GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שלמה אוחיון: עובד מח"ר בדרך כלל נדרש להכשרה של 3 שנים.
<שלמה אוחיון: אפילו הוא עולה כמעט ב-25 אחוז על המורה.
<שלמה אוחיון: מי נמצא מתחת למורים?
<שלמה אוחיון: סטאז'רים, חינוך משלים ורבני שכונות.
<שלמה אוחיון: זה בדיוק הדימוי של מעמד המורה במדינת ישראל.
<שלמה אוחיון: אם לא ישתנה, לא נמשוך את החזקים ואת הטובים ביותר למעמד ההוראה.
<שלמה אוחיון: וזה הענין שאנחנו רוצים להביא את הטובים ביותר לשלם להם ולקבל את התפוקה הטובה ביותר.
<שלמה אוחיון: לכן - -
<שלמה אוחיון: קודם כל, אדוני, אני מודה לך על הדיון הזה.
<שלמה אוחיון: ולכן, אנחנו צריכים לפנות גם לשר החינוך ולשר האוצר, להתערב כבר עכשיו ולא לחכות להסכמים חדשים.
עמרם מצנע: אני מזכיר, אנחנו במסגרת דיון מהיר כי עלו פה נושאים שכל אחד מהם שימש וישמש דיוני עומק יותר רציניים בנושאים השונים.
עמרם מצנע: תראו, אני לא הייתי רוצה שאנחנו נישמע פופוליסטים כי זה די פופולארי להגיד שהמורים צריכים יותר משכורת.
עמרם מצנע: אנחנו אבל חיים במציאות שבה אנחנו חיים, ואין ספק ש"אופק חדש" כבר השלים את הכנסת כלל המורים ו"עוז לתמורה" הוא בראשית דרכו.
עמרם מצנע: אין ספק ששתי התכניות האלה הן לא רק הסכמי עבודה, הן רפורמות מעמיקות בתהליך ההוראה שלנו, וכשמסתכלים על החלקים המלאים והחסרים של הכוס, יש גם על מה לברך ולהתברך.
עמרם מצנע: בענין הזה, דרך אגב, הוועדה עומדת לערוך דיון על לקחי ומסקנות "אופק חדש" בכלל ולא רק נושא השכר.
עמרם מצנע: אין בזה ספק.
עמרם מצנע: דרך אגב, זה גם שינוי מהותי ממורה או בדרך כלל מורה, שבאים ב-8:00 והולכים ב-12:00 ויכולים לנהל אורח חיים ולקחת את הילדים ולטפל בבית - -
עמרם מצנע: לא, בעולם הישן.
עמרם מצנע: עברנו למציאות שזה פרופסיה, שזה יום עבודה מלא שמחייב התאמות ויוצר לא מעט שינויים בתפיסת העולם.
עמרם מצנע: זה דבר טוב ונכון, זו לא איזו עבודה חלקית שעושים אותה ואחר כך מנהלים את שאר החיים.
עמרם מצנע: אבל זה מחייב, כמובן, גם שכר ראוי והוגן.
עמרם מצנע: נכון שהשכר של המורים שהם לוקחים בסופו של דבר הביתה הוא הרבה יותר גבוה ממה שהיה בעבר אבל עדין, אל מול השינוי המהותי ביום העבודה השלם, בפעילות לא רק בתוך בית הספר של ה-36 שעות אלא ממשיכים לקחת עבודה הביתה, ובהרבה מאד מבתי הספר המנהלות והמנהלים דורשים הרבה יותר ישיבות ואספות וימי עיון מאשר הסכם העבודה מתיר.
עמרם מצנע: לכן, יש פה בהחלט בעיה, בעיקר שאנחנו נמצאים בתקופה שבה באמת מנסים לקדם בצורה משמעותית את מקומו של המורה בתוך המעמד החברתי.
עמרם מצנע: אני חושב שאפשר לעשות כמה דברים: 1.
עמרם מצנע: להחזיר חזרה את התמריצים למורים שהולכים לעבוד במקומות שנחשבים לקשים, בין אם זה פריפריה גיאוגרפית או בין אם זה בתי ספר מוחלשים.
עמרם מצנע: התחום הזה של התמריצים נעצר כבר לפני 5,6 שנים והוא היום לא יעיל כי מי שמקבל אותו זה בעצם מורים שכבר עשו את המהלך שבזכותו הם קיבלו את התמריץ אבל מכורח הנסיבות הם ממשיכים לקבל את התמריץ, ומורים חדשים שמצטרפים למקצוע ההוראה או מוכנים לשנות את מקום המגורים שלהם, את מקום הפעילות שלהם, לא זכאים לתמריצים.
עמרם מצנע: דבר שני – יש היום גם בהסכמי "אופק חדש" ובעיקר ב"עוז לתמורה", יש מערכת תמרוץ גם מוסדית, כלומר לבתי ספר, שזה כבר הופעל השנה בפעם הראשונה וגם אישית, שאמור להיות מופעל בשנה הבאה אני מבין, עם כל הבעייתיות שיש בענין התמרוץ, ואנחנו נעסוק בזה די בקרוב אבל זה בהחלט חלק מהתהליך של תמרוץ מיקום שירות, דרישה למורים נדרשים, מקצועות נדרשים וכמובן, הצטיינות.
עמרם מצנע: אלה שלושת המסלולים ואני חושב שההעמקה בתחום הזה, ההרחבה בתחום הזה, שהיא איננה לכלל המורים היא בהחלט בכיוון הנכון, אפשרית, וצריך בה לנהוג.
עמרם מצנע: נושא של מורי קבלן, שהעלתה חברת הכנסת יחימוביץ, אנחנו נעלה אותו אצלנו לדיון, הוא לא פשוט.
עמרם מצנע: אנחנו מכלילים במונח "מורי קבלן" תחומים שהם לא בדיוק מורי קבלן ולכן, צריך לעשות אצלנו דיון כדי לפרק את החבילה הזאת כולה ולראות מה זה באמת מורי קבלן, שעושים בדיוק את אותה עבודה שעושה מורה ועובדים לידו וראוי שייכנסו לתוך המערכת, ומה זה תחומים אחרים של חינוך משלים בנושאים מסוימים, בתחומים מסוימים, בחלונות זמן מסוימים וכל מה שקשור בזה.
עמרם מצנע: להערה שנשמעת כל פעם מחדש על ימי העבודה של המורים – זה דינה גם של המערכת האקדמית גם במכללות ובאוניברסיטאות, אז תכף יגידו לי שזה משהו אחר כי שם שעות הנוכחות וההוראה הפרונטאלית הן ללא השוואה בכלל מבחינת הדרישות ממרצה בכיר ומרצה זוטר, וכמובן גם רמת השכר שלו.
עמרם מצנע: אז בואו נראה באיזה עולם ובאיזו מציאות אנחנו חיים.
עמרם מצנע: המורים היום הם רובם אקדמאים, אם לא כולם.
עמרם מצנע: הם בעלי תואר ראשון, חלקם הגדול מאד בעלי תואר שני, ובהחלט ראוי שנשווה אותם לא לימי העבודה של עובדי הציבור בכללותם אלא למערכת האקדמית שעומדת במקום אחר גם ברמת השכר וגם בימי הלימוד, כי זה טיבו של המקצוע של ההוראה.
עמרם מצנע: הוא מקצוע שוחק, דרך אגב, הרבה יותר מעבודה פיסית.
עמרם מצנע: לעמוד מול כיתה, והגננות, דרך אגב, התהליך שם הרבה יותר קשה כי אין לה חדר מורים, שהיא הולכת פעמיים שלוש במשך היום לשבת ולהינפש.
עמרם מצנע: היא בגן מפתיחת הגן ועד סגירתו בפעילות שוטפת.
עמרם מצנע: אנחנו מסיימים דיון מהיר.
עמרם מצנע: אנחנו נעשה דיון גם על עובדי קבלן, גם על נושא תמרוץ עובדי הוראה, נושא שה-מ.מ.מ עשה רק לאחרונה עבודה על זה.
עמרם מצנע: אני מקווה מאד שבהחלט נוכל לקדם את מעמד המורה.
עמרם מצנע: יש היום הרבה מאד תכניות שמעודדות אנשים מוכשרים, ממקצועות שונים, לעבור ולהיכנס למקצוע ההוראה.
עמרם מצנע: אנחנו במסגרת "דיון מהיר" שהגישה חברת הכנסת יפעת קריב במזכירות הכנסת, כשהנושא הוא משמעות חינוך מיני בבתי-ספר; היבטים אחרים הקשורים למיניות ולהתנהגותם המינית של בני אדם, כגון: מניעת הריון, מחלות מין והימנעות מאונס.
עמרם מצנע: היוזמה של חברת הכנסת קריב – שתיכף אני אתן לה כמובן לפרט – נבעה כתוצאה מכך שכולנו נחשפנו למקרה באמת נוראי של אונס ילדה בת 12 על-ידי קבוצה גדולה של נערים בני 13, 14.
עמרם מצנע: זה אומנם לא מקרה ראשון אבל הוא מזעזע כאשר קצת נכנסים לתוך הפרטים ומבינים את האווירה סביב, מה שהביא אותנו לדיון באופן שבו מערכת החינוך מתייחסת, עוסקת ודנה בנושא.
יפעת קריב: תודה רבה לך, יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת מצנע, על קיום הדיון הזה.
יפעת קריב: אני חושבת שזה דיון מאוד מאוד חשוב, ולמעשה הסיבה שביקשתי את הדיון היא בעקבות המקרים האחרונים שבהם נחשפנו שוב למציאות מינית מעוותת שבה חיים הילדים שלנו.
יפעת קריב: ראשית, דיברתי ככה עם ילדיי.
יפעת קריב: יש לי שני ילדים במערכת החינוך, הגדולים, גם בכיתה ז' וגם בכיתה י' וגם עם חברים שלהם, הלוא בשבוע שעבר כל המדינה הייתה מזועזעת עד עמקי נשמתה מהאונס המזעזע שהזכרת, וניסיתי להבין מה הם יודעים – אם דיברו איתם בבית-הספר, מה הם למדו.
יפעת קריב: שאלתי: דיברו אתכם על המקרה שהיה?
יפעת קריב: מה דיברתם?
יפעת קריב: וכלום, בעצם לא הייתה שום חשיפה אקטואלית בתוך בית-ספר למה שקורה בזמן אמת.
יפעת קריב: רוב מה שהם ידעו, הם ידעו בעיקר מהפייסבוק.
יפעת קריב: שאלתי אותם: אז מאיפה אתם יודעים על המקרה הזה?
יפעת קריב: מהפייסבוק, מהאינטרנט, מהסמארטפונים, ועצוב היה לי לגלות שזה מקור הידע המרכזי בזמן אמת.
יפעת קריב: אני רוצה לומר, התכנסנו כאן לדבר על אונס ועל החינוך המיני, וזו מטרת הדיון, אבל אני לא יכולה שלא להתייחס לרצח המזעזע שהיה בסוף השבוע האחרון, של נאור אטיאס בן ה-16 בפתח תקווה.
יפעת קריב: ומבחינתי, זה לוקח אותי שוב למחויבות שלנו לחינוך, חינוך, חינוך, ושוב פעם חינוך – חינוך חברתי, חינוך בין-אישי, חינוך אנושי, אהבת הזולת, עזרה, תרומה, ראיית האחר.
יפעת קריב: הלוא בסופו של דבר נמצא קורבן שהוא ילד, שילדים אחרים בכלל לא רואים אותו, לא "סופרים" אותו, הוא לא נמצא שם, הוא מקור להתעללות ולרצח ולמוות.
יפעת קריב: אני לא מבינה מה קורה לנו כחברה.
יפעת קריב: שמעתי את האמא של הנער החשוד ברצח מתראיינת הבוקר, היא לא הבינה איך זה נפל עליה, ואני רוצה מהקשר המאוד מאוד חזק של הרצח לעשות אסוציאציה ולהתחבר אל הדיון הזה.
יפעת קריב: שמעתי את האימהות של הנערים שאנסו מדברות, והן לא מבינות איך זה נפל עליהן; שמעתי את האמא של הנערה בת ה-11–12 שנאנסה, והיא לא מבינה איך זה נפל עליה.
יפעת קריב: ואומנם החיבור הוא חיבור קשה, ואני שמה פה על סדר-היום, אבל גם הנערה שנאנסה חוותה סוג של מוות, בלשון המעטה, ואולי ידברו על זה אנשי המקצוע, אבל אני לא יודעת איך מתאוששים ממה שהיא עברה ואיך בכלל אפשר לחיות אחרי זה.
יפעת קריב: כל האימהות או כל ההורים חזרו לקו מאוד בסיסי שהם לא מבינים איך זה נפל עליהם ואיך זה קרה בבית שלהם ואיך זה קרה במשפחה שלהם.
יפעת קריב: ואני שואלת את עצמי היום מה הקשר בין ההורים לבין החינוך והאם קיים קשר.
יפעת קריב: האם ההורים צריכים לחנך, האם הבית צריך לחנך, האם בית-ספר צריך לחנך?
יפעת קריב: איפה הסמכות המחברת את שני העולמות הללו?
יפעת קריב: ואז אנחנו מגיעים לכאן, אל מערכת החינוך ולתפקיד שלה ולסמכויות שלה, ואנחנו כחברה היום כולנו מזועזעים, מזועזעים עד עמקי נשמתנו.
יפעת קריב: אני לא מבינה איך אפשר להתאושש ממה שקרה לפני שבועיים ואיך אפשר להתאושש ממה שקרה בסוף השבוע האחרון.
יפעת קריב: אני מזועזעת כאמא, אני מזועזעת כמחוקקת, כעובדת סוציאלית לשעבר, לא מבינה איך אפשר בכלל להכיל את הדברים הכול כך קשים האלה ולהמשיך לחיות הלאה, להמשיך במציאות שלנו.
יפעת קריב: אני חושבת שבאיזשהו מקום צריך לעצור, להתבונן ולהסתכל, ולחשוב מה עושים.
יפעת קריב: לפני שבוע התפרסם מחקר של ד"ר אביגיל מור ממכללת תל חי, היא מתעסקת בנושא של מיניות.
<הילה סגל: המחקר מ-2012.
יפעת קריב: אוקיי.
יפעת קריב: בשבוע שעבר זה התפרסם בכל מקום וכנראה שהמחקר שלה אקטואלי מתמיד, ואני ככה חוזרת לחינוך המיני בתוך בתי-הספר, היא במחקר שלה אומרת שמרבית בני הנוער היום שואבים את המידע המיני שלהם מתוך ערוצי הפורנוגרפיה שמגיעים אליהם בקלות מאוד מהירה דרך הסמארטפונים שלהם.
יפעת קריב: כל הנושא המיני היום הוא נושא מאוד מאוד מעוות – דרך הפייסבוק, האינטרנט, כל האתרים – ובעצם התפיסה שלהם הופכת להיות תפיסה לא פרופורציונלית, חסרת משמעות ותפיסה מעוותת של מין.
יפעת קריב: היא עוד אומרת במחקר שבעצם היום תופסים את האישה כחפץ, המיניות הפכה להיות אובייקט, חפץ, ויש עיוות שלם של כל התכנים המיניים.
יפעת קריב: וכאן בדיוק נכנס הנושא של החינוך המיני.
יפעת קריב: אחד מהדברים שחזרו עליהם הרבה, ואני רוצה לחזור ולהדגיש אותו, זה המושג יחסי מין.
יפעת קריב: שימו לב למושג הזה – יחסי מין.
יפעת קריב: איפה היחסים?
יפעת קריב: נשארנו רק עם המין.
יפעת קריב: אני חושבת שהמושג של יחסים הלך לאיבוד.
יפעת קריב: מין הפך להיות משהו מעוות, שמשיגים אותו בקלות, או בקושי אבל על-ידי זה שלוקחים חפץ ומנצלים אותו לצרכי מין.
יפעת קריב: כשאני הייתי ילדה היינו עסוקים ביחסים – חברות, לא חברות, פתק, אהבה, מתאהבים – היה עולם שלם שעסק ביחסים בין בני הזוג או בין שני ילדים, ולא עסק במין.
יפעת קריב: היום הם בכלל לא מבינים את הנושא של היחסים ומגיעים רק לנושא של המין, וצריך לדבר על זה.
יפעת קריב: אני שוב באמת מודה לך על הדיון הזה.
יפעת קריב: אני מאוד אשמח שבדיון נתכנס ונאמר שני דברים.
יפעת קריב: אחד, גם מה מערכת החינוך עושה, מה שנקרא בשוטף, אבל מה היא עושה בזמן אמת כי צו השעה מחייב אותנו להתמודדות בזמן אמת.
יפעת קריב: הקצב של המציאות הרבה יותר מהיר מקצב תוכניות הלימודים.
יפעת קריב: צריך לעצור ולדבר על זה.
יפעת קריב: האם המורות מקדישות את כל שיעורי החינוך שלהן בשבועות האחרונים לכל מה שקורה, מסוף השבוע המזעזע הזה לשלושה שבועות אחורה?
יפעת קריב: האם מדברים על זה?
יפעת קריב: ונשאלת השאלה, אולי הם מתביישים לדבר על זה, אולי זה מביך מורים מסוימים, אולי מביך לדבר על זה בבתים מסוימים, אז איך מתמודדים עם זה, כי כרגע איבדנו את היחסים, איבדנו את האהבה, איבדנו את החלק היפה של הרומנטיקה וזה הפך להיות משהו מעוות, קר וקשה, שהופך את זה לפגיעה באחר, לניצול, ומוביל בסופו של דבר למוות, תרתי משמע.
יפעת קריב: אני מודה לך על הדיון, זה דיון מאוד חשוב, ואני מקווה שנתחיל איזשהו שיח.
עמרם מצנע: דב, אתה רוצה עכשיו או שניתן קודם כול למשרד החינוך?
דב חנין: אני אשמח להגיד כמה מלים, יש לי דיון אחר כך.
דב חנין: אני מברך אותך, יפעת, על היוזמה של הדיון החשוב הזה, וגם אותך אדוני היושב-ראש, על כינוס הישיבה הזאת.
דב חנין: אנחנו נמצאים במשבר.
דב חנין: אנחנו נמצאים במשבר כללי בחברה הישראלית, שהוא משבר תרבותי וערכי, והוא מתבטא, כמו שאמרה חברת הכנסת קריב לפניי, ביחס לבני אדם כאובייקט, שהוא איזושהי תופעה כללית שקיימת אצלנו; חברה שהולכת ונעשית יותר ויותר אלימה, כוחנית; חברה מכל הבחינות חסרת גבולות – גבולות ביחסים שבינינו לבין עצמינו, גבולות שבינינו לבין אנשים אחרים, כמובן התופעה הקשה והמאוד מאוד בעייתית הזו של הפורנוגרפיה והפריצה שלה בכל המישורים.
דב חנין: וכשאנחנו מדברים על תפקיד מערכת החינוך במציאות הזו, אנחנו צריכים להתחיל ממה שגם אמרה חברת הכנסת קריב לפניי.
דב חנין: בני הנוער היום עוברים איזשהו סוג של הפצצת מסרים שבהם מערכת החינוך היא רק היבט אחד, אולי לא הכי חשוב ולא הכי מרכזי.
דב חנין: אנחנו לא מדברים על זה שבני הנוער גדלים לתוך החברה דרך מערכת החינוך אלא שהם גדלים לתוך החברה במגוון מערכות של סוציאליזציה מאוד מעוותת, ומערכת החינוך היא רק חלק מתוך המפה הכללית הזאת.
דב חנין: אנחנו לפני כשבוע ראינו בכנסת סרט שהוא מאוד קשה אבל מאוד מומלץ לצפייה, סרט ישראלי שנקרא "שש פעמים".
דב חנין: אני חושב שמאד כדאי לחשוב במערכת החינוך איך עושים שימוש מושכל בסרט הזה.
דב חנין: הוא סרט לא פשוט, לא קל, אבל שימוש מושכל בסרט הזה תוך כדי דיון ובחינה וניתוח של מה קורה שם, מאוד מאוד יכול להועיל.
יפעת קריב: בטח לכיתות י"א-י"ב.
דב חנין: בטח לכיתות י"א-י"ב, בוודאי.
דב חנין: מה מערכת החינוך יכולה לעשות במצב הזה?
דב חנין: קודם כול, נקודת המוצא שלי, שמערכת החינוך חייבת לפעול במצב הזה, וגם יכולה לעשות במצב הזה, אבל כדי שהיא תעשה משהו במצב הזה, קודם כול צריך להבין שאנחנו אכן במשבר.
דב חנין: צריך להבין שאנחנו לא מדברים פה על איזשהן תופעות שהן בשולי ההתייחסות אלא על משהו מאוד מאוד מערכתי שלקוי פה.
דב חנין: מקרה הרצח שהוזכר בתחילת הדיון הוא כמובן מקרה קיצוני של תופעה שאנחנו רואים את הביטויים הפחות קיצוניים שלה באופן כמעט רווח – את האלימות, את ההשתכרות, את אובדן הגבולות, את הפעלת הכוח ביחסים בין-אישיים בין בני נוער.
דב חנין: מערכת החינוך קודם כול חייבת להבין שאנחנו נמצאים במשבר.
דב חנין: מערכת החינוך חייבת להבין שהתייחסות לשאלות האלה היא הגרעין של העניין.
דב חנין: אנחנו צריכים לחזור קדימה, אם תרצו – זה לא לחזור אחורה – לחזור קדימה מאותה מציאות שבה מערכת החינוך התעסקה כל הזמן במדידה ובמדדים ובמבחנים, לחזור להבנה שקודם כול התפקיד הוא להתייחס לבני האדם הצעירים האלה כבני אדם שאנחנו רוצים שיגדלו בצורה נכונה ומאוזנת לתוך החברה שלנו.
דב חנין: ואדוני היושב-ראש, אני בנקודה אחרונה רוצה לסיים.
דב חנין: יש חשיבות מאוד גדולה לחיזוק כל המנגנונים והמערכות של החינוך הלא פורמלי.
דב חנין: תנועות הנוער, אני מבין שהשבוע תושק שדולה בנושא הזה.
דב חנין: אני חושב שהיחלשותן של תנועות הנוער היא אחת התופעות המדאיגות, הבעייתיות.
דב חנין: לא הכול ניתן לטיפול במסגרת של בית-הספר.
דב חנין: קהילה של בני נוער, כשהיא קהילה שמתבססת על ערכים נכונים, מתקדמים, ראויים, שוויוניים, אנושיים, היא כלי מאוד מרכזי לתיעול האנרגיה והביקורתיות והרצון של בני נוער לעשות דברים אחרת, לכיוונים החיוביים.
<הילה סגל: קוראים לי הילה סגל, אני עומדת בראש היחידה למיניות ומניעת פגיעה בשירות הפסיכולוגי הייעוצי של המשרד.
<הילה סגל: נמצאים אתי פה משה אלון, מנהל שפ"ח, שירות פסיכולוגי-חינוכי בתל-אביב; נטע, ענת, סוריידה, יועצות במערכת החינוך.
<הילה סגל: אני אשמח להציג מצגת קצרה שבה אני אשתף אני חושבת גם בעשייה אבל גם במורכבות.
<הילה סגל: אני מקווה שתתאפשר ההזדמנות להביא את הדברים במורכבות שלהם.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שגם כאן, אם היינו עושים איזשהו דיבור על מיניות, היו דעות חלוקות של מה ראוי להביא ומה לא ראוי להביא.
<הילה סגל: כשאנחנו נכנסים לכיתה ואנחנו מדברים על חינוך מיני בתוך כיתה – לא עם קבוצות ממוקדות, לא עם ילדים ברמות סיכון כאלה או אחרות – אנחנו עומדים בפני מיקרוקוסמוס של מדינת ישראל, עם כל מה שמשתמע מזה, וצריך לקחת את זה בחשבון.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד עוד משפט, שמקרי הקצה בהחלט צובעים את התודעה של כולנו.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שבהחלט אנחנו שומעים גם בני נוער שאומרים – אצלנו המגע הוא מתוך אהבה, אנחנו כמהים לקשר, אנחנו מחכים עם יחסי המין – צריך לקחת גם את זה בחשבון, הם באופן טבעי מקבלים פחות כותרות.
<הילה סגל: בשבוע הבא מתקיים שבוע מערכת החינוך נגד אלימות מינית, הוא מתקיים מדי שנה כבר שנה שמינית, ובשבוע הבא הוא נקרא "אחרי ככלות הכול והתמונה" והוא עוסק בנושא של להתבגר במרחב של תכנים מיניים ושל פורנוגרפיה.
<הילה סגל: אני רוצה להתחיל ממש בכמה משפטים על ההבדלים - מה זה החינוך המיני, ואני לא מדברת על השיעור אלא על המציאות, על ההתבגרות – בין הדור של המתבגרים לבין, כמו שציינה כאן חברת הכנסת, המבוגרים, ולהגיד שבעבר הייתה תפיסה אחת מאוד ברורה של איך נראית זוגיות ומה זה מיניות ואיך נראים חיי משפחה, ולטוב ולרע, היום בני נוער עומדים בפני מגוון של אפשרויות, הם רואים מודלים שונים, הם רואים צורות חיים שונות, ובהחלט אין איזושהי אופציה שיטתית אחת.
<הילה סגל: אנחנו מדברים על מיניות בשיח הציבורי לעומת בעבר השתקה ושיח מאוד מוצנע, שהיו חלק מחינוך למיניות, ככה התייחסו למיניות, כאל משהו שנמצא בדל"ת אמות, עם כל מה שמשתמע מזה.
<הילה סגל: אחד הדברים שמשפיעים אוטומטית, שהוא תוצר של שני הדברים האלה, שבעצם היום החשיפה היא חשיפה לתכנים – אנחנו יודעים להגיד את זה כולנו, כאנשי מקצוע – בלי בהכרח שיש הבשלה התפתחותית, רגשית, גופנית.
<הילה סגל: האינפורמציה מגיעה שם בצורה לא מותאמת הרבה פעמים, ואז גם כל היכולת לתזמן – אנחנו פוגשים כל הזמן מחנכים ויועצות שאומרים: אני נכנסת לתוך כיתה, ילדים בכיתה ה'-ו', חלק מהילדים מאוד עסוקים בזה, חלק מהילדים בכלל לא נמצאים עדיין בכיוון, איזה סוג של התערבות אני עושה, מה מתאים?
<הילה סגל: זאת אומרת, יש פה באמת מורכבויות שהן חלק מהחשיפה לתכנים ומהקושי לתזמן מתי עושים את ההתערבות.
יפעת קריב: למרות שמקרה האונס האחרון שוב מחזיר אותנו לכיתות ה'-ו', בין אם נרצה ובין אם לא נרצה.
יפעת קריב: אף אחד מאתנו לא דמיין שילדים בני 12 עד 14 יאנסו ילדה בת 11–12.
<הילה סגל: אבל אז השאלה, אחד הדברים שעושים מחנכים בכיתה, במקומות שהם עושים – כי את סיפרת על הילדים שלך ששם לא נעשה, וזה בהחלט מטריד ומדאיג – אבל אני חושבת שבהחלט בכיתות ה'-ו' תשאל את עצמה מחנכת, ובצדק, עד כמה הילדים שמעו על המקרה, כמה הם ערים לו, באיזו מידה אני חושפת אותם, ואלה באמת דילמות ראויות.
<הילה סגל: אין פה איזושהי החלטה גורפת.
יפעת קריב: אבל - - -
עמרם מצנע: רגע, יפעת, אי-אפשר כך.
עמרם מצנע: כשמו של "דיון מהיר" הוא מהיר והזמן שלנו הוא קצר.
עמרם מצנע: בואי נשמע אותה ואחר כך תוכלי להתייחס.
<הילה סגל: אני מבטיחה להגיע למורכבויות, הן רבות.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שהמדיניות שלנו – ובאמת, אני חושבת שלכולנו יש משאלה - דובר פה על הסרט "שש פעמים", ישנם מדי פעם כלים כאלה ואחרים, יש לנו איזה משאלה שאנחנו, אני אגיד את זה בוטה, נבוא עם איזה "בום" לילדים על הראש, ואנחנו יודעים גם מניסיונות העבר שבהם הביאו מכורים נקיים לבתי-הספר או לקחו לבית לוינשטיין, אנחנו יודעים שהפטיש בראש הזה, האפקטיביות שלו מאוד מוגבלת.
<הילה סגל: אין תחליף לעבודה שיטתית מתמשכת, ואני תיכף אתייחס גם לארגונים, אנחנו אתם בחשיבה והיוועצות, ואין לנו התנגדות לכניסה של ארגונים רציניים, אבל היא לא באה להחליף את העבודה השיטתית והמתמשכת.
<הילה סגל: חינוך מיני הוא חלק מחובה היום.
<הילה סגל: הוא חובה היום בתוך בתי-ספר יסודיים – תיכף אני אראה בדיוק את הנושאים ביסודי, בחטיבה, בחטיבה העליונה – הוא חובה היום כחלק מהשיעורים בתוך תוכנית הליבה של כישורי חיים, ואנחנו גם מחייבים התייחסות למקרי אקטואליה כשהם נוגעים בכיתה.
<הילה סגל: מעגלי ההתייחסות יהיו שונים, בין ילדים שמכירים, בין המקרה של רשות שבה קרה המקרה, בין יישוב שמרוחק.
<הילה סגל: ההתייחסות וההתערבות יהיו שונות בהתאם לקרבה.
<הילה סגל: יש לנו אתר שנקרא שפ"ינט והרבה פעמים בעקבות אירועים, אנחנו מעלים לשם התייחסויות ונקודות לעבודה בתוך הכיתה, ואנחנו יודעים מכניסות של אנשים לאתר על ההיענות לדבר הזה.
<הילה סגל: כן, אנחנו רוצים להקנות לתלמידים מידע אמין על המיניות, אנחנו רוצים להגיד שמיניות, כשהיא חלק מיחסים, היא משהו טוב, היא משהו בריא.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד לכם שאחד המחירים שמשלמים היום ילדים ובני נוער זה הקצה השני - זה התנהגויות שהן התפתחותיות, לגיטימיות - שמייד מוגשת תלונה במשטרה, מייד נחשדות כפגיעה מינית, והרבה פעמים חלק מהאנשים שלנו, אנשי שפ"י, פסיכולוגים, יועצים, צריכים להגיד: רגע, עוד לפני שאנחנו נותנים לזה כותרת של פגיעה מינית, בואו רגע נזכור, ילדים צעירים, בואו רגע ננסה לעבוד חינוכית לפני שאנחנו תולים בכיכר העיר.
<הילה סגל: עוד פעם, אני לא מדברת על מקרי הקצה.
<הילה סגל: סיפרה לי הבוקר מישהי על ילד בכיתה ד' שעבר ונגע, שני תלמידים בכיתה ח' שיצאו לסרט בפעם הרביעית שהם נפגשים והוא הכניס יד לתוך המכנסיים, היא נתנה לו סטירה ותלונה במשטרה.
<הילה סגל: אני מדברת על תגובות קצה של מצד אחד לא להתייחס ברצינות לאירועים שהם אירועים קשים, ומצד שני לעשות אירוע גם מהתנהגויות שהן התנהגויות שצריך בעיקר עבודה חינוכית איתן.
<הילה סגל: אני רוצה לעבור – זה דיון קצר – אני רוצה שתסתכלו על תכנים שאנחנו עוסקים בהם.
<הילה סגל: התוכנית שלנו מהיסודי ועד סוף ט' היא תוכנית של מערכים כתובים.
<הילה סגל: בתי-הספר לא מוכרחים לעבור מערך-מערך אבל המערכים הם לשירותם והנושאים הם נושאי חובה.
מסעוד גנאים: מי מעביר את התוכניות האלה?
<הילה סגל: אני כבר אתייחס, כן.
<הילה סגל: לפני שנה יצא חוזר מנכ"ל שמחייב העברה של התכנים האלה גם בעל-יסודי.
<הילה סגל: קשיים.
<הילה סגל: יש קושי אוניברסלי, כן, של הורים ושל מחנכים.
<הילה סגל: הנושא של מיניות הוא מביך, הוא קשה.
<הילה סגל: אמרה לי מנהלת, לא משנה מה אני אגיד, יהיה מישהו שיגיד שאני לא בסדר – או שאני פוריטנית מדי, או שאני להיפך, חושפת את הילדים ומשחיתה אותם.
<הילה סגל: ואנחנו רואים את זה, אנחנו קיבלנו השבוע מכתב לפניות הציבור על אמא שמבקשת שהבת שלה לא תלמד חינוך מיני כי זה חושף אותה, ילדה בכיתה ו'.
<הילה סגל: התגובות הן תגובות מורכבות והעיסוק בחינוך מיני הוא באמת משהו שצריך ליווי והוא לא פשוט.
<הילה סגל: ההכשרה וההדרכה – ואני חייבת להגיד שכשהמקרים קורים המשאבים שלנו לא גדלים – אנחנו מתנהלים עם אותם משאבים, בטח משה יוכל להוסיף על זה, והתייחסות לזה שבאמת זמן המורה שלנו הוא מאוד מוגבל.
<הילה סגל: הם צריכים לעשות אלף ואחד דברים בתוך המרחב הזה.
<הילה סגל: בתוך השיעורים יש כמובן את החלק הלימודי אבל גם בתוך שיעורי חינוך המאוד מוגבלים הם נדרשים לעשות הרבה מאוד דברים.
<הילה סגל: אנחנו חושבים ומתייעצים עם אנשים מהאקדמיה, עם גופים בולטים, ציינתי כמה מהם כאן, כדי באמת לראות ולהתפתח.
<הילה סגל: לקראת שבוע המערכת שהתקיים בשבוע שעבר אנחנו כתבנו מערכים משותפים עם מרכזי הסיוע לנפגעי תקיפה מינית; אנחנו מקיימים כנס עם הסרט "שש פעמים", עם דלת פתוחה; אנחנו עובדים עבודה קבועה עם חוש"ן, עם הוועד למלחמה באיידס, בהחלט יש תרומה מאוד גדולה לעבודה המשותפת.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד מי האנשים האלה שעושים.
<הילה סגל: להגיד שבאופן עקרוני היום, כל יועצת חינוכית שנכנסת למערכת, חלק מרישיון הייעוץ שלה הוא למידה של הנושאים האלה, זה משהו של חמש השנים האחרונות.
<הילה סגל: יש לנו יותר ויותר יועצות בכלל, ויותר ויותר יועצות שלמדו, שמכירות, שיודעות ושחלק מהגדרת התפקיד הברורה שלהן זה גם התכנים האלה.
<הילה סגל: היחידה שלנו, היחידה למיניות ומניעת פגיעה, שמכילה פסיכולוגים ויועצים, לפני שנה וחצי הכפילה את מספר האנשים שלה.
<הילה סגל: זה אומר שיש לנו היום יועצים ופסיכולוגים מומחים בתחום מרמת הגולן ועד אילת, שבעצם מטרתם, מעבר לזה שאנחנו מחייבים ומעבר לזה שאנחנו עושים סקר שבודק את היישום, המטרה שאנשי המקצוע האלה של היחידה יתנו יד לבתי-הספר ויעזרו להם להתמודד עם המורכבות הזאת, ובאמת להגיד שאנחנו עסוקים בלראות איך מיישמים.
<הילה סגל: אני אשמח שתיתן אפשרות לעשות איזשהו "זום אין" לתוך שיעורים, מה נעשה עם התלמידים, איך עובדים עם היועצים, מה נעשה בשירות הפסיכולוגי, אני אשמח שחבריי יציגו.
עמרם מצנע: אני מורה בכיתה ו'.
עמרם מצנע: התעוררתי בבוקר, או בבוקר שאחרי, של הכותרות הגדולות האלה בעיתונים והכיסוי הטלוויזיוני.
עמרם מצנע: האם אני מקבל, מקבלת איזושהי הדרכה ממישהו מה לעשות בכיתה?
עמרם מצנע: לא לעשות כלום, כן לדבר על זה, לפתוח את זה?
<הילה סגל: אני אשמח – ענת, תוכלי להתייחס קצת לעבודה שלך?
עמרם מצנע: אני שואל את השאלה הספציפית למשל על המקרה הזה.
עמרם מצנע: הרי זו פריסה ענקית, ארצית.
<הילה סגל: של המון מורים, ובתוך קבוצת המורים העצומה הזאת יש מורים שזה כבר זורם להם בדם, והם ייכנסו לכיתה והם יעשו פעילות.
עמרם מצנע: אבל אני שואל האם יורד משהו מלמעלה בזמן אמיתי, שנותן איזו הדרכה למורה מה לעשות עם זה.
<הילה סגל: גם העניין של הנחיה מלמעלה, אני חושבת שגם כאן - - -
עמרם מצנע: לא הנחיה.
עמרם מצנע: ייעוץ.
<הילה סגל: אז כן, במקרים מסוימים במפורש.
<הילה סגל: למשל, גם במקרה שהיה עם פרשת הזמר המפורסם וגם במקרה שהיה בשבוע שעבר, העברנו המלצות, נקודות לדיון, הפנינו למערכים שאפשר להיעזר בהם, גם באתר של שפ"ינט וגם למדריכים שלנו שמנגישים את זה לאנשים בשטח.
<הילה סגל: במצבים מסוימים כן תיכנס היועצת, תכנס את המורים, יבוא פסיכולוג בית-הספר, יסייע.
<הילה סגל: שוב אני אומרת, יש את ההנחיות.
<הילה סגל: להגיד שאני יודעת שבכל כיתה זה קורה ברגע שיוצאת הנחיה להמלצה, זה יהיה נאיבי מדי.
יפעת קריב: או בכל בית-ספר אפילו.
יפעת קריב: בכל רשות.
<משה אלון: קודם כול, אני שמח שיושבים כאן בני נוער והם מקשיבים לשיח הזה, זה בעיני מאוד חשוב.
עמרם מצנע: תיכף נשמע את חלקם לפחות.
<משה אלון: אני קודם כול רוצה לחזק את הדברים של הילה, שבעיני הם מאוד נכונים וחשובים, לקחת את זה צעד אחד קדימה ואחר כך אני רוצה להגיע למושג שאני קורא לו "רשת ביטחון", שזה מה שאנחנו מנסים לעשות בתל-אביב, ולדבר על התפקיד של המורים והמחנכים שבעצם הייתי מאוד רוצה שנגיע למצב שהם יובילו את המהלכים האלה והם אלה שידברו עם הילדים כי הם נמצאים איתם כל יום.
<משה אלון: ואני מחזיר את זה אולי לתפקיד של המורה, לתפקיד של החינוך ולערכים, שבעצם הם צריכים לעשות את זה והם צריכים לדבר על זה, והתפקיד שלנו היועצים והפסיכולוגים הוא להוות איזושהי קבוצה שמדברת איתם ושומעת את הדילמות שלהם, נגיד בבוקר של יום כזה ששומעים על אירוע כזה, על החששות שלהם, על ההתלבטויות שלהם, על תגובות של הורים, כדי לקדם את השיח הזה בבית-הספר.
<משה אלון: אני יכול להגיד לכם שבתל-אביב לאחרונה פנה איזשהו גוף, נקרא לזה פרטי, להציע תוכנית לעבודה, חינוך למשפחה, הם קראו לזה.
<משה אלון: התוכנית כשלעצמה היא טובה אבל קודם כול העלויות הן רבות מאוד, זה לחלק כל כיתה לשניים, מכיתה י' עד י"ב, זה מסות אדירות, ואני לא מדבר על הלוגיסטיקה של כל זה.
<משה אלון: ובסופו של דבר, מעבר לעלויות, אני שואל: רגע, אבל איפה המורים?
<משה אלון: המורה יעמוד בצד?
<משה אלון: המורה יקשיב כשמישהו עושה את העבודה בשבילו?
<משה אלון: איזה מסר יכול לקבל ילד מזה?
<משה אלון: ואני לא בא עכשיו חס וחלילה להגיד על המורים שלא עושים את מלאכתם.
<משה אלון: קשה להם הדיבור, השיח הזה, הילה הציגה את זה, ואנחנו צריכים לשאוף, לאפשר לנו גם את המשאבים כדי שאני אוכל, מעבר לעבודה השוטפת הקשה שלי ושל הייעוץ, לפנות זמן לדברים האלה.
<משה אלון: וזה לא רק לחינוך לנושא המיני, זה לאלימות ולעוד ערכים, ואיך – בעיני הדבר הכי חשוב –זה בעצם נמצא בידיים של המורים.
<משה אלון: כל המקצועות שהמורים מלמדים בעצם נוגעים בדברים האלה – אם זה מורים להיסטוריה, אם זה מורים לתנ"ך, לספרות.
עמרם מצנע: אני רוצה לעצור אותך כי כל מה שאתה אומר – שוב, מאחר שהדיון הוא קצר – בסדר, זה הכול דברים כלליים.
יפעת קריב: קצר וחשוב.
עמרם מצנע: בעיר תל-אביב, בימים שאחרי הפרסום הכול כך מקיף, מה נעשה?