GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: אז הנה, עשו סקר בתנועת השומר הצעיר והראו שכמעט 40% מהבנות מדווחות שהן נאלצות לקיים יחסי מין כאלה או אחרים כי בן הזוג רוצה, כי יש לחץ חברתי.
מיכל רוזין: הן יודעות על כמעט 30% מהחברות שלהן שנוהגות כך.
מיכל רוזין: שאלות לגבי קטינים, קטינות, כמעט כולן אמרו שצריך לבטל את החוק שלא מאפשר לבני יותר מ-19 לשכב עם כאלה בנות פחות מ-16 כי אם זה בהסכמה אז אין בעיה עם זה.
מיכל רוזין: זה מבחן התוצאה.
מיכל רוזין: אני ביקשתי לקבל מתנועת השומר הצעיר את הסקר המלא, אני חושבת שגם הוועדה, שווה שתעשה את זה ושזה יוצג פה, אני חושבת שזה חשוב ביותר.
מיכל רוזין: זה עולה גם מסקרים שאנחנו עשינו בעבר במרכזי הסיוע, אני בטוחה שזה עולה גם בשאלונים ובדברים שבודקים במשרד החינוך.
מיכל רוזין: בסופו של דבר, זאת הבעיה.
מיכל רוזין: לא הפיקים, לא השיא, לא פתאום אונס קבוצתי, לא פתאום פרשת אייל גולן.
מיכל רוזין: זאת הבעיה – העמדות.
מיכל רוזין: כאשר משרד פרסום יוצא עם קמפיין שאומר, כשאת הולכת לשתות תשמרי על הכוס שלך, שאולי לא ישימו לך סם אונס, הוא שוב מפנה אצבע מאשימה לקורבן, הוא שוב אומר, תסתכלי איך את מתלבשת, תראי מה את שותה, תשמרי על הכוס שלך, שכמובן יש פה משחק מלים, וכדומה.
מיכל רוזין: עדיין, החברה מאשימה את הקורבנות.
מיכל רוזין: העמדות האלה ממשיכות לעלות גם סביב אונס בת ה-12, גם אמרה פה באומץ המורה, שאני לא רואה אותה כרגע, שהילדים אומרים לה: מה זאת אומרת, אבל היא רצתה.
מיכל רוזין: זה עולה בכל מקום, ודרך אגב, אני לא סומכת על ההורים שידעו לתת מסר אחר כי גם אותם לא חינכו.
מיכל רוזין: ולכן, הנה, זו נקודת המשווה.
מיכל רוזין: עכשיו זה הדור - - -
עמרם מצנע: בסדר, מיכל, הבנו את כל הקשיים וכל הבעיות.
<חנה קהת: קודם כול, משנים את החוק מהסכמה לרצון.
עמרם מצנע: משנים את החוק אני מכיר.
עמרם מצנע: חוקים במדינת ישראל זה הדבר הכי פשוט.
מיכל רוזין: אני אגיד מה עושים, ולצערי, אני לא מזלזלת בחוקים, אתה יודע, נבחרנו להיות מחוקקים.
מיכל רוזין: הצעתי שתי הצעות חוק מאוד מאוד ספציפיות וברורות, שנותנות מענה מדויק לעניין הזה.
מיכל רוזין: לשתיהן לצערי התנגדה הממשלה.
מיכל רוזין: אחת זה הכשרות לכל צוותי החינוך, לכל הצוותים הרפואיים וצוותים סוציאליים.
מיכל רוזין: זה אומר שלא יכול להיות שפרח הוראה מסיים סמינר למורות או מסיים אוניברסיטה, ולא יודע שום דבר על פגיעה מינית.
מיכל רוזין: הוא חייב לעבור קורס בעזרה ראשונה כדי לקבל הסמכה להוראה, אבל על פגיעה מינית, לזהות ילד שיושב אצלו בכיתה פגוע, אין לו מושג והוא לא יכול לדעת.
מיכל רוזין: והדבר השני – שוב, שבוע שעבר העליתי במליאה – הצעת חוק בנוגע להטרדות מיניות.
מיכל רוזין: צריכה להיות בבית-הספר כתובת, לא תמיד יש יועצת חינוכית, לא תמיד אתם עם המדריכות מצליחות להגיע לכולם, לא תמיד מרכזי הסיוע מצליחים להגיע לכל בתי-הספר.
מיכל רוזין: צריכה להיות כתובת שאחרי פרשה כזאת עוברת בכיתות, מדברת עם כולם, שמדברת – אתם יודעים מה – עם המחנכות שייכנסו לכיתה וידברו עם כולם, שזה יהיה מיידי.
מיכל רוזין: נכון, אי-אפשר מהמשרד בירושלים לנהל כל בית-ספר וכל כיתה, אבל צריכה להיות כתובת בתוך בית-הספר, ולהגיד לי שלא רוצים לתלות תקנון להטרדה מינית כי הילדים לא ידעו להתמודד עם זה, אתם לא יודעים עם מה הילדים מתמודדים.
מיכל רוזין: וכאשר אתם אומרים שלא צריך ממונה – מישהי אחת, שאז את, יהיה לך בכל בית-ספר דמות אחת שאת יכולה להכשיר אותה, את יכולה לתת לה כלים, את יכולה בלחיצת כפתור, היום בבוקר קורה משהו, להגיד לה: בואי מייד, צריך לטפל בעניין הזה.
מיכל רוזין: את צריכה כתובת.
מיכל רוזין: את לא צריכה לחזר אחרי הכתובות האלה, את צריכה שתהיה לך כתובת.
מיכל רוזין: תדפקי על השולחן, אנחנו נעזור לך, אבל זה שעת חירום.
<גל יוסף: יש לי עוד הצעה פרקטית להילה, זה ממש התחבר לי, בנושא של מה התלמידים עוברים ואם הם יכולים להתמודד.
<גל יוסף: להעלות אולי הצעה למשרד החינוך לשקול שוב המלצה אפילו, לשדר את הסרט "שש פעמים" בשיעורי חינוך בכיתות.
<גל יוסף: לדעתי זה חשוב.
עמרם מצנע: אולי תאמרי לנו באמת למה אתם לא מאשרים.
<הילה סגל: לא על זה הדיון.
<הילה סגל: אנחנו נגיד - - -
<קריאה: מאיזה גיל את רוצה לשדר?
<גל יוסף: י"א-י"ב.
<גל יוסף: הסרט גם מוגבל לגיל 16 ומעלה בקולנוע.
<הילה סגל: אני רק אגיד שעוד פעם, זה שונה.
<הילה סגל: אנחנו לא אמרנו לילדים לא ללכת לקולנוע.
<הילה סגל: שונה המצב שבו ילד בוחר - בצורה המיטבית זה יהיה גם עם אחד מההורים שלו, שגם על זה הרבה פעמים שמעתי, ללכת ולראות את הסרט – מאשר מצב שבו באופן יזום בית-הספר מקרין את הסרט.
<הילה סגל: אנחנו צפינו בהקרנה מוקדמת – מנכ"לית המשרד לשעבר עם אנשים מאוד - - -
מיכל רוזין: לפני שנתיים.
<הילה סגל: לפני שנתיים כבר.
<הילה סגל: יחד עם מנהלות מרכזי הסיוע.
<הילה סגל: שוב, אני חוזרת למשאלה – הלוואי שהיה דבר כזה של כולנו, שאם אנחנו ניתן איזה בומבה לילדים בראש - - -
עמרם מצנע: לא, אבל יש הבדל כשהילד הולך ורואה את הסרט, ואף אחד לא מסביר לו, לא לפני ולא אחרי, מה זה.
<הילה סגל: אנחנו כן הוצאנו, במסגרת שיקולי הדעת אנחנו נימקנו, לא אמרנו איזה אמירה שרירותית.
עמרם מצנע: לא, אני הבנתי שאסרו.
עמרם מצנע: אם אתם משאירים לשיקול בית-הספר - - -
יפעת קריב: אי-אפשר לאסור, אפשר ללכת לקולנוע.
<הילה סגל: אני אשמח להסביר.
<גל יוסף: בתוך בתי-ספר ובשיעורים זה אסור.
<הילה סגל: אנחנו מתנגדים להקרנת הסרט באופן יזום, אנחנו חושבים שיש כלים.
<הילה סגל: אם מדברים, הסרט הוא הרי לא מטרה, הוא אמצעי, השאלה היא באיזו דרך נכון לטפל בנושא.
<הילה סגל: אנחנו שוב אומרים, אין תחליף לעבודה מתמשכת.
<הילה סגל: אנחנו חושבים שיש כלים מתאימים יותר לדיון יזום בתוך הכיתות.
עמרם מצנע: אני לא מערער על הסמכות המקצועית שלכם, אבל את קצת עוטפת את זה.
עמרם מצנע: אסרתם להקרין את הסרט בבתי-ספר.
<הילה סגל: נכון, ואנחנו עומדים מאחורי זה.
עמרם מצנע: בסדר, אני לא מערער על הסמכות המקצועית שלכם, אבל אני מציע לכם לשקול את זה פעם נוספת.
מיכל רוזין: או אלטרנטיבות.
<הילה סגל: אלטרנטיבות נתַנו.
<הילה סגל: נתנו אלטרנטיבות.
עמרם מצנע: יפעת, ואני אסכם.
יפעת קריב: האמת היא שלא רציתי להתחיל מהסרט בדברי הסיכום שלי, אבל להגיד כמה דברים.
יפעת קריב: קודם כול, זאת התחלה של דיון.
יפעת קריב: זו התחלה של דיון, חסרים פה עוד הרבה מאוד נוכחים שבאמת מתעסקים בנושא הזה, וזה שיח שאנחנו חייבים לקיים אותו והוא הציף לי המון המון נקודות ודברים.
יפעת קריב: משפט לגבי הסרט, אני רוצה לומר משהו וחשוב לי לומר אותו.
יפעת קריב: כשיצאתי מהסרט, הדבר הראשון שסימסתי לכל מי שאני מכירה, לכל קבוצות הווטסאפ של ההורים שאני חברה בהן, לכו לראות את הסרט.
יפעת קריב: הסרט הוא סרט להורים.
יפעת קריב: אמרתי לכל החברים שלי, זאת מראה לפנים.
יפעת קריב: לכו תראו מה קורה לכם בבית, לכו תראו מה קורה בחצר האחורית, לכו תראו מה קורה בבית-ספר.
יפעת קריב: ולהורים קשה עם הסרט הזה, וכל עוד ההורים בעצמם, קשה להם להתמודד עם הסרט הזה, מי אנחנו שנדרוש מהילדים להתמודד עם הסרט הזה?
יפעת קריב: הלוא הסרט הזה הוא בסך הכול תשקיף של מציאות, הוא מראה.
יפעת קריב: מי שדיברתי אתו אמר לי: יפעת, הסרט מדויק, זה הכול.
יפעת קריב: נורא קשה לראות את המציאות הזאת.
יפעת קריב: נורא קשה, וכשמישהו שם לך את זה בפנים, אז בואו אנחנו כהורים נעבור תהליך.
יפעת קריב: זה מתחבר גם לדברי הפתיחה שלי – איפה אנחנו ההורים?
יפעת קריב: איך זה שהורים אומרים כל הזמן, לא ידעתי, לא ידעתי.
יפעת קריב: לך תראה את הסרט הזה, כבר תדע המון.
יפעת קריב: הסרט הזה הוא בהחלט מקור פתוח, שעה וחצי - - -
<הילה סגל: סליחה, רק להגיד שאנחנו בחשיבה על האופן שבו אנחנו רוצים להשתמש בסרט לצוותי חינוך.
יפעת קריב: אבל צוותי חינוך צריכים לראות אותו ומחנכים צריכים לראות אותו.
מיכל רוזין: וגם להורים.
מיכל רוזין: למה לא להורים?
<הילה סגל: את לא יכולה לחייב הורים.
מיכל רוזין: לא, אבל את יכולה לעשות ערבים בבית-ספר.
יפעת קריב: רציתי להגיד שהיום נפתחה ועידת החינוך הבלתי פורמלי של כל מנהלי יחידות החינוך בארץ שמתכנסים.
יפעת קריב: מחר אני פוגשת אותם.
יפעת קריב: אני מתכוונת לבוא אליהם עם הדברים מהדיון הזה.
יפעת קריב: אני רואה פה חלק ישיר מאוד בין החינוך הפורמלי לבלתי פורמלי, זו גם הסיבה שהם לא יכלו לבוא כי הם כולם בוועידה.
יפעת קריב: אני חושבת שיש קשר מאוד ישיר בין החינוך הפורמלי לבלתי פורמלי בסוגיה הזאת, ואני מאוד מסכימה שצריך לחזור לשר החינוך ולקיים עכשיו דיונים בעקבות הדיון הזה, בעקבות המקרים.
יפעת קריב: חייבים להקצות – את ככה זרקת בין השורות, ולא עצרתי אותך – בנושא של משאבים.
יפעת קריב: האם המשאבים מותאמים למציאות?
יפעת קריב: האם כוח האדם מותאם למציאות?
יפעת קריב: דיברנו על הסגל המקצועי.
יפעת קריב: נשאלה פה השאלה מיהו הסגל המקצועי.
יפעת קריב: אז ברמת מומחיות, ברור שצריך להיות הצוות שלך, הצוות של היועצות והצוות שמלווה, אבל עדיין - -
<הילה סגל: 4,500 יועצים וכמעט 3,000 פסיכולוגים.
יפעת קריב: - - ברמה ספציפית, מורים צריכים לדעת לדבר על הנושא הזה – גם מורה למתמטיקה, גם מורה לאזרחות, גם מורה לתנ"ך.
יפעת קריב: כשאתה נכנס לשיעור יום אחרי שקרה כזה דבר – זה עלה ככה - אין נער במדינת ישראל שמחובר לסמאטרפון, לפייסבוק, לאיזושהי רשת חברתית או לווטסאפים, ולא יודע מה קורה.
יפעת קריב: המורים עדיין לא יודעים, הילדים יודעים.
יפעת קריב: אתמול רציתי לדבר עם הבת שלי על איזשהו נושא, היא אמרה לי, אמא, תפסיקי, אני יודעת.
יפעת קריב: אמרתי, לא אכפת לי שאת יודעת, נדבר על זה.
יפעת קריב: היא אמרה לי, אמא, כבר דיברנו על זה.
יפעת קריב: זה היה נושא אחר, זה היה קשור למקרה השני.
יפעת קריב: אמרתי לה, זה לא משנה שדיברנו.
יפעת קריב: ילדים יודעים תמיד לפנינו.
יפעת קריב: חייבים להתאים את כל מערכת החינוך, ונשאלת פה השאלה לגבי השלטון המקומי.
יפעת קריב: גם השלטון המקומי, מנהל אגף החינוך יכול להוריד משהו בלחיצת כפתור לכל הסגל בתוך אותה רשות מקומית.
יפעת קריב: זה יכול מכם להגיע לרשות, מהרשות למטה, ולראות מה קורה.
יפעת קריב: אני רוצה לסכם ולומר – זה קורה בחצר האחורית שלנו, זה קורה 24 שעות ביממה, גם בזמן בית-ספר וגם לאחר בית-ספר.
יפעת קריב: כולנו צריכים רגע אחד לעצור ולהסתכל מה קורה שם.
יפעת קריב: אני מבחינתי לא מתכוונת להרפות מהנושא, אני יודעת שגם יושב-ראש הוועדה וגם חברת הכנסת מיכל רוזין – אנחנו באמת פרטנריות לנושא הזה – לא הולכות לוותר.
יפעת קריב: אסור לנו כי הלוא זה רק עניין של זמן עד שהמקרה הבא יצא - היום, מחר, מחרתיים, גם לא הרבה זמן – ואני מתכוונת שבאמת נמשיך ונדרוש תוצאות ונתונים גם משר החינוך.
מיכל רוזין: הילה, נלווה לך את הפטיש.
יפעת קריב: ואנשי השלטון המקומי שחסרים פה היום.
יפעת קריב: איפה השלטון המקומי?
עמרם מצנע: סופיה, העוזרת שלי, ביקשה זכות דיבור.
<סופיה ירמוננוק: גילית גילוי נאות.
<סופיה ירמוננוק: אני העוזרת של מצנע, אבל אזרחית מודאגת.
<סופיה ירמוננוק: קודם כול, אני רוצה להגיד, אני אהיה פחות עדינה, אני מאוד מזדהה עם שתי חברות הכנסת שדיברו, הוצאתן לי את רוב המלים מהפה.
<סופיה ירמוננוק: אני אגיד משהו קצת פחות בעדינות, כן במלוא הערכה לעשייה שלכם.
<סופיה ירמוננוק: דווקא אני מרגישה שהעניין של הסרט שעלה פה, "שש פעמים", זה כן איזשהו מיקרוקוסמוס למה שקורה היום.
<סופיה ירמוננוק: הסרט הזה קיים, זאת אומרת הילדים רואים אותו, זו המציאות.
<סופיה ירמוננוק: הם יראו אותו, אם זה אחרי שעות בית-הספר, אם זה עם המשפחה שלהם או בלי המשפחה שלהם, לא משנה.
<סופיה ירמוננוק: אני מרגישה, התחושה שלי, שזה שמערכת החינוך בוחרת להתעלם מזה – בעיני זה להתעלם – ולא דווקא כן להביא את זה לכיתה, זה איזשהו מיקרוקוסמוס של כל מה שקורה.
<סופיה ירמוננוק: אני אומנם רק בת 26, בתקופה שלי שיעור חינוך מיני היה אמצעי מניעה או דברים קצת יותר עדינים.
<סופיה ירמוננוק: אנחנו כבר לא שם.
<סופיה ירמוננוק: היום, בעידן של האינטרנט הם כל כך חשופים לכל דבר.
<סופיה ירמוננוק: שוב, דובר כאן על מודעות, אני כן אגיד על זה מילה.
<סופיה ירמוננוק: התודעה של הצעירים מה זה יחסי מין או מה זה בכלל יחסים בין גבר לאישה זה מה שהם רואים בפורנו, ולצערי קצת פחות מה שהם רואים בסרטים האמריקנים.
<ליאת קליין: שאלה אם לחייב תלמידים.
<ליאת קליין: אם זה בבית-ספר, את מחייבת את התלמידים לראות.
<ליאת קליין: כשתלמיד הולך לקולנוע, הוא בוחר.
<משה אלון: יש אפשרות גם בבית-ספר לבחירה.
<משה אלון: אפשר להקרין להורים, אחר כך - - -
<ענת רצון: מותר לי לענות לך כאמא?
עמרם מצנע: תנו לה רק לסיים.
<סופיה ירמוננוק: אז זה לדעתי שוב, מיקרוקוסמוס של כל מה שקורה.
<סופיה ירמוננוק: המצב לדעתי ממש גרוע, ואני קיבלתי פנייה ממורה שאני מכירה, שקולגה שלה העבירה שיעור על חינוך מיני, על מקרה האונס שהיה, וכל הכיתה, כל התגובות, כל הריקושטים שהיא קיבלה זה שהתלמידה הנאנסת היא האשמה, ופשוט פתאום נפל לי האסימון עד כמה אנחנו לא - - -
יפעת קריב: שהכול מעוות.
<סופיה ירמוננוק: הדבר האחרון שרציתי להגיד, שזה פרקטי – אתה אוהב פרקטיקה – מאוד כאב לי לשמוע שאמרת שבעצם אין לך את היכולת לוודא שהדברים נלמדים בכיתה.
<סופיה ירמוננוק: אני מאוד מקווה שכשאני אשלח את הילדים שלי לבית-ספר, אנחנו נהיה בעידן אחר שבו שיעורי חינוך מיני יהיו חלק מהחובה, כמו שאין ספק ששיעור מתמטיקה.
<הילה סגל: הם חובה גם היום.
עמרם מצנע: אמא.
<ענת רצון: יש לי שלושה ילדים – אחד ב-י"ב, אחד ב-ט', ואחת סיימה צבא, והם מייצגים את רוב בני הנוער, שלא קיימו יחסי מין בתיכון.
<ענת רצון: באופן מפתיע, ישראל נמצאת – מתוך 35 מדינות שנבדקו במקום 32–33 - - -
עמרם מצנע: רגע, מיכל.
מיכל רוזין: כי לוקחים בחשבון את החברות השמרניות בתוך מדינת ישראל, את החברה המסורתית - - -
<ענת רצון: הילדים שלי - - -
עמרם מצנע: מיכל.
מיכל רוזין: זה מכעיס כי אתם עושים את אותה טעות - - -
עמרם מצנע: יש פטיש, אנחנו לא משתמשים בו בדרך כלל בוועדה הזאת.
<ענת רצון: אני חושבת שצריך לזכור את אותם ילדים שהם לא מועדים לאונס קבוצתי - -
<קריאה: מה זה לא מועדים?
<ענת רצון: - - שהפעילות המינית שלהם היא מאוד מאוד מינורית ומתאימה לגילאי 15, 16, 17, ושדבר כזה יכול להוות עבורם פגיעה, הם לא ילכו לראות את הסרט הזה בקולנוע, לא בגלל שהם שייכים לכנסיה הקתולית אלא כי הם לא בזה - -
<גל יוסף: אבל הם יכולים לראות מהצד.
<ענת רצון: - - וחשיפה כזאת היא פגיעה עבורם, ויש עוד רבים כאלה.
<קריאה: אין ילדים שלא מועדים לאונס.
עמרם מצנע: ברשותכם, אני רוצה לסכם.
יפעת קריב: זה יכול לקרות בכל בית, אסור גם להיות עיוורים.
<גל יוסף: יכול לקרות בכל בית, וגם כל ילד חייב להיות ער לזה, לדעת לזהות את זה.
<הילה סגל: שאלה אם "שש פעמים", זה המטרה.
עמרם מצנע: אני מבקש מכם, תראו אפילו בפורום המצומצם הזה והערכי והמקצועי איך על נושא כזה מייד מתלהטות הרוחות, אז תארו לעצמכם באמת את המציאות.
עמרם מצנע: הדיון הוא במסגרת "דיון מהיר".
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר את זה כי אנחנו לא יכולים למצות אפילו בשעה כמעט וחצי שאנחנו יושבים, את הנושא הכול כך רחב ורגיש הזה.
עמרם מצנע: המציאות שבה אנחנו כולנו חיים כיום היא מציאות מורכבת מאוד, קשה מאוד, עם רגישויות עצומות, ואני חושב שאנחנו – עולם המבוגרים, או הבוגרים כפי שקראת לזה בשקף – צריכים להודות שהמרחק בינינו לבין הצעירים של היום – והצעירים, אני מתייחס לבני העשרה – הוא הולך ומתרחב.
עמרם מצנע: וחוסר היכולת שלנו – אני אומר את זה על עצמי לפחות – להבין באמת מה המציאות שהם חיים בה לעומת המציאות שהיינו רוצים שיחיו בה, זה מרחק אלף מילין.
עמרם מצנע: ולכן, באמת נדרשות כל התובנות וכל ההבנות ובהחלט גם הבסיס המקצועי כדי לנסות לפחות להתמודד עם הסופה והסערה הזו שאנחנו נמצאים בתוכה.
עמרם מצנע: המקרים האלה שאנחנו מדי פעם נחשפים אליהם, בעוצמות תקשורתיות שלא היינו חשופים אליהן בעבר, הם אינדיקציה קטנה בעצם למה שמתחולל מתחת לפני השטח, והם חייבים, המקרים האלה, להיות פנסים אדומים בוהקים כדי להבין את מה שאנחנו לא יודעים.
עמרם מצנע: וכבר אמרתי במשך הדיון שאני תמיד מוטרד מהדברים שאנחנו לא יודעים, לא מהדברים שאנחנו חושבים שאנחנו יודעים, ומדי פעם יש לנו מין הבלחה כזו, מין זרקור למציאות.
עמרם מצנע: אנחנו חיים במציאות שבה הגבולות מיטשטשים.
עמרם מצנע: הגבולות בין הורים לילדים, הגבולות בין מורים לילדים, הגבולות בין מבוגרים למבוגרים, הגבולות בכל תחום שאנחנו מדברים עליו, ואני לא מתייחס לגבולות פיזיים.
עמרם מצנע: הם מיטשטשים, והקווים האדומים נחצים באופן יומיומי, ולכן אנחנו מוכרחים לפתח כלים שייתנו לנו איזשהן יכולות להתמודד.
עמרם מצנע: אני חושב שמערכת החינוך היא דומיננטית והיא מרכזית בנושא הזה.
עמרם מצנע: הילדים נמצאים במערכת החינוך היום כבר מגיל שלוש עד גיל 18, ואחר כך במוסדות האקדמיים, וזהו המקום שבו אנחנו יכולים להשפיע ולעצב ולהתערב, כדי להעביר מסרים, כדי להציג את הדברים כפי שאנחנו רוצים שהם יובנו, בשיתוף פעולה עם הילדים.
עמרם מצנע: ההורים הם חלק בלתי נפרד, אני מסכים לזה במאה אחוז, אבל לצערי חלק גדול מההורים, אין להם את הכלים, הם פוחדים, הם לא נמצאים בקשר כל כך הדוק עם הילדים שלהם בתחומים האלה, ולכן משרד החינוך צריך להיות גם הפעיל והיוזם למה שנקרא בתי-ספר להורים – לא שהולכים לחנך את ההורים אבל יש היום לא מעט מקומות ורשויות שעושים את זה, ומקיימים – עוד פעם, ברצונם של ההורים, אי-אפשר לכפות עליהם – סדנאות ופגישות וייעוץ של הורים רבים מאוד שנמצאים במבוכה כללית על מה נכון, מה לא נכון, איך אפשר להגביל ילדים במציאות הזאת, בדברים אפילו טריוויאליים של מתי חוזרים בערב הביתה ומה עושים ומה מדווחים להורים, ועד כמה אני ההורה מתערב בחדר של הילד או הילדה כשהדלת סגורה, ושם האינטרנט פותח להם אשנב לכל דבר בעולם.
עמרם מצנע: המון המון שאלות, ולכן הנקודה חשובה מאוד.
עמרם מצנע: אני גם רוצה להדגיש כמובן את החינוך הבלתי פורמלי.
עמרם מצנע: לצערי הרב, מערכת החינוך במשאבים שהיא מקצה, מתייחסת לזה כמשאב אחרון, אחוזים בודדים מסך כול המשאבים, גם בכוח אדם וגם באמצעים במשרד החינוך מוקצים לחינוך הבלתי פורמלי, וחלק לא קטן מהפתרון הוא איך מעסיקים את הילדים, בדברים שהם בוחרים - הלוא זה יתרונו של החינוך הלא פורמלי - בדברים שהם בוחרים, עם מגוון גדול של בחירה, ומפנים את האנרגיות של הנעורים לתחומים חיוביים וערכיים כמובן.
עמרם מצנע: אני גם רוצה לפנות בהחלט למועצות הנוער.
עמרם מצנע: גל, אנחנו יודעים שבנושא למשל המאבק בסמים ובאלכוהול, אין דבר יותר חזק מנוער שחונך נוער - -
עמרם מצנע: - - מנוער שעוסק בהסברה הזאת.
עמרם מצנע: אותו דבר בתחום הזה, ואני גם פונה אליכם - -
<הילה סגל: יש לנו כמה דוגמאות לזה.
עמרם מצנע: - - בעניין הזה לשתף את המועצות.
<הילה סגל: רק לשתף.
<הילה סגל: בקרית אונו, מועצת הנוער פנתה לראש העיר, נעשה שם כבר שנתיים תהלך שבלעדיהם לא היה קורה.
<הילה סגל: זאת באמת דוגמה יפהפייה.
עמרם מצנע: אוקיי, אז תאמצו את הכיוון ותסייעו.
<גל יוסף: זה קורה בעוד הרבה מאוד מקומות, זה כל כך חשוב.
עמרם מצנע: כשנוער מסביר לנוער, כשנוער מדבר עם נוער, זה נתפס הרבה יותר נכון והרבה יותר אותנטי, וכל מה שקשור.
עמרם מצנע: מיכל, אני הולך להמליץ באמת למשרד החינוך שיקבעו בכל בית-ספר דמות חינוכית שתהיה הכתובת שלכם ושל התלמידים לנושא.
מיכל רוזין: שניכם חתומים על הצעת החוק שלי.
עמרם מצנע: אני חושב שאפשר לפתור את זה גם בלי חוק.
מיכל רוזין: אין לי בעיה.
עמרם מצנע: הילה, לשאלות הרבות שלי, אתם צריכים שתהיה לכם יכולת בערב כזה, יום למחרת, יומיים אחרי, בלחיצת כפתור לכתוב, והכתובת צריכה להיות אותן כתובות – לפי הערכתי זה בטח היועצות בבתי-הספר - -
<הילה סגל: כשזה קורה, אבל הם צריכים ללחוץ על הכפתור, הם.
עמרם מצנע: - - שאתה יכול בלחיצת כפתור להפיץ בתוך כלום של זמן לכל המערך הזה של יועצות, ולכל בית-ספר יש יועצת.
<ליאת קליין: אין בכל בית-ספר יועצת.
עמרם מצנע: לכל בית-ספר, בין אם במשרה מלאה ובין במשרה חלקית, לכל בית-ספר צריך לפי כל הנהלים שתהיה יועצת.
עמרם מצנע: ואתם בלחיצת כפתור אחת נותנים להם כלים, ייעוץ לכל מיני שאלות שצצות בעקבות מקרה כזה או אחר.
עמרם מצנע: מה המכנה המשותף בקהילות ומה שונה?
<אבי נאור: זו שאלה טובה ואני באמת מגיע לזה.
<אבי נאור: היום הקהילות הללו, דבר ראשון הן מייצגות את כל הספקטרום של החברה הישראלית, יש דתיים אורתודוקסים ויש חולצות כחולות, יש ישראל החדשה ויש ותיקים שבאו מהאזורים המבוססים, יש כאלה שבאים מהאזורים המבוססים לפריפריה ויש בני מקום שגדלו בפריפריה.
<אבי נאור: יש יהודים, יש ערבים, יש דרוזים, יש קהילות אתיופיות, יש קהילות קווקזיות.
<אבי נאור: מה שמאחד אותן זה הרעיון הכללי של הליכה לפריפריה, תוך החלטה לגור שם, לא לתקופה של שנה או שנתיים, אלא להקים את ביתם שם, לחנך את ילדיהם שם, לחיות בקבוצה שהיא בעצם מחזקת כקבוצה.
<אבי נאור: הרקע שלהם, כמו שאמרתי, הוא שונה, אבל המשותף זה ההחלטה ללכת לאזורים הפריפריאליים, חברתיים או סוציו אקונומיים, והעיסוק שלהם בנושאים חברתיים במקום.
<אבי נאור: זאת אומרת אנחנו לא סופרים, בתוך המספרים שאמרתי לך, קהילות שבאות מהסיבה שהן רוצות לגור בפריפריה והן רוצות לקיים איזה שהן חיים עצמאיים קהילתיים שם, אבל אין להן אינטראקציה עם הקהילה הרחבה.
<אבי נאור: זה מבורך וזה טוב, אבל הם לא נחשבים כחלק מהקבוצה.
<אבי נאור: אנחנו סופרים את אלה שבאים ועוסקים בכל מיני נושאים בקהילה הרחבה ואנחנו רואים הרבה פעמים תופעות מדהימות.
<אבי נאור: זאת אומרת שקהילה, שמגיעה עד 15-20, אחר כך יכולה לגדול לעשרות, אפילו למאות, אבל הקהילה עוסקת הרבה מאוד עם ילדים ונוער וסיכון במקום ועם הבוגרים של הקהילה הרחבה, כאשר מנסים להיות איזה שהוא מרכז להתנדבות, מרכז לעשייה.
<אבי נאור: אתה רואה בהרבה מקומות בארץ, איפה שנמצאות הקהילות הללו, שהאוכלוסייה הבוגרת התגייסה לקבלת אחריות על החיים הקהילתיים שלהם, בין אם זה פיתוח של הסביבה, המבנים, גינות קהילתיות, תעסוקה עם ילדים, פעילות של אחרי שעות הלימודים.
<אבי נאור: זאת אומרת מכפיל הכוח כאן הוא עצום.
<אבי נאור: אנחנו שמנו לנו כמטרה לעודד תהליך כזה שבעוד חמש שנים, אמרתי, כשיהיו בערך 24,000-25,000, שמסביבם יהיה פי שלושה מהמספר הזה מבוגרים שנרתמו לעשייה הקהילתית.
<אבי נאור: כך שמכפיל הכוח הוא עצום.
<אבי נאור: אנחנו רואים בחיפה דוגמה פנטסטית לכך.
<אבי נאור: אנחנו רואים שהקהילות, אם בעבר הן היו קהילות נקודתיות, כל קהילה לעצמה, או הגוף שמארגן אותה שהוא בעצם על רקע אידיאולוגי, אבל לאו דווקא עם היבט והדגשים של עשייה עירונית, אנחנו רואים שיש היום שיתוף פעולה במספר מקומות.
<אבי נאור: כפי שאמרתי, הדוגמה כאן בחיפה היא מהמובילות שיש כאן בארץ, שיתוף פעולה אחד בין הקהילות לבין עצמן, למרות שהן באות מרקע אידיאולוגי הן גם עושות דברים שהם דומים והן גם מבינות שהמכנה המשותף שלהן הוא די רחב והם יכולים לשתף פעולה ולעשות דברים ביחד למען הקהילה הרחבה.
<אבי נאור: בחיפה הנושא הוא כל כך בולט וחזק, משום שיש כאן שיתוף פעולה מדהים בין הקהילות לבין הגורמים של העירייה ושיתוף הפעולה הזה יוצר גם מכפיל כוח מאוד חזק, וגם עוד דבק מאוד משמעותי בפעילות בין הקהילות.
עמרם מצנע: מה עושה קרן שח"ף במערכת הזאת?
<אבי נאור: קרן שח"ף הוקמה לאור העובדה שאנחנו מצד אחד הטפנו לקהילות שהם יאחדו כוחות ואנחנו היינו קרן אורן ואנחנו היינו בעצמנו, גנדיר עבדה לעצמה, ואמרנו, רגע אחד, זה לא הגיוני שאנחנו נבוא אליהם ונגיד להם 'אתם צריכים לשתף פעולה, להקים ארגוני גג', ואנחנו כל אחד נעבוד לבד.
<אבי נאור: ולכן דבר ראשון אנחנו איחדנו כוחות, הקמנו קרן משותפת של שותפים שאת כספם הם שמים בקרן וההחלטות והאסטרטגיה היא משותפת ואין לנו אובר הד יותר מאשר אובר הד אחד, יש לנו מנכ"לית שזה חיה, יש לה צוות של שלושה אנשים, ואת המחקר ואת הניהול ואת הכול אנחנו עושים במשותף.
<אבי נאור: מה אנחנו עושים?
<אבי נאור: איך אנחנו תומכים בקהילות?
<אבי נאור: אל"ף, אנחנו נשמע את זה יותר כדוגמה מפה, אבל באופן עקרוני אנחנו תומכים בקהילות בדרך כלל בין שלוש לארבע שנים, מתוך ראייה, גם משום שהכספים שיש לנו בתוך הקרן הם כספים פילנתרופיים מוגבלים, זאת אומרת הלוואי שהיינו יכולים לעשות יותר, אבל העובדה שזה לפרק זמן קצוב, יש לזה גם לא רק עניין של מגבלה תקציבית אלא יש בזה גם איזה שהוא רעיון שבשלב מסוים הקהילה צריכה להיות עצמאית.
<אבי נאור: איפה עיקר התרומה שלנו?
<אבי נאור: דבר ראשון, לכל קהילה חדשה, למשך שלוש-ארבע שנים, כפי שאמרתי, אנחנו מממנים משרה מלאה של רכז הקהילה.
<אבי נאור: כדי לעשות את כל העבודות שהקהילות עושות הן צריכות משרה אחת של מישהו שירכז את הפעילות, יהיה בקשר מול הגורמים החיצוניים וכן הלאה.
<אבי נאור: הדבר השני, שהוא משמעותי ביותר, אנחנו מממנים פרויקטים.
<אבי נאור: אנחנו לא מממנים משכורות או דברים כאלה, אנחנו מממנים פרויקטים.
<אבי נאור: הקהילות באות אלינו עם הצעה לפרויקטים, לתכניות שהן רוצות לבצע, זה עובר דרך המסננת שלנו, של סוגי הפרויקטים שאנחנו תומכים ואותם דברים שאנחנו רוצים לקדם, ואז ברגע שאנחנו מאשרים אז זה לא רק עניין של תמיכה כספית, אלא אנחנו נותנים ליווי לפרויקט ולקהילה כדי לעזור להם, בטח בראשית דרכם איך מנהלים דבר, איך מודדים, איך מעריכים תוצאות וכן הלאה.
<אבי נאור: נוסף לכך אנחנו כקרן תומכים גם, 170 הקהילות שציינתי הן מאורגנות, או יש 14 גופים היום בארץ שהם יזמי קהילות, כשהקהילות בעצם נוצרות מתוך הגופים הללו, אנחנו תומכים גם בגופים יזמי הקהילות ובראייה שלנו זה ההמשכיות.
<אבי נאור: אנחנו מקווים ליום שהם יהיו הגופים היחידים - - -
עמרם מצנע: הגופים האלה, מה זה?
עמרם מצנע: זה דרור ישראל?
<אבי נאור: זה דרור ישראל, זה המכינות על שם רבין, זה הקהילות האתיופיות, הנני, כפרי הסטודנטים שערי תורה, הדתיים, יש ארגון של הקהילות הדרוזיות.
<אבי נאור: יש 14 כאלה, שהיום גם בינם לבין עצמם יש להם פעילות של ארגון גג, ארגון גג שמכסה את כל הקהילות הללו.
<אבי נאור: אנחנו רואים בתפקיד שלנו לא רק לתמוך בקהילות הקצה, אלא גם לתמוך בארגונים המארגנים בשביל שזה מה שייתן את העצמאות לתופעה.
<אבי נאור: מעבר לכך התמיכה שלנו היא לא רק כספית.
<אבי נאור: אנחנו יודעים לעבוד מול הממשלה, מול הכנסת.
<אבי נאור: רק לאחרונה התקבלה החלטת ממשלה על הקצאה של 100 מיליון שקל לקהילות לשלוש שנים, מפוזר לשלוש שנים, כשזה מרוכז במשרד השיכון.
<אבי נאור: זה דבר שהוא פעולה משותפת - - -
עמרם מצנע: לא נגב-גליל?
<אבי נאור: חלק קטן מתוך ה-100 זה נגב גליל, הרוב זה אצל אורי אריאל, וחלק מזה זה גם כספי הסכמים קואליציוניים.
<אבי נאור: אבל הכסף הזה לא הולך רק לקהילות דתיות, הוא הולך לכלל הקהילות, יש שם פעילות יפה עם ראייה והסתכלות לכל הרוחב ואנחנו בקשר עם הגורמים הללו כדי לעודד, להסביר, וגם קצת ל - - -
עמרם מצנע: סבר את האוזן, כמה פחות או יותר אתם מגלגלים בשנה?
<אבי נאור: התקציב שלנו הוא 10 מיליון לקהילות, הכול מתרומות, 50% תורמים ישראלים ו-50% תורמים מחוץ לארץ.
<קריאה: 14 שותפים.
<אבי נאור: 16.
עמרם מצנע: זה כולל את כפרי הנוער או רק הקהילות?
<אבי נאור: לא, זה רק הקהילות, כפרי נוער זה - - - זו התמונה.
<אבי נאור: חיה, נדמה לי שהבמה היא שלך, נכון?
<חיה ג'משי: האמת היא ש - - -
<אבי נאור: האמת שעשיתי לך את העבודה?
<חיה ג'משי: האמת היא שאבי אמר את מרבית הדברים, אני חושבת שאני אתן רק עוד כמה דגשים ונעבור לשמוע מה קורה פה בחיפה, כי באנו בעצם להציג פה את התופעה.
<חיה ג'משי: אני רק אגיד כמה משפטים באופן כללי.
<חיה ג'משי: על קרן שח"ף אני יכולה להגיד גם שזו כשלעצמה שיתופיות מאוד ייחודית בעולם הפילנתרופיה, שחברו יחד 16 שותפים מהארץ ומהעולם למטרה אחת מסוימת עם מנגנון משותף שמחלק את התמיכות על ידי תהליך מאוד מסודר של קבלת החלטות ואנחנו עושים גם ליווי ובקרה.
<חיה ג'משי: באופן כללי על הקהילות, אני רוצה להגיד כמה משפטים, כי זו תופעה מדהימה שצעירים בעצם מוצאים היום את מסלול ההגשמה שלהם דרך באמת להגיע לפריפריה, כמו שאבי אמר, להקים את ביתם שם ולעשות עשייה משמעותית כלפי החברה הרחבה.
<חיה ג'משי: אנחנו כקהילה, כמו שאנחנו מדגישים, שלא חשוב רק החיים הקהילתיים, זה חשוב, כי מכניסים ערכים קהילתיים, אבל לא פחות חשוב זו העשייה החוצה, להביא לשינויים משמעותיים.
<חיה ג'משי: אני חושבת שעוד מעט אנחנו נראה פה איך קהילות מצליחות להגיע לשכונה כמו שכונת הדר ולעשות שינויים משמעותיים בשכונה.
<חיה ג'משי: במונחים של תכנון אנחנו נדבר על התחדשות עירונית, כאן אני חושבת שהקהילות מצליחות להביא למצב של התחדשות עירונית.
<חיה ג'משי: אני אגיד כמה משפטים בכלל על הפוטנציאל של קהילות שח"ף.