GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<סימה חדד: אסור להם אפילו לקלוט ילדי חוץ עד שהם לא נותנים מענה, קודם כל, לילדי הקיבוץ.
<סימה חדד: זאת אומרת, הם הפכו להיות מערכת רשמית.
<סימה חדד: יחד עם זאת, הורים שבוחרים – זה בדיוק כמו שהם בוחרים גנים פרטיים ורוצים מסגרת ארוכה יותר, ארוחת צהריים, חוגים - - -
<קריאה: חופשים.
<קריאה: כוח אדם.
<קריאה: ויותר כוח אדם.
<סימה חדד: חופשים וכולי, וגם יותר כוח אדם לעיתים – אני מדברת רק על ההורים שמקבלים חינוך חינם – ההורים האלה לא משלמים אם הם נשארים במסגרת הזו של השירות שאנחנו נותנים מ-07:55 עד 14:00.
<סימה חדד: מי שמקבל תוספת, מן הסתם בכל מסגרת אחרת הוא יצטרך לשלם.
<סימה חדד: זה נכון גם לגבי - - -
<קריאה: שמתוקצבים.
עמרם מצנע: מה שאומרת הגברת סימה חדד, שהורה ששולח את הילד לקיבוץ והקיבוץ אומר: תראו, אנחנו ניתן לך גם 08:00 עד 14:00 שזה הבסיס, אבל אתה תשלם מחיר גדול יותר.
עמרם מצנע: כי אנחנו נותנים גם את החופשים הגדולים, וגם את חנוכה, וגם את פסח.
עמרם מצנע: אני מבין שזאת הסיבה.
עמרם מצנע: והם יכולים גם לקחת יותר כסף או שזה?
<סימה חדד: זאת הסיבה שכל מסגרת פרטית אחרת, כולל צהרון או גן פרטי אחר יכול לגבות על השירות שהוא לא בתוך המערכת.
<סימה חדד: הבעיה היחידה שהשירות הזה לא מפוקח.
<סימה חדד: לא מפוקח.
<סימה חדד: זאת אומרת, אין לנו - - -
עמרם מצנע: כן, יש פה איזו בעייתיות.
<סימה חדד: יש פה בעייתיות - - -
<רותי אזרד: אבל הגברת סימה חדד, שתי הסיבות העיקריות שבכל אופן אנחנו שומעים בגנים זה באמת הקבוצות הקטנות בקיבוצים וכוח האדם הרב - - -
<סימה חדד: אם יורשה לי בסוף להתייחס לזה.
<סימה חדד: ללא ספק.
עמרם מצנע: כן, בוודאי, אני אתן לך בסוף.
<יהודית בן שלו: קוראים לי יהודית בן שלו, גננת בגן חוגלה, 4-3, בבית אליעזר בחדרה, מחוז חיפה.
<יהודית בן שלו: ורציתי להתייחס, קודם כל, אני באמת מצטרפת לכל מה שנאמר כאן.
<יהודית בן שלו: לא רוצה שוב לחזור על קשיים.
<יהודית בן שלו: רציתי לחשוב על איזשהו פתרון, וקודם כל גם לענות על השאלה ששאלת מקודם:
<יהודית בן שלו: האם יש הורים שרוצים להחזיר את הילדים לגן הפרטי?
<יהודית בן שלו: גם אם ההורים רוצים, דווקא בגלל כמות מצומצמת של ילדים שיש בגנים הפרטיים וריבוי הצוות, הם נתקלים בתופעה שרוב הילדים בני השלוש עברו לגני עירייה, והם שוקלים האם כדאי לשלוח ילד עם ילדים בני שנתיים או לשלוח אותו לגן עירייה.
<יהודית בן שלו: אז בסוף אני חושבת שהם עושים את השיקול הנכון ושולחים את הילד עם בני גילו לגן עירייה.
<יהודית בן שלו: וזאת גם סיבה שכרגע גם לא שוקלים לשלוח ילד לגן פרטי.
<יהודית בן שלו: שמעתי את כל חברותיי וחברי על כל הקשיים שאנחנו באמת נתקלים, ואני מצטרפת, אבל יש את הרצוי והמצוי.
<יהודית בן שלו: וזה נכון שהפתרון הוא באמת הכשרה – גם לנו, גם לסייעות.
<יהודית בן שלו: אני רוצה להגיד שבעיריית חדרה, באמת יש הכשרה לסייעות, יש תכניות, ובאמת יש גיבוי לגננות, יש תכניות פדגוגיות, ויש לנו ליווי של השירות הפסיכולוגי-חינוכי, וליווי של המפקחות.
<יהודית בן שלו: אנחנו לא לבד, אבל אנחנו לבד בשטח עם הסייעת – שני אנשי צוות עם ילדים קטנים וחמודים.
<יהודית בן שלו: ואני רוצה לציין שבאמת הגן שלנו הוא משפחה.
<יהודית בן שלו: משפחה גדולה, וכך אנחנו מרגישים.
<יהודית בן שלו: אני חשבתי דווקא שעד שיכשירו את כולנו, כראוי, זה לא מהיום למחר.
<יהודית בן שלו: גם אם יביאו צוות נוסף, עוד אנשים שיעזרו לנו בגן ויעבדו איתנו: עוד סייעת, עוד בת שירות, ויכשירו אותן – זה ייקח זמן.
<יהודית בן שלו: אני חשבתי דווקא שהסייעות הקבועות שלנו, יש להן די הכשרה טובה כדי לעסוק יותר אולי בפן הפדגוגי, וללוות אותנו יותר בפן הפדגוגי, הייתי מבקשת אולי סיוע יותר בפן הטכני להתחלה, עד שהדברים יתגלגלו ונגיע למצב הרצוי, שאולי מישהו שיבוא רק להחליף כשמפספסים, כי מפספסים הרבה.
<יהודית בן שלו: רוב הילדים באים כבר בלי טיטול, ואז צריך מישהו שמבחינה טכנית יעזור.
<יהודית בן שלו: טכנית שייפתח את כל הקופסאות ויחזיר אותן לתיקים, קופסאות האוכל.
<יהודית בן שלו: טכנית – לא יודעת, עוד עיניים: להסתכל בחצר, להסתכל במרחבי הפעילות.
<יהודית בן שלו: אלה ילדים שיושבים בכיסאות, האלה, הנמוכים, אבל הרגליים לא מגיעות לרצפה.
<יהודית בן שלו: ואני רוצה באמת לציין לטובת הבוגרים, שהם שנתיים איתנו – אנחנו 33 ילדים בגן עם ילד שילוב ללא סייעת, כי הוא ילד שמסוגל להיות ללא סייעת.
<יהודית בן שלו: רוב הילדים צעירים.
<יהודית בן שלו: כי מה שהשתנה זה ההרכב, זה האחוזים.
<יהודית בן שלו: תמיד היו לנו צעירים, אבל היו שלושה-ארבעה מול אולי 30 בוגרים.
<יהודית בן שלו: עכשיו, זה חצי-חצי ואפילו יותר.
<יהודית בן שלו: ואני באמת רוצה לציין ורוצה לשבח את הבוגרים, שבסוף היום יש לי איזה ארבעה-חמישה שנרדמים, והם מחזיקים אותם והם מחבקים אותם.
<יהודית בן שלו: ובאמת, והם דואגים להם.
<יהודית בן שלו: והגדולים מלבישים מעילים לקטנים.
<יהודית בן שלו: רק תחשבו על להלביש מעילים, וכובעים, וצעיפים, וכפפות ותיקים.
<יהודית בן שלו: רק להעמיס את זה על כל הילדים בסוף היום.
<יהודית בן שלו: למשל: בשבוע שעבר, עם הסערה הגדולה, אי אפשר לשלוח ילדים לא לבושים היטב.
<יהודית בן שלו: רק זה – כמה זמן וכמה עבודה.
<יהודית בן שלו: אז אני אומרת, רק אם יהיה מישהו שיעזור לנו טכנית עד שהכול יתפתח יותר מבחינה פדגוגית או חינוכית או לימודית.
<יהודית בן שלו: עד שנקבל את ההכשרה וגם הם יקבלו.
<יהודית בן שלו: רק סיוע טכני יעזור לנו מאוד-מאוד-מאוד.
<יהודית בן שלו: עד ההמשך.
<יהודית בן שלו: אחר כך כבר נדרוש אחרת.
<יהודית בן שלו: אבל זה יעזור אם בכל גן יהיה עוד מישהו שיעזור.
<עידית אביטל: שלום.
<עידית אביטל: ראשית, תודה על הזכות.
<עידית אביטל: עידית אביטל, גננת מבאר שבע.
<עידית אביטל: בגני 33 ילדים צעירים, כולם בני שלוש ופחות.
<עידית אביטל: אנחנו עם בת שירות.
<עידית אביטל: סייעת עם בת שירות.
<עידית אביטל: אני רציתי להתייחס קודם לדברי חברתי, לגברת רותי אזרד.
<עידית אביטל: הגברת רותי אזרד ציינה את הנושא של גננות חדשות שמגיעות מהמכללה מיד, ורציתי לציין משהו שנעשה במחוז שלנו, במחוז דרום: בתקופת החופשה, בחופש הגדול, נרתמנו כל המדריכות – אני גם מדריכת גננות – לאיזשהם ימי השתלמות לגננות החדשות וגם לגננות שמקבלות ילדים חדשים ולא ערוכות לכך.
<עידית אביטל: ומה שעשינו זה, פשוט הכנסנו את התכנים הנכונים.
<עידית אביטל: ועוד דבר התבקשנו מהמפקחות וגם מהמדריכות הארציות זה לקחת אלינו את הגננות החדשות ולהקשיב להן.
<עידית אביטל: הכול כאן מוצף.
עמרם מצנע: טוב, כולן בטח פה היו פעם חדשות.
<עידית אביטל: כן, רק שלנו לא הייתה המתנה הזו שהיום נותנים לסטאז'ריות וחונכות צמודות – לא היה לנו את זה.
<עידית אביטל: שחינו מעט לבד.
<עידית אביטל: היום אנחנו שוחות בליווי.
<עידית אביטל: אז אני ממש מקווה שהפרויקט המבורך הזה לא ירחיק אותן, כי באמת זה המקצוע.
<עידית אביטל: ואני תמיד אומרת שאין אף מקום, לא בכנסת ולא בשום מקום אחר, שבכל בוקר מגיעים ב-07:55, מחבקים לך את הרגל ואומרים לך כמה יפה אתה.
<עידית אביטל: זה רק שלנו.
<עידית אביטל: אני רק רוצה לציין, אני מברכת.
<עידית אביטל: השנה, עם כל הקושי ויש קושי, עם 33 ילדים קטנטנים, אני מברכת על העניין הזה, ואני שמחה להיות, אני לא ממעיטה בערכם של כישורי החיים.
<עידית אביטל: אנחנו מלמדים את הילדים לעשות את הדברים, ואני שמחה להיות חלק.
<עידית אביטל: אני רק אשמח שאלי מישהו כאן ייתן את הדעת, שהרשויות לא ייקחו על דעתן את הנושא של החלוקה הזאת של הגנים, של ההפרדה.
<עידית אביטל: אני רואה יתרון – עבדתי שנים רבות עם גילאי שלוש-ארבע, עבדתי גם עם בוגרים יותר, אבל עבדתי עם גילאי שלוש-ארבע וזה יותר קל.
<עידית אביטל: הייתי עם 35 ילדים בני שלוש-ארבע, וזה יותר קל מאשר שכל הילדים הם בני שלוש, וההתמודדות היא אחרת.
<עידית אביטל: ואם כבר והתחלנו את העניין הזה של גילאי שלוש, אז לפחות שהשנה הבאה, אני חושבת שמן הראוי הוא שלא אנחנו נקטוף את הפירות אלא כולם ביחד.
<עידית אביטל: הילדים ייהנו מזה שהם לא יצטרכו להסתגל שוב לגן חדש בתחילת השנה הבאה ולעבור שוב את ההסתגלות.
<עידית אביטל: זה רווח של כולם ביחד.
<עידית אביטל: וכן, גם אני אומרת שצריך להוריד את כמות הילדים, את מספר הילדים בגנים, ולהוסיף איש מקצוע וכמובן הכשרה.
<עידית אביטל: כבת שירות, אם זה המוצא, בנות שירות, אז שבנות השירות יעברו הכשרה.
<עידית אביטל: ואולי – לא אולי, בטוח, אם הן מגיעות לחינוך הן צריכות להיות המובחרות, האליטה.
<עידית אביטל: אולי כאן צריך לתגמל - - -
<זיוה יצחק: נכון - - -
שמעון אוחיון: הן לא עוברות הכשרה?
שמעון אוחיון: בנות שירות לא עוברות הכשרה?
<קריאה: יש להן סמינריון - - -
<עידית אביטל: לא.
<עידית אביטל: ואם אפשר גם לתגמל אותן ולומר להן - - -
מסעוד גנאים: אבל איזה סוג?
מסעוד גנאים: שמענו פה שטכנית, יעזרו מבחינה טכנית.
מסעוד גנאים: אז במה מדובר?
מסעוד גנאים: באיזו הכשרה?
<קריאה: להכיר צרכים - - -
עמרם מצנע: גם טכנית, כשאתה נכנס לעבוד אתה צריך הכשרה.
עמרם מצנע: היא לא אקדמית אבל - - -
מסעוד גנאים: כן, כן, גם זה צריך הכשרה - - -.
מסעוד גנאים: אבל כששומעים הכשרה, מהי?
<זיוה יצחק: בסיסית, בסיסית, הכשרה בסיסית.
<זיוה יצחק: בסיסית זה להאכיל את הילד - - -
<קריאה: לדעת מה זה - - -
עמרם מצנע: לא, לא, אי אפשר לשמוע את כולן ביחד.
מסעוד גנאים: זו שאלה לנו כדי שנדע על מה מדובר.
<עידית אביטל: אני יכולה לענות על השאלה?
<עידית אביטל: מבחינתי, הכשרה לבת שירות היא הכשרה של לדעת להגיע אל הילד, להקשיב לילד - - -
<קריאה: מה זה ילד?
<קריאה: בן שלוש - - -
<קריאה: הן לא תמיד מסוגלות רגשית כי הן באות - - -
<קריאה: הן ילדות בעצמן.
<עידית אביטל: גם.
<עידית אביטל: אבל אם כבר הן הגיעו למקום אז הן צריכות לקבל דברים בסיסיים של מבוא לפסיכולוגיה, כן; מה הצרכים של ילד בן שלוש, להבין את זה; להבין שלא אומרים כל דבר ליד ילד.
עמרם מצנע: תראו, בנות השירות שמגיעות הן מגיעות מרצונן, לא מציבים אותן, ואני לא חושב שצריך הכשרה אקדמית.
עמרם מצנע: צריך איזשהו שבוע של הכנה לאיפה הן מגיעות.
שמעון אוחיון: לא, לא - - -
מסעוד גנאים: קצת מודעות.
מסעוד גנאים: שתהיה להן מודעות.
<זיוה יצחק: - - - זו הבעיה.
<זיוה יצחק: אין התמדה שלהן.
שמעון אוחיון: אין מה?
<זיוה יצחק: פקידות - - -
עמרם מצנע: אבל אתן לא מקבלות עוד גננת שלישית, אתן מקבלות מישהי שתעזור בעיקר בנושאים הטכניים.
<אורית לובטקין: דיינו, כן.
<אורית לובטקין: שנקבל לפחות את זה.
עמרם מצנע: אם מישהו נכנס לגן ואין לו שום קשר לילדים, אז באמת זה לא מקומו.
<קריאה: זה בעייתי.
עמרם מצנע: הגברת סימה חדד, כן.
<סימה חדד: במשפט אחד, אני אתייחס לנושא של בנות שירות לאומי כי אני - - -.
<סימה חדד: אני רוצה שנשמע עוד קצת את הגננות ואחר כך - - -.
<סימה חדד: ולגבי בנות שירות לאומי:
<סימה חדד: אכן השנה יש בעיה מכיוון שהתקנים הגיעו באיחור רב, אחרי שרוב הבנות מגויסות בשלבים האלה.
<סימה חדד: את התקנים קיבלנו לקראת סוף יולי-אוגוסט, שהיה לנו קשה מאוד לגייס בכלל את האנשים האלה.
<סימה חדד: לאורך השנה אנחנו מלווים אותן, גם על ידי ייעוץ חינוכי ויש הכשרה.
<סימה חדד: אבל בואו, כדי ללמוד חוג לפסיכולוגיה או כדי לדבר על איך מתייחסים לילד – גם אתן למדתן שלוש שנים ואולי יותר מזה כדי.
<סימה חדד: אז חינוך פה, זה עולה בגדול.
<סימה חדד: חינוך זה תהליך.
<סימה חדד: ובואו ניתן להן את הקרדיט.
<סימה חדד: מה שהן הצליחו לעשות השנה, גם אנחנו לגמרי לא שבעי רצון אבל אנחנו שמחים שיש לנו גם את האופציה הזאת.
עמרם מצנע: זה אחד הפתרונות.
עמרם מצנע: תראו, הנושא הזה של האדם המבוגר השלישי בגן עלה די מהר, והמערכת מנסה למצוא פתרונות כי זה סיפור.
עמרם מצנע: אם אתה רוצה להכניס אדם שלישי, קבוע, זה מאוד יקר.
עמרם מצנע: וחלק מהפתרון באמת, חלק מהכיוון זה באמת בנות שירות ויש לזה יתרונות.
עמרם מצנע: זה יותר טוב בטח מכלום.
<אורית לובטקין: ואיפה השוויון?
<אורית לובטקין: יש - - -
<זיוה יצחק: סליחה, השאלה אם אי אפשר לגבות מההורים סכום סמלי - - -
שמעון אוחיון: לא, לא, אל תגבי שום דבר.
שמעון אוחיון: אל תגבי שום דבר מההורים.
<זיוה יצחק: לא.
<זיוה יצחק: ואם יש הורים שכן - - -
עמרם מצנע: אין דבר כזה הורים שכן - - -
<קריאות: אסור - - -
<זיוה יצחק: - - -
עמרם מצנע: חברים, אנחנו קצת מתפרקים.
עמרם מצנע: אנחנו נסיים ב-11:00.
<קרן עזר: שלום, שמי קרן.
<קרן עזר: אני וחברתי מריאל האסה-נימיץ מייצגות את מחוז הצפון, והגענו מרחוק.
<קרן עזר: נורא חשוב לנו - - -
עמרם מצנע: מאיפה?
<קרן עזר: אני מעפולה ומריאל האסה-נימיץ מנצרת עילית.
<קרן עזר: אני חושבת שנאמרו פה המון דברים - - -
עמרם מצנע: כמה מילים על הגן שלך.
<קרן עזר: לי יש גן טרום חובה, ילדים צעירים, 34 ילדים.
<קרן עזר: אנחנו שתי נשות צוות, ובינתיים אנחנו מנסות לעשות את הכי טוב שאפשר עם הטוב שלנו.
<קרן עזר: אז אני חושבת שעד שאתם תצליחו להשיג לנו סיוע טכני לפחות, מה שחשוב מאוד לעשות בגן הילדים הוא להתמקד בפיתוח האדם השלם.
<קרן עזר: זאת אומרת שאני שמה בצד את כל היעדים, ומתמקדת בשני היעדים הכי חשובים לי: הענקת חינוך לערכים, אהבת האדם, עזרה, חמלה.
<קרן עזר: שהם יידעו לזהות את הצורך של החבר, להרגיש חמלה, לעזור לו.
שמעון אוחיון: את מדברת על הכשרה פדגוגית, אלא מה?
שמעון אוחיון: לך.
<קרן עזר: אני בתור גננת מעבירה את הערכים לילדים.
<קרן עזר: יש לי תכנית שאני משתמשת בה למניעת אלימות, וזה מה שאני מנחילה להם בראש ובראשונה.
מסעוד גנאים: מותאם לגילם.
<קרן עזר: כן.
<קרן עזר: ערכים וכישורי חיים.
<קרן עזר: יש המון יעדים במשרד החינוך, ואני חושבת שכדאי לתת את הדעת:
<קרן עזר: גננות צעירות מתבלבלות מכל היעדים, נכנסות ללחץ.
<קרן עזר: זה זורק אותן למקומות שהן צריכות לייצר תוצאה.
<קרן עזר: ולא, אתם בתור משרד חינוך צריכים לומר: קחו באמת את האני מאמין שלכן ואותו תפתחו.
<קרן עזר: האני מאמין שלי זה ערכים - - - וכישורי חיים.
<קרן עזר: אז על זה אני מתמקדת, ואני מרגישה שאני עושה את זה יותר שפוי.
<קרן עזר: כשהגעתי לעיר מהקיבוץ, כשהייתי גננת בקיבוץ, אז היה לי הכול, ממש חינוך מיטבי לפי הספר.
<קרן עזר: כשהייתי צריכה להתנהל בעיר, הרגשתי שאני נופלת מהרגליים.
<קרן עזר: אז בואו נחשוב רגע על הילד הצעיר שמגיע מהפעוטון, הוא מגיע מהמקום הרך והעוטף לעיר הגדולה, שבתוך מסגרת כל כך גדולה של 34 ילדים, יש המון חוקים, המון דרישות, שהוא צריך להתרגל אליהם.
<קרן עזר: הוא מרגיש מבולבל, הולך לאיבוד.
<קרן עזר: הוא נמצא בהישרדות.
<קרן עזר: אם אני הרגשתי את זה בתור גננת בשנתי הראשונה בעיר, שהרגשתי שאני לא מצליחה לתפקד, אז בוודאי ובוודאי הילד הפעוט, שנמצא בתוך מסגרת קטנה, הולך לאיבוד.
<קרן עזר: לכן, אני נורא ממקדת אותם.
<קרן עזר: אני מתמקדת בשני היעדים האלה, וזאת העבודה שלי.
<קרן עזר: צריך לתת לגננות כוח: אנחנו מאמינות בכן, תפתחו את מה שאתן מאמינות, ואז נקבל באמת איש חינוך שהוא שמח וטוב לו, והוא הולך אחר האמונה שלו.
<קרן עזר: וזה העיקר בעיניי.
עמרם מצנע: חברתך מנצרת עילית.
<מריאל האסה-נימיץ: שלום.
<מריאל האסה-נימיץ: אני מריאל האסה-נימיץ, גננת 25 שנה.
<מריאל האסה-נימיץ: בישראל אני 11 שנה, עליתי מארגנטינה.
<מריאל האסה-נימיץ: ומנהלת גן - - -
עמרם מצנע: היית גננת גם שם?
<מריאל האסה-נימיץ: אני הייתי גננת שם, תמיד בקהילה היהודית.
עמרם מצנע: בגן יהודי.
<מריאל האסה-נימיץ: כן, תמיד בגן יהודי.
<מריאל האסה-נימיץ: כן.
<מריאל האסה-נימיץ: וכשהגעתי, אחרי חודש אני כבר הייתי במערכת החינוך.
<מריאל האסה-נימיץ: זה גם משהו שטוב לי.
<מריאל האסה-נימיץ: מה שאני רוצה, חוץ ממה שכבר כולן דיברו, אני חושבת שבגלל כל הקשיים שאנחנו מדברות אי אפשר לעשות שזה יהיה שווה גנון לגן חובה ואפילו לכיתות א' - - -.
<מריאל האסה-נימיץ: וזה אומר, אם בגן חובה יש 35 ילדים, שזה כבר הרבה, ואין להן את כל הקשיים שיש לנו, ושתי נשות צוות, לנו צריכים גם להקטין, בגנון להקטין את כמות הילדים.
<מריאל האסה-נימיץ: לא לעשות שווה כי הם לא שווים.
<מריאל האסה-נימיץ: הם ילדים שצריכים הרבה דברים שונים.
<מריאל האסה-נימיץ: אז בגלל זה חייבים להקטין את כמות הילדים, וגם עוד אנשי צוות.
<מריאל האסה-נימיץ: עוד איש צוות מקצועי.
<מריאל האסה-נימיץ: בת שירות – אני מאוד מכבדת אותן, אבל בימים הראשונים הקושי זה שגם הגננת צריכה להתפנות אליה כדי להסביר לה בזמן אמת איך מדברים עם ילד, איך לא מחזיקים אותו פה, שמדברים ככה, איך מחליפים לו.
<מריאל האסה-נימיץ: מהאפס גם איתן.
<מריאל האסה-נימיץ: בגלל זה אני אומרת, מההתחלה צריכים, כן, אולי אפילו שיחה מוקדמת עם בת השירות, להסביר להן מה אפשר לעשות מהיום הראשון.
<מריאל האסה-נימיץ: שהיא לא תגיע ביום הראשון, שתגיע יומיים לפני ואנחנו נעשה את זה.
<מריאל האסה-נימיץ: אבל לא בזמן אמת.
<מריאל האסה-נימיץ: ועוד דבר, אתה דיברת אם כן או לא יש צמצום פערים בפריפריה.
<מריאל האסה-נימיץ: נכון שבנצרת עילית ובכל הצפון, גם בגיל שלוש, לפני הרבה-הרבה שנים זה פועל, מסובסד, אבל בכל זאת אנחנו רואים שזה הביא עוד הרבה-הרבה ילדים צעירים למערכת.
עמרם מצנע: זאת אומרת, ההחלטה האחרונה.
<מריאל האסה-נימיץ: כן, כן, זה הגיע.
<מריאל האסה-נימיץ: ובאמת רואים, בגלל שזה עכשיו בחינם, שהרבה אימהות עכשיו יצאו לשוק העבודה, יכולות לצאת, ומרוויחים פעמיים: גם גן, גם שעות עבודה.
<מריאל האסה-נימיץ: אז אני רואה בזה באמת יתרון.
<מריאל האסה-נימיץ: וגם בנצרת עילית, העיר מקדישה את העניין להקטין את הכמות, עד 29 ילדים, וזה מאוד מבורך.
<מריאל האסה-נימיץ: תודה.
<ליזי רון: שמי ליזי רון.
<ליזי רון: אני גננת בקריית ים, בגן טרום חובה.
<ליזי רון: באמת, הרבה דברים נאמרו אבל אני מרגישה המון אחריות כלפי הגננות שאני מייצגת.
<ליזי רון: באמת, יש את הנושא של הילדים שמגיעים מאוד צעירים, כמות הילדים הצעירים שמגיעים לקבוצה, ובאמת היכולת שלנו להתמודד עם הצרכים שלהם, שקודם כל הם צריכים את החום והם צריכים את ההכלה שלנו, הם צריכים המון-המון סיוע.
<ליזי רון: ולא במקרה שמעת פה הרבה פעמים את העניין של לפתוח את הקופסה של האוכל.
<ליזי רון: ובאמת, אנחנו עסוקות בחודשים הראשונים בהסתגלות.
<ליזי רון: ומדובר פה על גננות – הרבה גננות שמגיעות מתוסכלות משום שהן מגיעות עם תכנית פדגוגית מאוד עשירה; גננות טובות, שמאוד רוצות לתת ואוהבות את העבודה, אבל מאוד-מאוד קשה באמת לתת את מה שאנחנו רוצות כשבאמת יש פער מאוד גדול בין מה ששתי בנות צוות יכולות לתת לקבוצה מאוד-מאוד גדולה של ילדים מאוד רכים וצעירים.
<ליזי רון: לפעמים במהלך היום אני מדמיינת שאם הייתי תמנונה עם עוד כמה זרועות, שיכולה ככה לחבק עוד שני ילדים, ואיזו זרוע לשלוח לשם, ואחת מאחורה, אז זה היה יכול מאוד להקל עליי את החים בגן, את העבודה בגן.
עמרם מצנע: אצלכן יש עזר שלישי?
<ליזי רון: אצלנו אין עזר.
<ליזי רון: גננות עובדות, שתי בנות צוות: סייעת וגננת.
<ליזי רון: ויש גנים שמשובצים בהם 35 ילדים, 32, וזה מאוד-מאוד מקשה על התפקוד בגן.
<ליזי רון: יש עוד נושא, יש עוד משהו שרציתי להעלות, את היעדר מנגנון שנותן מענה לגננות שחולות.
<ליזי רון: זאת אומרת, שכשאני חולה, אני צריכה לקחת רשימה שהמפקחת מפרסמת, ולהתחיל לחפש מחליפה.
<ליזי רון: אז נכון שאנחנו לא חולות.
<ליזי רון: כמעט ולא.
<ליזי רון: אבל כשאנחנו חולות אז זו בעיה, כי אם לא מצאתי מחליפה אני מגיעה חולה לגן.
עמרם מצנע: יש גם את הגננת בטח של היום שאת לא עובדת.
<קריאה: המשלימה.
<ליזי רון: יש את הגננת המשלימה שהיא פנויה - - -
עמרם מצנע: יש לי גננת קבועה אבל - - -
<ליזי רון: יש גננת קבועה שמגיעה ומחליפה אותי בימים שאני בימים חופשיים.
<ליזי רון: ואם היא פנויה בימים אחרים שאני חולה, אז היא יכולה להחליף אותי.
<ליזי רון: אבל כרגע - - -
<מיכל בוסקילה: שלום.
<מיכל בוסקילה: שמי מיכל בוסקילה, אני גננת במודיעין.
<מיכל בוסקילה: גם גילאי שלוש-ארבע.
<מיכל בוסקילה: שנה שמינית.
<מיכל בוסקילה: רוב ילדי הגן שלי הם באמת הילדים הצעירים יותר.
<מיכל בוסקילה: בנוסף לכך, המון-המון מאוכלוסיית הגן שלי היא אוכלוסייה אנגלו-סקסית שדוברת אנגלית.
<מיכל בוסקילה: זאת אומרת שיכול לצאת מצב ששלושה או ארבעה ילדים נחתו מהמטוס בתחילת אוגוסט, לקראת סוף אוגוסט, מגיעים לגן, בלי עברית, בלי שום דבר.
<מיכל בוסקילה: או שהם עד גיל שלוש היו בבית עם אימא כי אימא לא עובדת, והם שומעים ומדברים רק אנגלית.
<מיכל בוסקילה: אז בנוסף לכל הקושי שהם מגיעים מהבית, מארץ חדשה, ממסגרת קטנה, יש גם את קושי השפה.
<מיכל בוסקילה: עכשיו, מה שזה יוצר, זה יוצר איזשהו כדור שלג, שיש את התסכול של השפה, ויש את התסכול של להסתגל למערכת.
<מיכל בוסקילה: אנחנו באמת שתי נשות צוות, נערכות וצריכות להיערך לעבודה מאוד-מאוד מורכבת עם זה, כי איך תתחיל?
<מיכל בוסקילה: קודם תבין את הילד.
<מיכל בוסקילה: צריך להגיע למצב שמבינים את הילד, ומבינים את ההורה.
<מיכל בוסקילה: כי ההורים גם לא תמיד מבינים את העברית.
<מיכל בוסקילה: אז פה העבודה היא באמת בשני אופנים: גם - - -
עמרם מצנע: בקיצור, גננות צריכות חמש יחידות באנגלית.
<מיכל בוסקילה: כן.
<מיכל בוסקילה: ואני חייבת לציין שאני חייבת המון תודה להורים בגן, אני חייבת המון תודה להורים בגן שלי: השפה האנגלית שלי השתפרה פלאים.
<מיכל בוסקילה: זה פלוס רציני.
<מיכל בוסקילה: עכשיו, מה שאני רוצה ככה, נקודה לציון לטובת השילוב של שלוש-ארבע: הילדים הצעירים מאוד רוצים להיות כמו הילדים הבוגרים, והילדים הבוגרים מקבלים את הביטחון, וההעצמה והיכולת שאני עוזר לחבר שלי הצעיר יותר.
<מיכל בוסקילה: אבל מה שיש בתחילת שנה – אני תמיד אוהבת לעשות את אסיפת ההורים המקדימה יום לפני תחילת השנה, יומיים, שההורים יראו מי אני, אני אראה מי הם, ויהיה קצת נעים יותר.
<קריאה: הורדת חרדות.
<מיכל בוסקילה: אבל פתאום ההורים שומעים: זה הורה לילד צעיר, וזאת ילדה צעירה, וזאת ילדה צעירה, וזה ילד צעיר.
<מיכל בוסקילה: אז הם בעצמם מתחילים: טוב, אבל מה יהיה, ואיך יהיה.
<מיכל בוסקילה: אז צריך להרגיע אותם.
<מיכל בוסקילה: אחרי שהרגענו אותם, ומיום-יום הם נכנסים לגן והם רואים שכבר הכול בסדר, אז הדרך מתחילה להתנהל יותר נעים.
<מיכל בוסקילה: אבל עוד דבר, יש את העניין של הסייעת, הסייעת שצריכה לעזור לנו בהחלפות שאנחנו צריכות - - -.
<מיכל בוסקילה: הסייעת שנקראת לעזור לנו בהחלפות של הפספוסים.
<מיכל בוסקילה: הן לא תמיד ששות לזה, הן לא תמיד שמחות לזה, הן לא תמיד פנויות לזה.
<מיכל בוסקילה: זה מתסכל אותן לפעמים.
<מיכל בוסקילה: וכשעובדים עם איש צוות מתוסכל, העבודה לא נעימה: היא לא נעימה לנו כצוות, ולא נעימה לילדים.
<מיכל בוסקילה: עוד דבר אחד.
<מיכל בוסקילה: חשוב לי לציין: לנו יש את נושא המערך המסייע.
<מיכל בוסקילה: המערך המסייע זה שאנחנו כגננות טרום וטרום-טרום יכולות לפנות ולבקש שתיכנס אלינו, לגן, פסיכולוגית או קלינאית תקשורת או מרפאה בעיסוק.
<מיכל בוסקילה: שתבוא לראות ולעזור לנו לאתר או לתת לנו הדרכה.
<מיכל בוסקילה: אבל עד שהיא נכנסת זה כבר שלושה חודשים.
<מיכל בוסקילה: עד שמתחילים את הטיפול זה כבר סוף השנה.
<מיכל בוסקילה: יש המון רצון טוב, והוא באמת רצון טוב, וכשהוא קורה זה טוב.
<מיכל בוסקילה: אבל הגלגלים עובדים לאט.
<מיכל בוסקילה: לאט מדי.
עמרם מצנע: לוקח זמן.
עמרם מצנע: אנחנו לא נוכל לשמוע את כולן.
עמרם מצנע: אז מי שעוד לא דיברה, אבל ממש-ממש קצר.
<מיכל דעי: תודה רבה.
<מיכל דעי: שמי מיכל דעי.
<מיכל דעי: אני גננת ביישוב אחוזת אתרוג בגן - - -
עמרם מצנע: איפה זה?
<מיכל דעי: זה בין אשקלון לקריית מלאכי.
עמרם מצנע: לא שמעתי על המקום.
<מיכל דעי: אני בעצם גננת בגן שכולו עם ילדים שהגיעו מהמעונות.
<מיכל דעי: אנחנו שני גנים של אותו גיל.
<מיכל דעי: ואני גננת בגן אחד, ואימא בגן השני.
<מיכל דעי: והייתי רוצה להתייחס לשתי נקודות, שאחת מהן גם בתור היותי אימא שם: אחת, זאת נקודה שלא קיבלה פה פן מדי חזק, זה הנושא של התזונה בגן.
<מיכל דעי: מאז הטמעת "אופק חדש" בגן הילדים, כאשר הגן מתנהל עד 14:00, ארוחת הצהריים מתאחרת מאוד.
<מיכל דעי: ילדים שנשארים בצהרון אוכלים בשעה 14:00, וילדים שלא נשארים בצהרון אוכלים כמעט ב-14:30, עד שהם מגיעים לבית.
<מיכל דעי: ואני חושבת שלפני שמדברים על כל הנושא של ערכים, למידה, צריך קודם כל לתת מענה לתחום הפיזי, לצורך הפיזי של הילד.
<מיכל דעי: בתור אימא אני רואה שהבת שלי מגיעה מאוד רעבה, והיא כבר כמעט ולא אוכלת בגלל זה.
<מיכל דעי: ואני חושבת שבראש ובראשונה צריך לתת את הדעת על זה.
<מיכל דעי: צריך להכניס למשרד החינוך אפשרות של ארוחת צהריים שהיא כחלק אינטגראלי, ממש חלק בלתי נפרד משאר היום בגן.
<מיכל דעי: זה צריך להיות משהו ממש מובנה בסדר היום.
עמרם מצנע: הצטרפו אלינו חבר הכנסת משולם נהרי, שהיה פעם סגן שר החינוך, וחבר הכנסת אברהם וורצמן, שהוא עכשיו סגן שר החינוך.
עמרם מצנע: אנחנו שמחים לארח אותך, ככה לקראת סיום, כי אנחנו ממש - - -
<מיכל דעי: הייתי רוצה לסיים, אם אפשר.
<מיכל דעי: עוד משהו אחד: בתחילת השנה קיבלתי בת שירות, באמת מאחר וכולם הגיעו מהמעון, ורציתי לשתף אתכם בחוויה לא כל כך נעימה שהייתה: כשהיא הגיעה היא באמת לא ידעה לאן היא הגיעה.
<מיכל דעי: וכשהיא הייתה צריכה להחליף לילדים היא אמרה שהיא לא יכולה לעשות את זה, שהיא מעולם לא עשתה את זה, ולאחר שבועיים היא פשוט עזבה.
<קריאה: אסור להן גם.
<מיכל דעי: אחר כך הגיעה עוד בת שירות שהייתה אמורה להגיע, ולפני שהתחילה התגלה שיש לה דיסלקציה, ויש לה קושי לעבוד עם ילדים.
<מיכל דעי: אז אני מצטרפת למה שחברתי עידית אביטל אמרה, שלפני שהן מגיעות קודם כל צריך להחתים אותן על חוזה שנתי.
<מיכל דעי: אי אפשר להחליף דמויות לילדים כל כך רכים בתדירות מאוד גבוהה.
<מיכל דעי: דבר שני, צריך להבהיר להן מה מחויבות התפקיד ומה נדרש מהן כדי שהן ייתנו את ההסכמה, ואפילו את - - - לפני שהן מגיעות.
עמרם מצנע: עוד שתיים ואנחנו נתחיל לסכם.
<גלית אילוז: שמי גלית אילוז.
<גלית אילוז: אני גננת ברחובות.
<גלית אילוז: 16 שנים במשרד החינוך.
<גלית אילוז: מאוד אוהבת את מה שאני עושה.
<גלית אילוז: בכובע נוסף שלי אני גם מדריכה פדגוגית לגננות צעירות בראשית דרכן, כך שאני רואה את הדברים גם ממה שאני חווה בעצמי, עם הניסיון של השנים שלי, וגם ממה שאני מדריכה את הגנות, מלווה אותן.
<גלית אילוז: ואכן נאמרו כל הדברים החשובים.
<גלית אילוז: ומה שנותר לי לעשות זה, מצד אחד לחזק אותן ולומר שאני ממש-ממש רואה שחשוב להקטין את מספר הילדים בגן כדי להגיע לכל ילד.
<גלית אילוז: בגלל שזה גיל כל כך משמעותי; מבחינתי, אני מקבלת ניצנים, ואני בסוף השנה רוצה לראות אותם פורחים, וגם שההורים יהיו מרוצים מזה.
<גלית אילוז: ושכל המערכת תרגיש שבאמת עשינו את המיטב למען הילדים האלה.
<גלית אילוז: אז גם אם יש - - -
עמרם מצנע: אם היו אומרים לך לבחור בין מספר ילדים שהיה יורד, נניח, נגיד ל-28 או להישאר עם 34 אבל עם מבוגר שלישי.
עמרם מצנע: מה היית בוחרת?
<קריאה: מבוגר שלישי.
<גלית אילוז: וואו, זו שאלה קשה.
<גלית אילוז: אני אגיד לך משהו: השנה אני נמצאת עם שתי סייעות, וזאת מהסיבה שיש לי ילד אחד - - -
עמרם מצנע: יש לך ילדים משולבים.
<גלית אילוז: יש לי ילד אחד שהוא p.d.d.
<גלית אילוז: – יש לו סייעת צמודה; ושני ילדים שהם רגישים לחלב ברמת סיכון מאוד גבוהה, אז יש סייעת נוספת.
<גלית אילוז: אחרת, לא הייתי זכאית לסייעת.
<גלית אילוז: וזה פשוט - - -
עמרם מצנע: כן, אבל השאלה שלי, הספציפית.
<קריאה: כמות.
<גלית אילוז: אז אני אומרת שאיש צוות נוסף תורם, תורם מאוד - - -
עמרם מצנע: לא אם.
עמרם מצנע: אני אומר לך: עכשיו שר החינוך צריך להחליט.
<גלית אילוז: אז אני הייתי בוחרת כמות נמוכה, מספר מצומצם יותר של ילדים, כדי - - -
<גלית אילוז: עכשיו, דבר נוסף שאני רוצה: אני חושבת שהחוק הזה בעצם בא לעזור להורים, ולתת להם את האפשרות לקחת את הילדים למקום טוב.
<גלית אילוז: אבל מצד שני גם כן צריך לתת את הדעת שרוב הקשיים, רוב האתגרים שאנחנו נפגשים איתם בגן זה בעצם אתגרים משולבים.
<גלית אילוז: זאת אומרת, אני רואה הלימה מאוד גבוהה בין ההורים לבין הילדים.
<גלית אילוז: למשל: ילד שמתקשה בפרידה.
<גלית אילוז: אם אתה תסתכל ותשים את הפוקוס, תגדיל אותו על ההורה בבוקר, אתה תראה שההורה משדר לו חוסר ביטחון, וגם לו קשה.
<גלית אילוז: ואם זה ילד שמתקשה בעצמאות, אז גם ההורה – הוא לא משחרר מספיק: בבית אני תינוק ופה אני גדול, אני בוגר.
<גלית אילוז: אז יש פה - - -
עמרם מצנע: זה סוד גלוי שההורים הם המשפיעים הגדולים ביותר, בסופו של דבר.
<גלית אילוז: נכון.
<גלית אילוז: ולכן אני אומרת, יש עוד נקודות שיש בהן הלימה, אבל המשמעות, לתת את הדעת לכך שיהיה מענה.
<גלית אילוז: אנחנו כגננות מקבלות מענה מקצועי: נכנס צוות “מעגן” בגנים מסוימים, יש יועצת חינוכית.