלמים.
יפעת קריב: מקסימום ירדתי, אם הצלחתי ללכת למכולת', בדרך כלל לקופת חולים או לשירות רפואי כזה או אחר, ואני חושבת שאחד מהדברים הכי משמעותיים שיכולים להיות מאוד אופרטיביים, שנקיים איזה שהיא אמירה מאוד משמעותית אל תוך מערכת החינוך, שחייבים להגיע לכל בית ובית של ניצול שואה, כחלק מהתנדבות של תלמידים.
יפעת קריב: נכנסה יושבת ראש מועצת תלמידים ארצית, זה נושא מרכזי שצריך להגיע לכל בית ספר.
יפעת קריב: זה לא פיילוט, מה שרוני קלינסקי והקרן הציגו לנו, זה יותר מפיילוט, אבל זה עדיין מעט מדי, איפה שאנחנו נמצאים.
יפעת קריב: אנחנו צריכים להגיע ל-190,000 ניצולי שואה וכמובן אחר כך אפשר להרחיב את זה לכלל הקשישים במדינת ישראל.
יפעת קריב: אבל אצל ניצולי שואה לפעמים הבדידות היא הרבה יותר קשה, כי הכול עולה, הזיכרונות עולים והעבר עולה והעוצמות מאוד לא פשוטות, ומהמקום הזה, אני חושבת שמערכת החינוך צריכה לעשות מעשה ולהגיע לכל בית ובית.
יפעת קריב: אני חושבת שאולי אנחנו צריכים לחשוב על איזה שהוא מיזם מוניציפאלי, שבכל רשות זה יירד מראש הרשות לבתי הספר ולאותם ניצולי שואה בתוך הרשות המקומית.
יפעת קריב: זה משהו שבאמת אנחנו יכולים, רוני, בעבודה מסודרת לדייק אותו, להגדיר את ה - - - אנחנו יודעים איפה ניצולי השואה גרים, אנחנו יודעים מה הן הרשויות המקומיות ואיזה בתי ספר נמצאים, זה לא נושא כספי, זה נושא התנדבותי.
יפעת קריב: הנער המקסים שדיבר כאן, אמרת שאתה מנהל את זה, בכיתה ט', הווה אומר שאפשר לעשות את זה במשאבים שנמצאים היום ואפשר להגיע ולתת מענה לנושא הבדידות.
יפעת קריב: אני רואה פה עוד הרבה מומחים בחדר, פסיכולוגים, יושב פה מנכ"ל ער"ן, שיוכלו לדבר על הבעיה הזאת שהולכת וחודרת.
יפעת קריב: דבר נוסף שאני רוצה להציע, אדוני היושב ראש, זה הנושא של השוויון בנטל, שגם עלה בדיונים בוועדה.
יפעת קריב: שר המדע, שמוביל את זה, רצינו שהוא יוזמן לדיון, הוא לא יכול היה להגיע, מסיבות בריאותיות, והשוויון בנטל זה עוד פתרון, אנחנו מדברים היום על מערך של שירות לאומי ואזרחי, אין סיבה שניצול שואה יישן בלילה לבד בבית.
יפעת קריב: אני חושבת שאפשר להכניס את זה לתוך השירות האזרחי ולתוך השירות הלאומי ולתוך מערך השוויון בנטל.
יפעת קריב: אם אחר הצהריים יבקר אותו תלמיד תיכון ובלילה הוא לא יהיה לבד, או מישהו יהיה איתו בארוחות, יישב ויאכל איתו ארוחת ערב, יישב ויאכל איתו ארוחת צהריים, אנחנו נעשה שינוי מאוד משמעותי בכל העולם הזה של הבדידות.
יפעת קריב: אני חושבת שמפה צריכה להיות קריאה למעשה אופרטיבי, גם בנושא של השוויון בנטל וגם לתוך בתי הספר ואנחנו יכולים לשנות את המערך הפסיכולוגי הנפשי הזה בעבודה שהיא לא כזאת דורשת משאבים כספיים, כמו הנושאים האחרים שדיברנו עליהם לפני שעה, או שמתנהלים בחדר ליד.
עמרם מצנע: אולי זה באמת המקום לבקש מדוד קורן, מנכ"ל ער"ן, לומר כמה מילים.
<דוד קורן: תודה, חבר הכנסת מצנע ולך, יפעת קריב, על ההזמנה, ותודה, רוני.
<דוד קורן: אני חושב שזה היה מאוד מרשים, מה ששמענו עד עכשיו.
<דוד קורן: אני רוצה טיפה להרחיב את היריעה לכיוון - - -
עמרם מצנע: להרחיב, אבל בקיצור.
<דוד קורן: תמיד בקיצור, במובן הצר של המילה.
<דוד קורן: אנחנו פוגשים בשירות חדש שהקמנו השנה בסיוע, חשוב להדגיש, של משרד הרווחה והחברה להשבת רכוש, בסיוע אמנם צנוע, אבל סיוע, קו מיוחד לניצולי שואה והסיבה שהקמנו את הקו המיוחד זה כדי שניצול השואה, באשר הוא, יידע שהשירות הזה מיועד לו, לא בגלל שיש לו בעיות מיוחדות ולא בגלל שהוא לא בסדר, אלא בגלל שהוא היה שם.
<דוד קורן: אנחנו פוגשים את האנשים בקו בבדידות הכי קשה, ואני מוריד את הכובע גם בפני הילדים וגם הפרויקטים האלה.
<דוד קורן: אנחנו פוגשים גם אוכלוסיות שהן לא מועמדות לפרויקטים האלה, אנשים שלא יכולים לצאת מהבית בגלל הבדידות שהיא מחלה נורא.
<דוד קורן: יש לנו ניצולת שואה שאחרי חודשים הצליחה, תוך כדי שיחת טלפון, כשהיא מחובקת על ידי מתנדבת שלנו, מחובקת במובן המטפורי, לצאת בפעם הראשונה מהבית ולשבת עם הטלפון במשך עשר דקות בגן.
<דוד קורן: זו הייתה בשבילה חוויה שאי אפשר לתאר.
<דוד קורן: לאישה כזאת הפרויקטים האלה לא רלוונטיים.
<דוד קורן: אני פה קורא לכל מי שנמצא להעביר פשוט את המידע הזה, האנשים האלה, מידת הבדידות שלהם - - - והנושא, כמו שרוני אמר, זה לא תמיד מה שהיה שם, זה הרבה פעמים הקשר עם המשפחה, הקשר הקשה עם המשפחה, או הניתוק.
<דוד קורן: אלה אנשים שלמשפחה כבר קשה איתם.
<דוד קורן: וזה לא רק ניצולי שואה, אנחנו היום מדברים על ניצולי שואה.
<דוד קורן: אנחנו מוצאים את השירות הזה ככל כך חיוני ולכן אני מביא הנה את הצעקה הזאת.
<דוד קורן: 600 טלפונים בכל חודש והפרויקט הוא צעיר מאוד, של אותם אנשים שהבדידות הורגת אותם.
<דוד קורן: לא המחלות, לא הרנטה שלא הגיעה, פשוט הבדידות.
<דוד קורן: אז תודה רבה על ההזמנה ואתם מוזמנים להפיץ את המידע ולפנות אלינו, אנחנו נפיץ את זה לכל מי שצריך.
<דוד קורן: תודה לכם.
<יהודית גידלי: מה הטלפון?
<דוד קורן: הטלפון הוא 1201 תמיד, בכל טלפון, והקו המיוחד, אבל אפשר להגיע גם מ-1201, זה 1-800-241201.
<דוד קורן: אבל זה 1201 קל לזכור וזה מאוד פשוט.
<דוד קורן: זה גם ב-2 בלילה, גם ב-2 בבוקר, גם בשבת, זה היתרון של השירות הזה.
עמרם מצנע: ראובן מרחב.
עמרם מצנע: לשעבר מנכ"ל משרד החוץ והיום יושב ראש הוועד המנהל של ועידת התביעות.
יפעת קריב: שגם אתם יכולים כמובן להצטרף למיזם.
יפעת קריב: אני כבר סוגרת עסקה.
<ראובן מרחב: לא נעים לומר את המשפט הזה, רוני קלינסקי בוודאי יודע שוועידת התביעות הצטרפה למיזם הזה מזמן ומסייעת לקרן הרווחה מזה הרבה שנים.
<ראובן מרחב: היו שנים שוועידת התביעות הייתה אחראית ליותר מ-50% מהתקציב של קרן רווחה, אבל זה לא העניין.
<ראובן מרחב: אני מדבר בשם הסולידריות החינוכית והאנושית.
<ראובן מרחב: בשם אותה סולידריות חינוכית ואנושית הכספים שוועידת התביעות גייסה לדברים האלה התקבלו מרכוש של יהודים מזרח גרמנים שנספו בשואה וארגוני הייקים בעולם העמידו אותם לרשות ניצולי שואה נזקקים בתחום הרווחה והחינוך.
<ראובן מרחב: עם זה גמרתי את תשדיר השירות.
<ראובן מרחב: אני הגעתי לעניין הזה מפני שהוריי היו פליטי הנאצים שלא הצליחו להוציא את ההורים שלהם והם נשארו שם, והדבר הזה העיב על ילדותי ועל נעוריי ועל בגרותי ולכן אחרי 50 שנות שירות בשביל המדינה, אני עכשיו עוסק בעניין הזה.
<ראובן מרחב: אני חושב שהמסר האוניברסאלי של השואה, אם אנחנו לא נתמיד בו ובעוד 100 שנים אנשים לא יידעו מה הייתה השואה ומה הייתה המשמעות שלה, כל מה שאנחנו עושים כאן שווה מעט מאוד.
<ראובן מרחב: לכן המאמץ החינוכי של כולנו, כאן ובעולם, צריך להיות מאמץ מרכזי, ערכי, חשוב, מתוזמר ומתואם.
<ראובן מרחב: זה כולל את הסיוע למכונים הקטנים ולחיבור שלהם עם המכללות האזוריות.
<ראובן מרחב: כשאני אומר מכונים קטנים, אני מתכוון למשואה, למורשת, ללוחמי הגטאות, לחבר אותם עם המכללות האזוריות, בהכוונתו של משרד החינוך כדי שהם יוכלו את הדברים האלה לעשות גם בשטח.
<ראובן מרחב: 20% מהאוכלוסייה של מדינת ישראל הם לא יהודים, הם לא נחשפים לדברים האלה, אבל הם חיים במדינה שהיא מדינה יהודית שלא קמה בגלל השואה, אלא קמה למרות השואה.
<ראובן מרחב: אם אנחנו לא נעשה את זה, אנחנו חוטאים.
<ראובן מרחב: באותה מידה אנחנו צריכים לחשוב, וזה אנחנו עושים, אנחנו עכשיו בונים בעמל רב קרן בינלאומית, זה ייקח הרבה שנים, שתדאג לחינוך אוניברסאלי לשואה, לא רק בארץ, לא רק בבית ספר להוראת השואה של 'יד ושם', שהוא מוסד מפואר, אלא בעולם כולו.
<ראובן מרחב: מפני שאם הנכדים של האוקראינים ששיתפו פעולה והליטאים והלטבים וכל אלה, או בכל מקום בעולם, לא יידעו מה שקרה פה לפני 70 שנה, לא עשינו שום דבר, ולזה צריך לצרף את הערכים האוניברסאליים וזה מתקשר לעניין של הכחשת האנטישמיות והכחשת השואה, לא במובן שכל פעם שמישהו יורה עלינו אנחנו צועקים 'שואה', אלא במובן של המסר העמוק והאמיתי ואני קורא ליושב ראש הוועדה, עמרם מצנע, ידידי ומודעי משכבר הימים, לעמוס את הדבר הזה על שכמו ושוועדת הכנסת, יחד עם הלובי המצוין למען ניצולי השואה, יובילו את הדבר הזה בשנים הקרובות.
עמרם מצנע: תודה רבה לראובן.
עמרם מצנע: תכלת פרלמוטר.
עמרם מצנע: תכלת פרלמוטר כתבה שהיא פעילה בארגונים חברתיים, זמרת ותלמידת תיכון.
<תכלת פרלמוטר: כן.
<תכלת פרלמוטר: אני בת 15 מבית ספר קשת בירושלים.
<תכלת פרלמוטר: מה שכתוב פה על זמרת, זה אני שרה בכל מיני רחבות ירושלים ותורמת חלק מהכסף לניצולי שואה.
<תכלת פרלמוטר: זה נושא שמאוד חשוב לי ומאוד כואב לי.
<תכלת פרלמוטר: ובאמת אחד מהדברים הכי כואבים זה הבדידות של ניצולי השואה והנושא שנוגע בי.
<תכלת פרלמוטר: אבא שלי, שיושב פה, עלה לו רעיון מאוד מאוד טוב, לדעתי לפחות, איך לעזור לניצולי שואה בנושא הזה ואיך זה יכול לתרום גם לבני הנוער ולא רק לניצולי השואה.
<תכלת פרלמוטר: אז הרעיון הוא שילוב ניצולי השואה בבתי הספר על מנת להפר את הבדידות של ניצולי השואה וליצור קשר בין הילדים והמורים בבית הספר לבין ניצולי השואה/זקנים באופן כללי, אבל כאן זה נוגע לניצולי השואה באופן ספציפי, שייטיב עם שני הצדדים.
<תכלת פרלמוטר: איך עושים את זה?
<תכלת פרלמוטר: בכל בית ספר יהיה חדר שיהיה מיועד לניצולי שואה, מאובזר בהתאם, בחדר הניצולים ייצרו קשר אחד עם השני וייצרו חברויות חדשות.
<תכלת פרלמוטר: זאת אומרת אני מדברת לא רק על הקשר בין בני הנוער לבין ניצולי השואה, אלא גם על הקשר בין ניצולי השואה לבין עצמם.
<תכלת פרלמוטר: זו הזדמנות למפגש בינם לבין עצמם בתוך בית הספר, שמאגד בעצם כל מיני ניצולי שואה ביחד וזה יוצר ביניהם אפשרות לדבר אחד עם השני וליצור מפגש בינם לבין עצמם.
<תכלת פרלמוטר: מעבר לכך, הניצולים והילדים ייפגשו אחד עם השני בכל מיני צורות.
<תכלת פרלמוטר: בהתחלה בית הספר יארגן מפגשים מאורגנים, בשביל שהילדים יוכלו להכיר את ניצולי השואה ושייצור להם רצון להמשיך את זה גם באופן עצמאי, גם לאחר שעות הלימודים, בהפסקות, שהם גם יבואו מעצמם.
<תכלת פרלמוטר: יחגגו ביחד חגים בבית הספר, יחגגו לניצולי השואה יום הולדת ביחד, כל מיני דברים כאלה של תשומת לב.
<תכלת פרלמוטר: הניצולים יהיו רשאים לשבת בשיעורים, יחד עם התלמידים, וללמוד ביחד, שזה גם משהו מאוד חשוב, לדעתי, שהניצולים נמצאים בשיעור.
<תכלת פרלמוטר: גם זה יכול להיות נחמד לניצולים, זה גם מראה לילדים שתמיד כיף ללמוד, זה נותן איזה שהיא מוטיבציה ואם לומדים ביחד אז אפשר לקחת את הנושא הלימודי גם אחרי שעות הלימודים, לדבר על זה, לעזור אחד לשני.
<תכלת פרלמוטר: ובהזדמנויות שונות ילמדו שיעורים מניסיון החיים שלהם ומהידע הרב בו הם מחזיקים.
<תכלת פרלמוטר: זאת אומרת יעבירו כל מיני הרצאות או שיעורים, בעיקר בהיסטוריה זה יכול להשתלב הכי טוב, מהידע שיש לכל ניצול שואה, מהחיים שלו, ממה שהוא עשה, מהידע שיש לו.
<תכלת פרלמוטר: אנשים מבוגרים, יש להם כל כך הרבה ניסיון חיים שחבל שהם לא יעבירו לדור הצעיר.
<תכלת פרלמוטר: הפעילויות הראשונות להיכרות ייבחרו בהתאם לרצון של הניצולים, התלמידים וההנהלה יחד, זה יהיה משהו שיסכמו ביחד.
<תכלת פרלמוטר: לאחר שהתלמידים כבר יכירו קצת את הניצולים הם ירצו להיפגש איתם בעצמם ומיוזמתם, יבואו להיות איתם בהפסקות, ילמדו איתם מיומנויות מחשב, מה שכבר נגענו פה, יכתבו או יצלמו את סיפור החיים שלהם.
<תכלת פרלמוטר: כאלה שאין להם משפחה ואין להם מי שיתעד את הסיפור שלהם והם כן מעוניינים בזה, אז תהיה להם את האופציה הזאת.
<תכלת פרלמוטר: הם יכתבו ביחד ספר מתכונים, יסרגו, יקראו ביחד עיתון וידברו על אקטואליה ומה שלא רוצים, יש אלף ואחת סוגי פעילויות נחמדות שאפשר לעשות.
<תכלת פרלמוטר: ורעיון שהיה לי, במהלך שעות הלימודים, שלא יהיה ריק מדי לניצולי השואה מתלמידים, אז אפשר שבית הספר ייתן לכל תלמיד מספר שעות, שעה, שעתיים, כמה שיהיה אפשרי, שעל שעות הלימודים הוא יוכל ללכת לחדר של ניצולי השואה ולהיות איתם שם.
<תכלת פרלמוטר: על שעות הלימודים, אבל שיש לו מספר שעות מוגבל שהוא יכול לעשות את זה, שזה דבר שיעודד גם, לעשות את זה על שעות הלימודים מדי פעם.
<תכלת פרלמוטר: וזהו.
עמרם מצנע: תגידי, תכלת, העלית את הרעיון הזה בבית הספר שבו את לומדת, בקשת?
<תכלת פרלמוטר: אני שלחתי אי-מייל למנהל, אי-מייל מאוד ארוך, מה שאבא שלי כתב זה ממש תמצות.
<תכלת פרלמוטר: אז שלחתי לו את זה ואני לא יודעת אם הוא הספיק לקרוא, לא יצא לנו לדבר על זה באמת.
עמרם מצנע: את צריכה שנעזור לך איתו או שאת מסתדרת?
<תכלת פרלמוטר: שלחתי לפני חודש, משהו כזה.
עמרם מצנע: תכלת, את תהיי מוכנה לשיר לנו שיר?
<תכלת פרלמוטר: יש למישהו גיטרה?
עמרם מצנע: תשירי בלי גיטרה.
<תכלת פרלמוטר: קשה לי בלי גיטרה.
<תכלת פרלמוטר: בדיוק אתמול שרתי שיר שכתבתי, הלחנתי במסגרת מקורות, שזה לכתוב ולהלחין שירים בהשראה מהמקורות היהודיים.
<תכלת פרלמוטר: מאוד מעניין.
עמרם מצנע: אבל זה לא נוכל לשיר איתך, אנחנו לא מכירים.
<תכלת פרלמוטר: נכון, זה בעיה.
עמרם מצנע: תבחרי שיר ואנחנו נצטרף אלייך.
<תכלת פרלמוטר: הבאנו שלום עליכם.
<תכלת פרלמוטר: יאללה, כולם מכירים.
<תכלת פרלמוטר: (שרים שיר).
עמרם מצנע: אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל הישיבה משודרת בערוץ 99.
עמרם מצנע: אז אולי מישהו רוצה לרקוד?
עמרם מצנע: איה בן נפתלי, מנכ"לית מכון משואה, בבקשה.
<איה בן נפתלי: קודם כל מילה לגבי פרויקט מחוברים.
<איה בן נפתלי: מכון משואה, הייתה לנו הזכות לפתוח את הפרויקט שמתנהל במשך שנתיים, אבל יום הפתיחה נעשה במשואה ואני רוצה להגיד לכם, אנחנו מקיימים 55,000 ימי סמינר בשנה והצוות שלנו ראה בקבוצה הזאת, גם במארגנים וגם בילדים, באמת קבוצה מאוד ייחודית.
<איה בן נפתלי: כשמדברים על קשר בין צעירים לבין ניצולי שואה, צריך לזכור שסיפור השואה של הניצול הוא אתגר קשה, גם למספר, כמובן למספר, אבל גם לשומע.
<איה בן נפתלי: בעיקר לשומעים צעירים כל כך, מדובר על תלמידי ט' ו-י', זה אתגר לא פשוט לשמוע סיפורים של סבל בל יתואר.
<איה בן נפתלי: נכון שזה לא כל מה שהם עושים, אבל היה נכון להכין אותם, וכך עשינו, לפני שהם התחילו בפרויקט הזה.
<איה בן נפתלי: משואה מקיימת זו שנה עשירית סקר של עמדות תלמידים בעקבות לימודי השואה והסקר, שהושלם ממש זה עתה, לפני שבוע, מונה למעלה מ-10,000 תלמידים מכל בתי הספר בארץ, פריפריה גיאוגרפית, פריפריה מרכז, תלמידים של קידום נוער וכיתות מחוננים, דתיים וחילוניים, כל קשת הגוונים, גם בית ספר ערבי.
<איה בן נפתלי: אחת השאלות שחוזרות מדי שנה בסקר היא מה משפיע בעיקר על עיצוב זִכְרון השואה של בני הנוער ואנחנו רואים זאת כבר שנה שביעית ברציפות של עדויות ניצולי השואה באחוזים מאוד גבוהים.
<איה בן נפתלי: השנה מדובר על 51% מבני הנוער שציינו את עדויות הניצולים כגורם המשמעותי ביותר עבורם ללימוד נושא השואה ורק אחריהם הפעילות במכונית השואה ולימודי ההיסטוריה בבית הספר.
<איה בן נפתלי: אם תשימו לב, אני לא יודעת אם רואים מכאן, המקום הנמוך ביותר בין 1% ל-2% מדי שנה בחמש השנים האחרונות הוא לטקסי הזיכרון, שמערכת החינוך משקיעה בהם הרבה מאוד משאבי כוח אדם ותשומת לב ובעצם בפועל התלמידים לא רואים בהם אלמנט שמשפיע על עיצוב זכְרון השואה.
<איה בן נפתלי: גם אם אנחנו מעמידים במשוואה הזאת את המסעות לפולין, אנחנו רואים שעדויות ניצולי השואה נתפסות כגורם ראשון במעלה ורק אחריו המסעות לפולין והביקורים במכוני השואה.
<איה בן נפתלי: אחר כך כל התחום שקשור לתקשורת וקולנוע ושיעורים פורמליים בבתי הספר.
<איה בן נפתלי: צריך לזכור שכאשר אנחנו עומדים בצומת המיוחד הזה שבו אנחנו מצד אחד אוחזים בידיכם, ניצולי השואה, ומהצד השני אנחנו מנסים לחפש את הדרכים הנכונות לדור הבא, איך להעביר את הנושא הכל כך משמעותי של הסיפורים האישיים של ניצולי השואה לדור השלישי, רביעי ולדורות הבאים, דרושה היערכות גדולה מאוד של מערכת החינוך להקמת תשתית שתעביר את הדברים, את הסיפורים האישיים של הניצולים, בשפה עדכנית, בדרך שתתאים להעברה שכבר לא תהיה כאשר לא יהיה לנו כבר זיכרון ביוגרפי נוכח במסגרות שלנו.
<איה בן נפתלי: ובנושא הזה אנחנו התחלנו לעשות מעשים.
<איה בן נפתלי: משואה, למשל, ערכה בשנתיים האחרונות 60 סרטים של חצי שעה כל אחד, מתוך העדויות המוסרטות של ניצולי השואה שנמצאים במאגרים שלנו, כתחליף למפגשים שהיו נהוגים במערכת החינוך ובצה"ל.
<איה בן נפתלי: אחד הנושאים שחוזרים שוב הוא כמובן הנושא, עד כמה זכרון השואה הוא אלמנט מרכזי בהוויה של בני הנוער פה.
<איה בן נפתלי: פה אנחנו רואים קטע מתוך סקר אחר, שנערך על ידי קרן אברט ב-2010.
<איה בן נפתלי: אם תראו, בפער הזמן, מ-98' ועד היום, 15 שנה, יש עלייה של 20% בעניין האישי שתלמידים מגלים, שצעירים ישראליים מגלים בנושא השואה.
<איה בן נפתלי: זה פער מאוד גדול, שהוא מוסבר באופן חלקי על ידי השיח שנוצר בעקבות המסעות לפולין, כי המסעות לפולין מעוררים, לדעתי, את השיח של הצעירים בדרך אחרת, גם בקרב אלה שלא נוסעים.
<איה בן נפתלי: צריך לזכור שגם בשנים שבהם יש מסעות גדולים במיוחד, מדובר על חמישית, רבע, מכלל שכבת הגיל של אותה שנה, זאת אומרת שמרבית בני הנוער אינם נוסעים לפולין.
<איה בן נפתלי: גם ראינו בשקף הקודם, בני הנוער רואים למשל בעדויות ניצולי השואה מקור לא פחות משמעותי לתפיסתם את נושא השואה מאשר המסעות.
<איה בן נפתלי: אבל אין ספק שעצם המסע תרם לשיח אחר אודות השואה והנושא הזה הפך להיות נושא שהוא מעין דבק מלכד בחברה הישראלית.
<איה בן נפתלי: אני לא רוצה לדבר על מדיניות החינוך בכלל, אבל בוודאי משנות ה-80 ואילך מדיניות החינוך העמידה את נושא השואה כקוד המרכזי התרבותי של האתוס הישראלי והייתה כאן, לדעתי, איזה שהיא כמיהה חברתית ללכד את השסעים הקיימים בחברה שלנו.
<איה בן נפתלי: אם מלחמת העולם השנייה נתפסת בעיני הצעירים כמשהו שקרה במאה שעברה, אירוע היסטורי שלא שייך להם - - -
עמרם מצנע: הוא באמת קרה במאה שעברה.
<איה בן נפתלי: זה אכן קרה, אבל השואה נתפסת כהווה מתמשך, השואה לא נתפסת כעוד אירוע היסטורי.
<איה בן נפתלי: לגבי הצעירים הישראליים, דרך אגב, בשונה מסקרים שנעשים בחוץ לארץ לגבי צעירים אחרים, נושא השואה הוא כאן ועכשיו, הוא מאוד נוכח.
<איה בן נפתלי: ונעבור לעוד אלמנט שמצאנו בסקר והוא, שוב, דבר שאנחנו רואים באופן הדרגתי שהולך ומשתנה לנגד עינינו, הזהות היהודית לאט לאט גוברת על אותם רכיבי זהות ישראלית קלאסיים שלהם אנחנו מכוונים.
<איה בן נפתלי: כמובן זכרון השואה, דיברנו עליו, הוא נמצא כאלמנט מרכזי, אבל כשאנחנו שואלים את בני הנוער, בעקבות לימוד השואה, מה בעיקר חשוב לך, חלק גדול יותר, 30%, דיברו על כך שחשוב להם להרגיש חלק מהעם היהודי, ורק 22% מנו ערכים שונים שמייצגים את הזהות הישראלית, כמו לחיות בארץ, להיות חלק מהחברה הישראלית ולשרת בצה"ל.
<איה בן נפתלי: אנחנו רואים את זה גם בשיח התרבותי שמשתנה לנגד עינינו לאורך השנים ויש יותר ויותר מיקוד בזהות היהודית על חשבון הזהות הישראלית.
<איה בן נפתלי: אני לא יודעת כמה זמן יש לי לפתח את זה, אבל זה נושא שהוא נושא מרכזי, לדעתי, היום, במערכת החינוך.
<איה בן נפתלי: ואולי מבין הנושאים שנסקרו, הנושא האקטואלי יותר הוא הנושא של התפיסה של החברה שלנו כחברה שסובלת מתופעות של גזענות.