GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוליה בן משה: לפתע פתאום באחת הנסיעות הרכב בעלייה לחיפה, לאופקים, נתקע.
<יוליה בן משה: התברר שמד השמן לא עבד אבל לנהג לא היה כוח לדווח ולכן הוא לא דיווח והרכב נתקע למשך שעתיים עד שחילצו ילד.
<יוליה בן משה: לא דיברנו על הפעמים ששכחו לאסוף אותו כי הוא נרדם ועוד כל מיני.
<יוליה בן משה: בחנוכה יש רפיון במערכת החינוך המיוחד בחופשים והגיע נהג מחליף שלא היה לו ולו שמץ של מושג בבטיחות, הגיע רכב ללא טבעות עגינה, ללא חגורות עגינה ולמזלי בעלי פתח את ההקלטה והקליט את כל השיחה שהייתה שם כי אחרת גם לא מאמינים להורים.
<יוליה בן משה: זה עוד פיטורים.
<יוליה בן משה: הבוקר בעודי מתכוננת להגיע לכאן ובעלי בשעה 9 בבוקר צריך להרצות פסיכותרפיה, הנהג מודיע – בדרך כלל הוא אוסף ב-7:10 – שהוא מאחר בחצי שעה כי לפני שהוא מגיע אלינו הוא בדרך כלל עושה קו אשדוד-חדרה והקפיצו אותו לזיכרון ולכן הוא יאחר בחצי שעה.
<יוליה בן משה: אלה הסיטואציות בהן אנחנו חיים ושהורים חיים בהן באטרף מוחלט.
<יוליה בן משה: זה היעדר כבוד לילדים שלנו.
<יוליה בן משה: עזבו אותי מתקציבים של מיליוני שקלים.
<יוליה בן משה: יש היעדר כבוד לילדים שלנו, לזמן שלנו כהורים.
<יוליה בן משה: די, שלוש שנים אני ברווחה כי גם שם היה בלגן וסוף כל סוף עיגנו שם תקנות ואני מתחננת, אני מוכנה להיות שותפה ולהביא כל דבר שצריך כדי שגם כאן יהיה חינוך.
<יוליה בן משה: לא שזה ייגמר באסון אלא זה כבר נגמר באסונות אלא שכל עוד לא עולות תביעות נזיקין במיליוני שקלים, המערכת לא מתעוררת.
עמרם מצנע: כמה ילדים נוסעים בקו ההסעה הזה?
<יוליה בן משה: הילד שלי נוסע לבד.
עמרם מצנע: יש לו גם מלווה?
<יוליה בן משה: יש לו גם מלווה.
<יוליה בן משה: בדברים הגדולים אנחנו מסודרים כי הוא נופל פרופר בתקנות.
<יוליה בן משה: הוא גם עם מוגבלות קשה, הוא גם זכאי ואין כאן בעיה.
<יוליה בן משה: הבעיה היא בשירות.
<יוליה בן משה: אני מאוד מעריכה את מי שחושב – וזה נכון – שלא יהיו עברייני מין כמסיעי ילדים אבל גם מינימום של שירות.
<יוליה בן משה: שנית, אין באמת פיקוח.
עמרם מצנע: מהניסיון שלך, איך את מסבירה את זה – תסלחי לי על ההגדרה – שזה מקרה פשוט כאשר אדם אחד, ילד אחד נוסע בהסעה אחת, יש לו מלווה.
עמרם מצנע: אני מניח שהעירייה עשתה את המכרז, עיריית חדרה.
עמרם מצנע: הם לא מצליחים למצוא מישהו שיעמוד בכל הכללים.
עמרם מצנע: לו את היית בכירה בעיריית חדרה, מה היית עושה?
<יוליה בן משה: כי ראשית, אנחנו תרבות של מדינה של פרטאצ'.
<יוליה בן משה: כולנו בתוך פרטאצ' כזה.
עמרם מצנע: זה לא ניתן לתיקון.
<יוליה בן משה: לא.
<יוליה בן משה: בדיוק דיברתי עם רויטל על זה בדרך לכאן.
<יוליה בן משה: אנחנו הרבה בטיפולים בארצות הברית, אנחנו חברים בארגון של הורים, ושם האוטובוסים הצהובים מדייקים על הדקה.
<יוליה בן משה: בארץ אנחנו תרבות של פרטאצ'.
עמרם מצנע: פרטאצ' אמרנו.
עמרם מצנע: מה הלאה?
עמרם מצנע: גם בפרטאצ' הזה יש פה ושם דברים שעובדים.
<יוליה בן משה: אין תקנות, אין נהלים, אין פיקוח.
<יוליה בן משה: הדגש הוא על פיקוח.
<יוליה בן משה: אין סטנדרט.
<יוליה בן משה: מפריע לי שאתה חבר הכנסת היחידי שיושב כרגע בישיבת הוועדה.
<יוליה בן משה: הילדים שלנו הם אחרונים בהיררכיה של מדינת ישראל.
<יוליה בן משה: סוף כל סוף יש הורים חזקים שמגיעים לכאן.
<רויטל לן כהן: זה כביכול לא קשור, אבל זה ממש קשור.
<רויטל לן כהן: היחס לילדים שלנו מתחיל מהשפה.
<רויטל לן כהן: כשקוראים להם ילדים בעלי צרכים מיוחדים ולא ילדים עם צרכים מיוחדים, ואומרים ילד אוטיסט ולא ילד עם אוטיזם, זה משהו.
<רויטל לן כהן: השינוי בשפה יוצר שינוי בתודעה ואחר כך הוא יוצר גם שינוי בהתנהגות.
<רויטל לן כהן: זה על קצה המזלג.
<רויטל לן כהן: אולי אם היו מדברים עלינו אחרת ולא יוצאים בהצהרות כמו אחר הוא אני, שזה עדיין משאיר אותו אחר, ולא מבינים למה זאת סיסמה איומה, זאת בעיה.
<רויטל לן כהן: דיברו כאן על ילדים שלא נכללים ולכן אני לא אדבר על זה.
<רויטל לן כהן: אני כן רוצה לדבר על כמה דברים אחרים.
<רויטל לן כהן: הסעות מיותרות.
<רויטל לן כהן: לעתים יש ילד שבית הספר שמתאים לו, הכיתה שמתאימה לו, נמצאת מעבר לכביש אבל היא בעיר אחרת שהיא לא באותו אזור.
<רויטל לן כהן: היא שייכת לאזור פיקוח אחר.
<רויטל לן כהן: הם יעדיפו להסיע אותו שעות אבל בתוך אזור הפיקוח שלו ולא לאפשר לו להירשם לכיתה או בית ספר שהוא אזור פיקוח אחר אבל הוא מעבר לכביש.
<רויטל לן כהן: פיזית הוא מעבר לכביש.
<דודו לוי: את יכולה לתת דוגמה?
<דודו לוי: אני לא מכיר דבר כזה.
<רויטל לן כהן: תיכף ייתנו לך דוגמאות.
<רויטל לן כהן: אם אתה רוצה, אני אשלח לך במייל דוגמאות של יותר מילד אחד.
<רויטל לן כהן: אני אאסוף את הילדים שיש לנו בקואליציה.
<רויטל לן כהן: יש מקרים כאלה וכבר דיווחנו עליהם.
<רויטל לן כהן: משיכולת הכתפיים האלה, זה לא אנחנו.
<רויטל לן כהן: משרד החינוך יכול וצריך לכפות על רשויות מקומיות לפתוח בתחום שלהן כיתות ולא יצטרכו להסיע ילדים לכיתות אחרות.
<רויטל לן כהן: זה לא הגיוני ששמונה ילדים יוצאים מרשות אחת ללימודים ברשות אחרת.
<רויטל לן כהן: שמונה ילדים זאת כיתה.
<רויטל לן כהן: למה אתם לא מכריחים את הרשות העירונית לפתוח כיתה?
<רויטל לן כהן: הרשות העירונית, לפעמים משיקולים שלא כאן נדבר עליהם, מעדיפה להוציא את הילדים.
<רויטל לן כהן: ברמת השרון אין ילדים עם אוטיזם, למה?
<רויטל לן כהן: כי אין כיתות PDB.
<רויטל לן כהן: איך זה יכול להיות?
<רויטל לן כהן: הם מעדיפים לשלם, בתפיסה שלהם.
עמרם מצנע: אולי אלה ילדים שלא מתאימים לכיתה בבית ספר רגיל.
<רויטל לן כהן: הם נוסעים לכיתה ברעננה.
עמרם מצנע: בבית ספר רגיל?
<טימור זכאי: זה לא נכון.
<טימור זכאי: אני מרמת השרון.
<רויטל לן כהן: אני יודעת מההורים איפה הילדים שלהם לומדים.
<רויטל לן כהן: גם לכם אני יכולה לשלוח את השמות של הילדים.
<רויטל לן כהן: זה קורה.
<רויטל לן כהן: זה בהחלט נכון ואני יכולה לתת שמות עם מספרי תעודות זהות של ילדים שהוגלו לערים אחרות.
<רויטל לן כהן: אתה אמרת בעצמך שלו היה יותר שילוב, אפילו אם היו לשילוב יותר אמצעים כדי לאפשר את השילוב, הרי הרבה הורים בוחרים חינוך מיוחד כי הם יודעים שבשילוב הילדים שלהם לא יקבלו את המענים המתאימים לצורכיהם.
<רויטל לן כהן: יש דוח של נחום בלס משנת 2007.
<רויטל לן כהן: לו היו נותנים לילדים את מקסימום השירותים, מה שההורה מפנטז עליהם, זה היה יותר זול מלהוציא אותם לחינוך מיוחד.
עמרם מצנע: עסקנו בזה ואנחנו נעקוב אחרי זה.
<רויטל לן כהן: עוד דברים שלא מקבלים מענה.
<רויטל לן כהן: ילד שבסוף היום צריך לעבור לצהרון או למועדונית או למסגרת המשך, לא יכול לקבל את ההסעה.
<רויטל לן כהן: ההסעה היא רק אם הוא נוסע הביתה.
<רויטל לן כהן: יש עניין של הסרת אחריות לשלום הילדים.
<רויטל לן כהן: האמירות האלה שאומרות שזה באחריות הרשות, סליחה, לא, בטח לא כאשר משרד החינוך יוצא בהצהרות של משרד החינוך מסביב לשעון.
<רויטל לן כהן: דואגים להם בחופש הגדול אבל לא טורחים לדאוג להם בדרך מהבית לבית הספר ומבית הספר לבית.
<רויטל לן כהן: זה סתם, זאת הסרת אחריות כי אחריות לשלומו של הילד היא בהחלט אחריות של משרד החינוך.
<רויטל לן כהן: אני כבר לא מדברת על זה שהביטוח שלו, של ילד שלומד בחינוך, הוא ל-24 שעות ואת הביטוח הזה משלם משרד החינוך.
עמרם מצנע: לא, כל הילדים במערכת החינוך מבוטחים 365 ימים בשנה.
<רויטל לן כהן: זה בדיוק מה שאני אומרת.
<רויטל לן כהן: הם מבוטחים.
עמרם מצנע: אבל הם מבוטחים על ידי תשלומי הורים.
<רויטל לן כהן: משרד החינוך דואג לזה.
<רויטל לן כהן: לא יכול להיות שמצד אחד הוא דואג לביטוח שלו ומצד שני הוא לא לוקח אחריות על הביטוח שלו.
<רויטל לן כהן: אם אנחנו מדברים על סף של סייעות, אין סף לאישיות של המלווה.
<רויטל לן כהן: מלווה יכול להיות כל אדם, ואני לא מדברת כרגע על כך שאין לו הרשעות אלא אני מדברת על היכולת שלו.
<רויטל לן כהן: יש מלווים שלא מדברים עברית ולא מסוגלים לתקשר עם הילדים בהסעות.
<קריאה: הדרישה היחידה היא שהוא יהיה מעל גיל 18.
<רויטל לן כהן: כשנדבר אחר כך על ועדת דורנר, נזכור את העניין של העלויות הגבוהות.
<רויטל לן כהן: אחד הדברים שמשרד החינוך אומר הוא שהוא מסתכל בסל האישי בלי הסעה.
<רויטל לן כהן: אי אפשר להסתכל בלי הסעה כי ההסעה היא מרכיב מאוד מאוד יקר.
<רויטל לן כהן: כשנדבר על כך, אני רוצה שנזכור את המספרים שעלו כאן.
<רויטל לן כהן: אני מבקשת מהוועדה לזכור את זה כי משרד החינוך אומר שזאת מעטפת וזה לא הסל של הילד.
<רויטל לן כהן: סליחה, זה חלק מההוצאות על הילד וחשוב לזכור את זה.
<רויטל לן כהן: מחלקים את ההסעות לפי לקויות ולא לפי צרכים.
<רויטל לן כהן: יוצא שמכניסים ילדים אוטיסטים ביחד, דוגמה, אבל ילד אוטיסט יכול להיות ילד עם רגישות שמיעתית מאוד חזקה וילד אוטיסט לידו הוא ילד שהביטוי שלו הוא ביטוי ווקאלי מאוד מאוד חזק.
<רויטל לן כהן: במקום להסתכל על מה הצורך של הילד ולהסיע ילדים עם רגישויות מסוימות, מסיעים אותם לפי קוד לקות ולא לפי היכולת שלהם לשבת יחד ברכב.
<רויטל לן כהן: אני הדרכתי בארצות הברית.
<רויטל לן כהן: נסעתי בהסעות הצהובות.
<רויטל לן כהן: ביבשת הקטנה, צפון אמריקה, אפשר לעשות את זה ואני לא רוצה לשמוע שאי אפשר לעשות את זה כאן.
<רויטל לן כהן: ההסעות שם מגיעות בזמן, הן בטיחותיות, כשהן עוצרות הן פותחות את ה-עצור ואף מכונית לא יכולה לעבור כל עוד מורידים ילדים והן בודקות שגם אם הוא צריך לעבור את הכביש, הוא עובר אותו בבטחה.
<רויטל לן כהן: כאן ההסעות מורידות ילד ואם הוא גר בצד השני של הכביש, הרכב נסע.
<רויטל לן כהן: כמה פעמות אפילו הסעות דרסו ילדים כי הם ירדו מהדלת הקדמית כי אין מישהו שדואג לבטיחות של הילדים שלנו.
עמרם מצנע: טימור זכאי, מחלקת חינוך מיוחד בעיריית רמת השרון.
<טימור זכאי: אני רוצה לשתף במה שקורה בעיריית רמת השרון וגם להגיב לדבריה של רויטל.
<טימור זכאי: קודם כל, עיריית רמת השרון – שמעתי את הדברים של ההורים וצר לי לשמוע על כאב הלב שהם עוברים כל בוקר וכל צהרים – מממנת מהתקציב שלה מלווים גם לתלמידים שהם בני שלוש וגם לתלמידים שלא עומדים בקריטריונים של הלקויות.
<טימור זכאי: אנחנו מממנים את המלווים שלהם, כמו ילדים עם הפרעות התנהגות וכדומה, שלא זכאים על פי החוק.
<קריאה: ילדים עם הפרעות התנהגות זכאים.
<קריאה: רק על פי מרחק.
<טימור זכאי: על פי מרחק, לא.
<טימור זכאי: רק אם הוא עולה על מרחק של שלושה קילומטרים או שני קילומטרים.
<קריאה: אז הוא לא זכאי להסעה, אבל אם הוא זכאי להסעה, הוא מקבל.
<אברהם גוספאן: זה לא ברור מבחינת חוזר מנכ"ל מה מוביל, אם הזכאות להסעה או הזכאות לליווי.
<אברהם גוספאן: ילד יכול להיות זכאי לליווי אבל לפי מרחק הוא לא זכאי להסעה, אז המלווה יבוא אליו הביתה וייקח אותו לבית הספר או לגן?
<אברהם גוספאן: זה צריך להיות ברור בחוזר מנכ"ל.
<טימור זכאי: לעניין תלמידים אוטיסטים ברמת השרון.
<טימור זכאי: ברמת השרון יש חמישים ילדים שמשולבים בבתי הספר הרגילים בעיר, בעלי תפקוד גבוה, ומעבר לכך בכל שנה יש לנו כמעט שלושה תלמידים שעונים על תפקוד דומה כמו תפקוד לימודי או צרכים אחרים שעונים על הדרישות ולשלושה תלמידים אנחנו לא פותחים כיתות.
<רויטל לן כהן: בכל רמת השרון יש שלושה ילדים כשהסטטיסטיקה היא אחת לעשר?
<טימור זכאי: לכן אנחנו נעזרים בשירותיהם של הערים הסמוכות לנו שעושות זאת מצוין.
<רויטל לן כהן: אני אבקש מההורים לפנות אליכם שוב.
<טימור זכאי: אני מכירה תלמיד תלמיד ברמת השרון.
<רויטל לן כהן: גם אני מכירה אותם.
עמרם מצנע: רויטל, באמת, עם כל הכבוד לך.
עמרם מצנע: לעצמך יש לך כבוד עצום ולאחרים אין לך שום כבוד.
<רויטל לן כהן: אתה צודק ואני מתנצלת.
<טימור זכאי: העירייה תהיה שמחה כמובן לפתוח כיתות אם אפשר יהיה לפתוח אותן אבל כרגע המצב לא מאפשר זאת.
<טימור זכאי: אי אפשר לפתוח כיתה לשלושה תלמידים.
<טימור זכאי: זה המקסימום אליו אנחנו מגיעים בכל מחזור מבחינת הגילאים ומבחינת התפקוד, לצערנו ולשמחתנו.
<טימור זכאי: העיר היא עיר קטנה ומספר התושבים הוא קטן יותר ולכן אין מספיק תושבים כדי לפתוח כיתות.
עמרם מצנע: נועה ביתן, אקי"ם.
<נועה ביתן: תודה.
<נועה ביתן: אני רוצה להתייחס לילדים עם מוגבלות שכלית וספציפית לילדים עם מוגבלות שכלית קלה.
<נועה ביתן: ילדים עם מוגבלות שכלית קלה לא זכאים לליווי בהסעות בחינוך המיוחד ואין צורך לומר שמוגבלות שכלית קלה, המונח הזה קל מטעה כי זה לא קל.
<נועה ביתן: יש להם בעיות מורכבות הרבה מעבר לבעיות הקוגניטיביות שלהם.
<נועה ביתן: הרבה פעמים יש להם אפילפסיה, יש להם בעיות התנהגות וליווי עבורם זה בעצם לשמור על הבטיחות האישית שלהם, הבטיחות הגופנית והנפשית.
<נועה ביתן: ליווי מבחינתנו זה בעצם המינימום בבטיחות ובפיקוח על הנושא של ההסעה.
<נועה ביתן: נקודה שנייה מתקשרת למשך ההסעה ודובר על כך רבות.
<נועה ביתן: לגבי ילדים עם מוגבלות שכלית, יש איזושהי מגמה במשרד החינוך של סגירת בתי ספר לילדים עם מוגבלות שכלית.
<נועה ביתן: המשמעות היא שההסעה הופכת להיות ארוכה יותר.
עמרם מצנע: סוגרים בית ספר ונוסעים לבית ספר אחר או שהם משולבים?
<נועה ביתן: היה לנו סיפור בבית ספר אופק בהרצליה.
<נועה ביתן: במקור בית הספר היה לילדים עם מוגבלות שכלית.
עמרם מצנע: הוא היה משולב, נכון?
עמרם מצנע: היו בו שני מסלולים.
<נועה ביתן: הוא התחיל כבית ספר לילדים עם מוגבלות שכלית ואז הוא הפך להיות גם לאוטיזם וגם לילדים עם מוגבלות שכלית ובעצם התקבלה החלטה שבית הספר סוגר את הדלת בפני ילדים עם מוגבלות שכלית.
עמרם מצנע: זאת אומרת, הוא יישאר רק לאוטיזם.
<נועה ביתן: רק אוטיזם.
<נועה ביתן: זה באופן משמעותי הסעה יותר ארוכה לילדים עם מוגבלות שכלית.
עמרם מצנע: מה זה יותר ארוכה?
עמרם מצנע: בתוך הרצליה?
<נועה ביתן: לא.
<נועה ביתן: הם צריכים לנסוע לערים אחרות.
<נועה ביתן: מפזרים אותם בכל הארץ.
עמרם מצנע: בכל הארץ, לא צריך להגזים.
<רעיה לוי גודמן: צריך לדייק.
<רעיה לוי גודמן: חלק מהסיפור הוא באמת הגידול באוכלוסייה.
עמרם מצנע: אני מכיר את הסיפור הזה.
<רעיה לוי גודמן: גם הילדים שלמדו בבית הספר, כל הילדים שלמדו עדיין ממשיכים שם עד שהם יסיימו וילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית הם לא בהכרח מהרצליה.
<רעיה לוי גודמן: זאת אומרת, הם הוסעו להרצליה ועכשיו הם מוסעים לרשויות בסביבה.
<רעיה לוי גודמן: צריך לציין שילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית קלה משתלבים יותר בחינוך הרגיל, בעיקר בכיתות קטנות.
<רעיה לוי גודמן: לכן צריך להסתכל על התמונה כולה אבל אין לזה השכלה על ההסעות.
<נועה ביתן: העניין של כיתות חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים, זה משהו שאנחנו מאוד מעודדים וחושבים שזה יכול להיות פתרון גם בנושא של ההסעות ואין הרבה ילדים כאלה.
<נועה ביתן: ככל שידוע לי, הנתונים מדברים על משהו כמו מאתיים כאשר יש 2,500 ילדים עם מוגבלות שכלית קלה.
עמרם מצנע: עורכת הדין טל גרנות, אלו"ט.
<טל גרנות: רוב הדברים הועלו על ידי הנוכחים, אבל חשוב לי לומר שחוסר ההסדרה והירידה לפרטים של החובה שקיימת בחוק מובילה לזה שאני אישית מטפלת בעשרות, אם לא מאות, פניות בנוגע להסעות.
<טל גרנות: חלק מהדברים נאמרו לגבי זמן הנסיעה, על תפקיד המלווה, על הכשרת המלווים והנהגים שזה משהו שלא קיים היום, העסקה של המלווים על ידי חברת ההסעות שגורמת לניגוד עניינים אינהרנטי בחובה שלהם או ברצון שלהם וביכולת שלהם לדווח על מה שקורה שם.
<טל גרנות: משהו שלא הוזכר זה עצם העובדה שלהורים עצמם אין איזשהו ערוץ ישיר למשרד החינוך בעניין של ההסעות.
<טל גרנות: זאת אומרת, כל פנייה, בין אם היא על תלונות שהם רוצים להגיש או על רצון לפיצול הסעה, זה משהו שקודם כל נדון ברשות וזה עניין מאוד מאוד בעייתי, בעיקר כאשר הרשות מושפעת משיקולים תקציביים.
<טל גרנות: השיקול לפצל הסעה הוא קודם כל שיקול כלכלי ברשויות ואין שום קריטריונים, למיטב ידיעתי, שמנחים את הדבר הזה וזה מאוד בעייתי.
<טל גרנות: כאשר הורה פונה, רוצה לפצל הסעה או להביע איזושהי תלונה, אין זמן תגובה שחייבים לתת לו ואני מכירה מקרים שמתחילת השנה הורים מחכים לתשובה האם כן לפצל הסעה או לא לפצל אותה.
<טל גרנות: עד שזה מגיע לוועדה בראשות דודו לוי, כבר הילד חוזר לבית ספר שלא מתאים לו ובוועדה אומרים שהוא לא צריך הסעה כי הוא לומד בבית ספר אחר, בית ספר שלא מתאים לו ולכן הוא נשלח למקום אחר.
<טל גרנות: דובר כאן על עניין מקצועי, שהשיבוץ וההשמה של ילד היא אכן עניין מקצועי והרבה פעמים זה לא בית הספר שנמצא הכי קרוב אליו הביתה, מכל מיני שיקולים מקצועיים.
<טל גרנות: באים להורים ואומרים להם: בחרתם, בין אלה ילדים משולבים ובין אם אלה ילדים בחינוך מיוחד, והבחירה שלכם הייתה ללמוד בבית ספר שהוא לא ברשות שלכם ולכן קחו את האחריות על ההסעה.
<טל גרנות: זה משהו שחוזר על עצמו שוב ושוב למרות שוועדת ההשמה היא זאת שקבעה.
עמרם מצנע: זה במקרה שעל פי הרשויות היה בית ספר מתאים ברשות אבל ההורים העדיפו לשלוח אותו לחבית ספר אחר.
<טל גרנות: לאו דווקא.
<טל גרנות: אני מכירה מקרים ספציפיים.
עמרם מצנע: זאת חריגה מהנוהל.
עמרם מצנע: אנחנו צריכים מצד אחד להסתכל על הנהלים וכמובן אפשר להעיר על זה, אבל נהלים, ומצד שני כמובן על אי אכיפת הנהלים.
<טל גרנות: הדבר הבא אליו רציתי להתייחס הוא האכיפה.
<טל גרנות: באמת האחריות המשותפת שהיא גם אחריות משותפת וגם מימון משותף מוביל לבעיית אכיפה מאוד מאוד קשה.
<טל גרנות: משרד החינוך, כפי שאביבית אמרה, אנחנו פונים אליו והוא אומר שאין לו יכולת לאכוף על רשות לתת ליווי ואין לו יכולת לבדוק שכל יום יש ליווי.
<טל גרנות: נמצא אתי משה שאנחנו מלווים אותו במשך שנים בסוגיה הזאת וחשוב לי שהוא ידבר.
<משה הניג: אני תושב בני ברק.
<משה הניג: למרות שיש לי יותר מילד אחד בעל צרכים מיוחדים, אני לא מקבל ליווי.
<משה הניג: לדוגמה, יש לי ילד PDD שלא מקבל ליווי וכל הרשויות מתנערות.
<משה הניג: העירייה אומרת לי לפנות למנהל.
עמרם מצנע: על פי הנהלים לא מגיע לו ליווי?
<משה הניג: מגיע לו.
<משה הניג: העיריה אומרת לי לפנות למנהל והמנהל אומר לי לפנות לעירייה.
עמרם מצנע: זה בית ספר מוכר שאינו רשמי?
<משה הניג: חינוך עצמאי.
<דודו לוי: זה לא שייך.
<דודו לוי: גם החינוך המוכר שאינו רשמי, החינוך המיוחד מטופל על ידי המשרד שלנו, על ידי אגף ההסעות, ועל ידי הרשות המקומית.
<דודו לוי: אם הוא לא מקבל מלווה, צריך לבדוק למה הרשות לא נותנת לו.
<משה הניג: למרות פניות רבות בנושא וכתיבת מכתבים של אלו"ט, של הקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות ושל חברת הכנסת אלהרר, לא מתקבל מענה מאף גורם, לא מראשי העיר, לא הנוכחי ולא הקודמים לו.
עמרם מצנע: את אחד הקודמים אפשר להביא.
עמרם מצנע: הוא חבר הוועדה.
<משה הניג: כן.
<משה הניג: משום מה הוא לא כאן.
<משה הניג: לא מתקבל מענה גם ממשרד החינוך, כולל מר דודו לוי שמכותב בהעתקי המכתבים של כל הגורמים האלה.
<משה הניג: בעצם אין מענה מגורם כלשהו.
<משה הניג: הדבר המרכזי הוא שהגורמים מתעלמים מכל פנייה.
עמרם מצנע: דודו, מה באמת אתם עושים כאשר רשות לא מקיימת נוהל מסוים כמו למשל לתת מלווה?
<דודו לוי: אנחנו פונים לרשות.
עמרם מצנע: מה הכוח שלכם כלפי הרשות?
<דודו לוי: הרבה כוח אין לנו.
<דודו לוי: אנחנו פונים לרשות, מעמידים אותה על חומרת העניין ומסבירים לאחראי על החינוך ברשות המקומית שזאת בעצם עבירה על החוק.
<דודו לוי: הרשות על פי חוק הסעה בטיחותית חייבת לתת לכל ילד מלווה.
<סמי עטר: יש מקרים שרשות למעשה לא עומדת אפילו בנושא תשלום אגרות תלמידי חוץ, ואם הרשות לא משלמת, אתם ישר כותבים מכתב לרשות ואם היא לא עומדת בזה, אתם מורידים את ההשתתפות שלכם בנושא.
עמרם מצנע: כן, אבל במקרה הזה אין לו מה להוריד.
<סמי עטר: התקציב הרי מגיע לרשות.
<סמי עטר: זה משהו שכן אפשר לעשות.
עמרם מצנע: זה לא יפתור לו את הבעיה.
עמרם מצנע: האם אתה מכיר איזשהו מקרה של מישהו ברשות מקומית שהייתה תביעה משפטית בגלל שלא עמדו באחד החוקים האלה?
<דודו לוי: מקרה ספציפי של תביעה, לא.
<דודו לוי: אני מכיר מקרים שהורים איימו בתביעה משפטית.
עמרם מצנע: לא הורים.
עמרם מצנע: אתם.
<משה הניג: יש עוד כמה דברים שהם בניגוד לנהלים.
<משה הניג: לדוגמה, הילד נוסע לבד במונית, לפעמים מסתובב שעתיים, לפעמים יותר, מכיוון שהחברה שזכתה במכרז של העירייה לא מסוגלת לטפל בכל כך הרבה הסעות.
<משה הניג: הילדים של ה-PDD בבית הספר שלו, כל אחד נוסע במונית נפרדת כאשר יום אחד זה נהג כזה, יום שני נהג אחר ואתה לא יודע לפעמים אם יש נהג או אין, אתה לא יודע עם מי ליצור קשר, לפעמים נהג של מונית צריך לבוא מוקדם ולכן הילד מגיע מוקדם לפני סיום שעות הלימודים ולפעמים הוא מגיע מאוחר.
<משה הניג: ההורים לא יכולים להתעסק בכלום כי צריכים לחכות שעתיים להסעה בבוקר ושעתיים להסעה אחר הצהרים.
עמרם מצנע: עורכת דין מירה סלומון, מרכז שלטון מקומי.
<מירה סלומון: אני מבקשת להוסיף על מה שנאמר כאן גם מצד הארגונים וקצת לדייק.
<מירה סלומון: בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת מונחת טיוטה של תקנות שמשרד הרווחה מבקש לקדם.
<מירה סלומון: מרכז השלטון המקומי יושב עם משרד הרווחה בנושא הזה.
<מירה סלומון: אנחנו פנינו מספר פעמים לשר הרווחה על מנת שיפנה בתורו לשר החינוך כדי לעשות טיפול הוליסטי בכל הסוגיה של ההסעות של החינוך המיוחד כך שגם ילדים בגילאי אפס עד שלוש שמטופלים על ידי משרד הרווחה וגם ילדים מגילאי שלוש עד 21 שמטופלים על ידי משרד החינוך יקבלו מענה שהוא במידה רבה קוהרנטי יותר.
עמרם מצנע: שאלה לגבי ההסעות שממומנות על ידי משרד הרווחה.
<מירה סלומון: התקצובים הם אחרים.
<מירה סלומון: גלית ממשרד הרווחה אחראית על כך.
עמרם מצנע: השאלה שלי – יכול להיות שגלית יכולה לענות – האם זה באותו נוהל של משרד החינוך.
עמרם מצנע: כלומר, הרשות המקומית היא המבצעת?
<מירה סלומון: כן.
<סמי עטר: הרשות המקומית מבצעת כאשר משרד הרווחה מממן את ההסעה אבל עד גיל מסוים.
עמרם מצנע: אותם מוסדות שהם באחריות.
<גלית גבע: מגיל שישה חודשים ועד שלוש שנים, משרד הרווחה מממן את ההסעות למעונות היום.
<גלית גבע: משרד הרווחה אמון על כל הנושא של מעונות יום שיקומיים מתוקף חוק מעונות יום שיקומיים.
<גלית גבע: במסגרת זאת המשרד מממן את הנושא של ההסעות למעונות מגיל שישה חודשים עד גיל שלוש שנים.
<גלית גבע: נכון, וכאן חבריי אמרו, אנחנו היום בשלב מאוד מאוד מתקדם של התקנות ובימים הקרובים יצא גם נוהל זמני עד להוצאת התקנות להסעות למעונות היום השיקומיים.
<גלית גבע: נכון לעכשיו הנושא שנדון ואמור לעבור לשיח משותף בין שני השרים, משרד הרווחה ומשרד החינוך, הוא על נושא ספציפי מאוד בתקנות וזה הנושא של הממונה על ההסעות, בעקבות איזושהי מחלוקת בעניין של מי הגורם המממן את נושא הממונה כאשר אנחנו דורשים שיהיה בכל רשות ממונה שאחראי על ההסעות.
<סמי עטר: גם השלטון המקומי נמצא שם.
<גלית גבע: השלטון המקומי שם מתחילת התהליך, הוא כל הזמן בתהליך והוא חלק ממנו.
עמרם מצנע: זה מבוצע על ידי השלטון המקומי.
<סמי עטר: חד משמעית.
<מירה סלומון: התקנות שמונחות בפני ועדת העבודה, הרווחה והבריאות הן תקנות שקובעות אמות מידה וקריטריונים מאוד מאוד יפים, אבל גם יש מרכיבי שיפוי הולמים.
<מירה סלומון: יש לנו ויכוח על מרכיבי השיפוי אבל הם יותר נכונים מאשר מרכיבי השיפוי שקיימים.
<מירה סלומון: גם הליווי הוא עדיין סוגיה מאוד מאוד קשה, גם ברווחה.
<מירה סלומון: יש לנו דיונים שאנחנו מנהלים לכאורה.
<יוליה בן משה: אלה אלפיים ילדים וכאן אלה שמונים אלף ילדים.
עמרם מצנע: זה הבדל עצום מבחינת מספרים ומורכבויות.
<מירה סלומון: זאת בדיוק הסיבה שצריך לקיים את הדברים האלה בראיה הוליסטית ולא כל אחד לעצמו כשהוא אומר שאצלו זה אחרת.
<מירה סלומון: הליווי בהחלט קיים לכל הילדים ברווחה שמוסעים ועדיין יש לנו גם טענות לעניין התקצוב שהוא לא הולם את הנושא הזה.
<מירה סלומון: יש לנו בעיות קשות בנושא הזה.
<מירה סלומון: נראה לנו נכון שיתקיים דיון מקיף גם לרווחה וגם לחינוך בעניין.
עמרם מצנע: אני מציע שכל משרד יעשה את שלו בצורה מסודרת ורצינית.
עמרם מצנע: עוד לדרוש מהם תיאום ושילוב?
<שאהר שבאנה: אני ממזרח ירושלים.
<שאהר שבאנה: אני אב לארבעה ילדים מרותקים לכיסא גלגלים.
<שאהר שבאנה: סבלנו הרבה.
<שאהר שבאנה: אני מתנדב כמעט 25 שנים ויש חבר'ה מתנדבים אתנו בנושא ההסעות.
<שאהר שבאנה: יש לנו באמת בעיה רצינית.
<שאהר שבאנה: כשהעירייה או משרד החינוך נותן לחברה את החוזה, הם לא עושים את העבודה אלא הם מעבירים אותה לאחרים והאחרים לאחרים ויש לך ארבעה-חמישה רכבים ישנים מאוד.
<שאהר שבאנה: תאמין לי שאם משרד הרישוי רואה אותם, הוא יוריד אותם מהכביש.
<שאהר שבאנה: הילדים נוסעים בלי חגורות, בלי מזגנים, יש לנו נהגים בלי רישיון, נהגים בלי הכשרה שלא יודעים איך לטפל בילדים מרותקים לכיסא גלגלים.
<שאהר שבאנה: חסרים לנו הרבה רכבים.
<שאהר שבאנה: יש לנו הסעה שעושה כמה מסלולים, חוזרת לבית ספר ושוב מסיעה וחוזרת.
<שאהר שבאנה: אם היו יותר רכבים, הילד לא היה מגיע באיחור.
<שאהר שבאנה: יש כאלה שמגיעים בשעה 10:00-10:30 ומסיימים ב-12:00.
<שאהר שבאנה: יש כאלה שיושבים בהסעה כמעט שלוש שעות.
<שאהר שבאנה: מבקשים מההורים שיורידו את הילד בשעה 6 בבוקר, ויש לי רשימה.
<שאהר שבאנה: אין להם אחריות.
<שאהר שבאנה: המלווה שנמצאת ברכב, יושבת ליד הנהג וכל אלה שיושבים מאחור, היא לא רואה אותם והיא לא יודעת כלום.
<שאהר שבאנה: אין לה הכשרה.
<שאהר שבאנה: אם לילד יש אפילפסיה, לבת שלי יש זונדה, לאחרים יש חמצן – היא לא יודעת מה לעשות במקרה שיש בעיה.
<שאהר שבאנה: הרבה פעמים הנהג לוקח את הילד הראשון או השני לפני שהוא לוקח את המלווה כי המלווה גרה במקום אחר.
עמרם מצנע: אתם מטפלים גם בירושלים המזרחית?
<קריאה: הוא חבר בארגון ואנחנו מטפלים בזה.
<שאהר שבאנה: יש אימא שאת הבן שלה לא פעם העבירו מרכב לרכב, הנהגים יושבים – וצילמנו אותם ויש לנו את התמונות – ומעשנים נרגילה.
<שאהר שבאנה: הם לוקחים כמה ילדים לכל מיני בתי ספר, אחד בבית חנינה, השני במקום אחר וזה דבר לא מקובל.
<שאהר שבאנה: הם יכולים לקחת ילדים שהם לא לחינוך המיוחד.
<שאהר שבאנה: אנחנו סובלים כי במקום לטפל בילדים שלנו אנחנו מטפלים עם הרשות.
<יוליה בן משה: אמירה מהכובע של קול הזכויות ויועצת ארגונית.
<יוליה בן משה: רק לחזק את מה שאמרת.
<יוליה בן משה: זאת תהיה טעות כרגע לחבר בין התקנות של הרווחה והתקנות של חינוך.
<יוליה בן משה: זה לקראת הסוף.
<יוליה בן משה: אפשר לקחת וללמוד מהתהליך וללמוד מהתקנות אבל היה שם תהליך עבודה מאוד משמעותי ושווה ללמוד ממנו אבל לא לערבב כי שם יש עכשיו רק מחלוקת אחת ומחסום אחד וזה ייגמר.
עמרם מצנע: משפטים בודדים, בבקשה.
<שלמה זוהר: אגב, אני רשום ברשימת המבקשים לדבר אבל כנראה שמי נשמט.
<שלמה זוהר: הנושא הזה עבר בין השורות.
<שלמה זוהר: קודם כל, לבי לבי עם כל מה ששמעתי כאן.
<שלמה זוהר: זה באמת קשה.
<שלמה זוהר: לבי לבי עם כל אלה שאמרו את כל מה שאמרו.
עמרם מצנע: בעיר הקטנה תל אביב יש בעיות.
<שלמה זוהר: בעיר הגדולה, גם שם יש קצת בעיות אבל מאוד מינוריות.
עמרם מצנע: כשאתה שומע את הבעיות כאן, הן לא נחלתכם?
<שלמה זוהר: לשמחתי לא.
<שלמה זוהר: לצערי במקומות אחרים אני שומע עליהן.
עמרם מצנע: לא, אצלכם, בתל אביב.
<שלמה זוהר: לא.
<שלמה זוהר: יש בעיות מינוריות מאוד.
<שלמה זוהר: קיימות, אני לא אומר שלא.
<שלמה זוהר: כל הדברים שנאמרו על מלווי היסעים, אמרתי קודם שהסייעות בחינוך המיוחד נותנות מענה, ארבעים מתוך 370 שיש לנו, וזה מתכון מצוין.
עמרם מצנע: הן גם מלוות.
<שלמה זוהר: הן גם מלוות, גם בבוקר וגם אחר הצהרים.
<שלמה זוהר: זה מתכון משלו וזה עושה את שלו.
<שלמה זוהר: רואים שההסעות האלה עומדות כמעט בכל התקנים.
<שלמה זוהר: תלמידים שרואים את הסייעת במשך כל היום, רואים אותה גם בבוקר ואחר הצהרים וזה עושה להם טוב על הנשמה.
<שלמה זוהר: הלוואי ויכולנו את כל אותם 370 לייצר מאותן סייעות.
<שלמה זוהר: מעבר לכך, יש גם בעיות כמו שנאמר כאן של נהגים והסעות שזאת נחלת כל מדינת ישראל.
<קריאה: יש לכם מסגרות בעיר ולא צריך לנסוע אל מחוץ לעיר.
<שלמה זוהר: יש לי גם 52 מוסדות חינוך מחוץ לעיר וזה לא מעט.
<שלמה זוהר: אנחנו מסיעים קרוב ל-6,000 תלמידים מתוכם קרוב ל-3,000 מהחינוך המיוחד, קרוב ל-1,200 קווי היסעים, 600 בבוקר ו-600 אחר הצהרים.
<שלמה זוהר: אלה מספרים שאין להם אח ורע במדינת ישראל.
<שלמה זוהר: יש סוגיה שאנחנו מאוד מתקשים בה.
<שלמה זוהר: יש לנו קרוב ל-110 תלמידים שהם בלקות של הפרעות התנהגות קשות והם נופלים בין הכיסאות בתוך אותה מסגרת של חוזר מנכ"ל.
<שלמה זוהר: חוזר מנכ"ל מגדיר שהם זכאים לליווי אבל לא זכאים להסעה בגלל המרחק.
<שלמה זוהר: זאת תקלה שמישהו צריך לבוא ולבדוק ולעשות סדר בעניין הזה כי אותה לקות צריכה להיכנס לתוך אותן שבע לקויות ואז יהיו שמונה לקויות.
<שלמה זוהר: אנחנו מתמודדים עם 110 התלמידים האלה ברמות קשות מאוד.