GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ענת אדלשטיין: הם לא מתעקשים.
<ענת אדלשטיין: אני אסביר לך: מספיק שיש ילד אצלי וילד בגן אחר של גן חובה, והיא צריכה להיות בו זמנית בשעה 14:00.
<ענת אדלשטיין: נתנו לה את הפתח ב-13:30 – היא תיקח את שלי ב-13:30, וב-14:00 היא תחכה בגן החובה.
<ענת אדלשטיין: מספיק שיש לה בבית ספר.
<ענת אדלשטיין: יום שישי, כששעת הסיום הכוללת גם בבתי הספר היא ב-12:45, אימא אחת או אבא אחד לא יכולים להיות בו זמנית בשני מקומות, ואז מתחילים האישורים - - -
עמרם מצנע: זאת אומרת, מנצלים את האפשרות לצאת יותר מוקדם להתארגן מבחינת - - -
<ענת אדלשטיין: אז ביום שישי אין להם אפשרות לנצל יותר מוקדם, יש להם אפשרות לפנות למפקחת המחוז או כל מיני שטיקים כאלה ואחרים, שהגננות עוזרות לעצמן עם טופס אישור יציאה, ואז יוצא שאתה פשוט נהיה שומר.
<ענת אדלשטיין: ובעיניי הסכנה הגדולה זה שהשער פתוח וסגור.
<ענת אדלשטיין: הרי בבוקר אנחנו לא מאפשרות את זה מאותן הסיבות, אבל בצהריים, בגלל צעקה כזאת של ההורים, מתאפשר.
<ענת אדלשטיין: אני אומרת: או 13:30 או 14:00.
<ענת אדלשטיין: אי אפשר לאפשר להסעות תחנת יציאה, לצהרונים תחנת יציאה, להורים של 13:30 ולהורים של 14:00.
<ענת אדלשטיין: זה גם איש צוות שלם שעומד שם.
<ענת אדלשטיין: אני בחצי השעה הזאת babysitter.
<ענת אדלשטיין: כל רגע הולכים לי עוד שישה-שבעה ילדים.
<ענת אדלשטיין: רשימות לכל יום.
<ענת אדלשטיין: כמעט בלתי אפשרי.
<ענת אדלשטיין: דבר נוסף שרציתי להעלות זה שאני השנה חווה הצלחה, למרות שהילדים הגיעו אליי בשנה שעברה, אלה - - -
עמרם מצנע: אני מהמשפט הראשון שלך הבנתי שאת חווה הצלחה.
עמרם מצנע: אפשר היה להרגיש את זה מיד.
<ענת אדלשטיין: לא קל, אבל - - -
עמרם מצנע: לא קל – בטוח.
<ענת אדלשטיין: רציתי להעלות סוגיה, דווקא שהשנה אני יותר עם ילדים מהחינוך המיוחד במינונים שונים.
<ענת אדלשטיין: תהליך של שנתיים מאפשר לקדם את הילדים.
<ענת אדלשטיין: הילדים מגיעים מגנים פרטיים.
<ענת אדלשטיין: לגנים הפרטיים יש איזו נטייה לא להיזהר בלשונם מול ההורים, לא לשלוח אותם למקומות כאלה או אחרים שאפשר לעזור ולקדם את הילד משיקולים עסקיים-שיווקיים שלהם.
<ענת אדלשטיין: המערכת מקבלת אותם.
<ענת אדלשטיין: עדיף אז כבר כמה שיותר צעיר.
<ענת אדלשטיין: יש זמן.
<ענת אדלשטיין: אם זה לא יהיה השנה אצלי אז לפחות בגן בשנה הבאה, שיהיה לו את המענה, שהוא כבר מגיע עם סל של טיפולים איתו, שאפשר באמת לקדם ולהשפיע.
<ענת אדלשטיין: ילדים שהתחילו אצלי את התהליך בשנה שעברה, השנה הם אצלי בשנה השנייה כשכבר המערכת רתומה, כבר יודעים בדיוק לאתר אותם, ויודעים איזה מענה לתת להם.
<ענת אדלשטיין: ובעיניי, למרות הקושי שהם פחות מדברים, ונכון שלא כולם מגיעים גמולים, אני בראיית מקרו רואה את זה כדווקא מסייע לתהליך החינוכי של הילדים האלה.
עמרם מצנע: באמת הצגת את זה בצורה - - - בבקשה.
<איריס עידו: שמי איריס עידו, אני גננת במבשרת ציון.
<איריס עידו: אני רוצה להדגיש שוב את העניין – אני חושבת שזה פחות התמסמס פה: יש מועצות באמת שנותנות או ערים שנותנות סיוע נוסף, אבל למשל במבשרת ציון אין לנו סיוע נוסף בגני הטרום חובה, וזה דבר שבאמת מאוד-מאוד מכביד על העבודה.
<איריס עידו: לי השנה יש 34 ילדים בגן.
<איריס עידו: חצי קבוצה, לפני שהתחיל החוק החדש של "אופק חדש", רוב הקבוצה היו בגילאי ארבע.
<איריס עידו: ומהרגע שהחוק נכנס, וזה מבורך בעניין הזה שבאמת זה נותן מענה גם להורים וגם לנו, לעבוד שנתיים עם הילדים, יש את הבעיה שככל שהחוק נכנס לתוקפו וההורים הבינו שיש אפשרות להגדיל את הקבוצה, נוצרה קבוצה מאוד-מאוד גדולה של ילדים צעירים.
<איריס עידו: לי יש היום 34 ילדים בגן: חצי קבוצה הם ממש קטנטנים, וחצי קבוצה בוגרים.
<איריס עידו: ואני כל - - -
עמרם מצנע: זה יתרון או חיסרון?
<איריס עידו: זה חיסרון כי אנחנו רק שני אנשי צוות.
<איריס עידו: זה יכול להיות יתרון מעולה אם היה לנו איש צוות נוסף או שמספר הילדים היה מצומצם יותר.
<איריס עידו: אם זה כבר 34 - - -
עמרם מצנע: אבל הילדים היותר בוגרים – כי לא להגזים, הם גם ילדים, כן, אבל קצת יותר בוגרים – הם לא עוזרים עם הקטנים?
<איריס עידו: הם יכולים לעזור, אבל עדיין הרצון ומה שהילדים זקוקים לו, הצרכים של הילדים הצעירים שונים לחלוטין מהילדים הבוגרים עם הצרכים שלהם.
<איריס עידו: אם, למשל, אני היום רוצה לשבת במפגש, יש לי חצי קבוצה שיכולה לשבת נהדר, ולהקשיב ולהתקדם, ויש לי חצי קבוצה של תינוקות שלא מסוגלים אפילו לשבת על הכיסא, שהם גולשים מהכיסא.
<איריס עידו: שהם מגיעים עדיין עם מוצצים, שהם מפספסים, והם מגיעים עם טיטול כי אין לנו אופציה אחרת.
<איריס עידו: אז זה ממש מקשה.
<איריס עידו: העניין הזה של שני אנשי צוות מאוד-מאוד מקשה על התפקוד בגן.
<איריס עידו: דבר נוסף, זה שבאמת "אופק חדש" וכל מערכת החינוך מתקדמת לקראת זה שאנחנו נשב בקבוצות, ונהיה כמה שיותר מקצועיים, ונשב עם הילדים, ונקדם באמת מאה אחוז מהילדים, וזה באמת צריך להיות מאה אחוז מהילדים.
<איריס עידו: ושלא יהיה ילד אחד שאני כגננת אפספס אותו.
<איריס עידו: אני רוצה לשבת עם כל ילד בגן ולקדם אותו מהמקום שהוא נמצא למשהו יותר גבוה.
<איריס עידו: ואנחנו פשוט לא יכולות לעמוד בזה.
<איריס עידו: הרצון שלנו הוא מאוד-מאוד גבוה.
<איריס עידו: אנחנו משתדלות, אנחנו עושות, אבל עדיין הכמות של הילדים ושני אנשי צוות – זה פשוט בלתי אפשרי.
<איריס עידו: אני יושבת, למשל, בקבוצה עם ילדים, הסייעת מסתובבת.
<איריס עידו: ברגע שילד מפספס או ילד עם קשיים מיוחדים שהוא מגיע לקשיים התנהגותיים, היא צריכה לפנות אליו או לקחת אותו לאיזשהו מקום לטיפול או להחלפה, אני לא יכולה לשבת ולהמשיך לעבוד עם קבוצה.
<איריס עידו: אני חייבת לקום ואז נוצר מצב שבעצם אני הופכת להיות babysitter, כי אני כל הזמן צריכה לדאוג לבטיחות ולביטחון של הילדים: כל הזמן לבדוק שהילדים לא מטפסים, והילדים לא מכים.
<איריס עידו: כי יש פער: יש את הקטנטנים-קטנטנים, ויש את הבוגרים.
<איריס עידו: אז נכון שהבוגרים נותנים הרבה פעמים עזרה, ואנחנו מתווכים ילדים בוגרים, ועצמאיים וגדולים לעזור לצעירים בכל מיני מטלות, אבל כל העניין של הקניית הרגלים, והקניית הרגלי ניקיון, והרגלי למידה, והרגלי עבודה, שזה ממש גוזל כמעט חצי שנה, אז יוצא מזה שהקבוצה הבוגרת נפסדת מזה ואנחנו מרגישות מתוסכלות.
<שולמית ביסמנובסקי: שלום אדוני, כבוד יושב ראש הוועדה עמרם מצנע.
<שולמית ביסמנובסקי: חברים יקרים, שמי דוקטור שולמית ביסמנובסקי, מומחית לחינוך בגיל הרך.
<שולמית ביסמנובסקי: לשעבר ניהלתי את מחלקת החינוך לגיל הרך בעיריית רמת גן באגף החינוך, תשע שנים.
<שולמית ביסמנובסקי: הייתי אחראית על כל גני הילדים העירוניים בעירייה.
<שולמית ביסמנובסקי: ואני רוצה לפנות אליכם, ודרכיכם גם לשר החינוך.
<שולמית ביסמנובסקי: ואני מודה לך, אדוני היושב ראש, עמרם מצנע, שקיבלת אותנו לדיון הזה.
<שולמית ביסמנובסקי: אנחנו אחראים על חלק מהגנים שנמצאים במשרד החינוך, וגנים פרטיים שלנו נכנסו לתקציב של משרד החינוך, וחלקם מחזיקים ילדים בוגרים, גיל שלוש ומעלה, עם הרבה יותר סייעות כמובן.
<שולמית ביסמנובסקי: אני פונה אליכם כי אני חשה שאנחנו נמצאים בשעה קריטית למדינת ישראל.
<שולמית ביסמנובסקי: חוק חינוך חינם – הרעיון של החוק לדאוג כלכלית לכיס ההורים הוא נהדר, ואנחנו בארגון גני הילדים הפרטיים בישראל תומכים בו בשתי ידינו.
<שולמית ביסמנובסקי: אבל אופן היישום שלו – וכפי שאנחנו רואים פה את התמונה – אם לא יערכו בו שינויים, הוא עלול לגרום לכך שהחוק הזה יהיה בכייה לדורות.
<שולמית ביסמנובסקי: 35 ילדים רכים מגיל שנתיים ושמונה וחודשים – כמעט שנתיים וחצי – עם צרכים כל כך שונים ומגוונים: מבחינה קוגניטיבית, מבחינה רגשית-חברתית, מבחינה מוטורית, שחלקם אף אינם גמולים, נאלצים מידי יום ביומו להתמודד על תשומת ליבה של גננת אחת וסייעת אחת במשך כל היום לאורך כל השנה.
<שולמית ביסמנובסקי: חברים, החוק הוחל על כל הילדים במדינת ישראל מגיל שנתיים ושמונה חודשים, אבל הוא לא לקח בחשבון את הצרכים של הילדים הללו, שכן לא נעשתה התאמה של התשתיות; לא הותאם סדר היום כפי שאנחנו רואים אותו; מצבת כוח האדם לא שונתה בהתאמה: גם מבחינת איכות, מבחינת התכנים והאסטרטגיות, וגם מבחינת הכמות לגיל הזה.
<שולמית ביסמנובסקי: החוק הזה נוגע בקודש הקודשים של החברה שלנו.
<שולמית ביסמנובסקי: קודש הקודשים הוא שלוש השנים הראשונות לחייו של כל ילד בעולם.
<שולמית ביסמנובסקי: כל מה שנעשה או לא נעשה בשנים הללו ייחרט בזיכרונו של הילד לעד.
<שולמית ביסמנובסקי: כל מה שנעשה או נמנע ממנו ייצרב ב-.A.N.D של הילד לכל חייו, ואנחנו, כולנו, נשלם את המחיר.
<שולמית ביסמנובסקי: המחיר יהיה כבד מנשוא לחברה שלנו עד קריטי להמשך קיומנו, כי הילדים האלה בעוד 20 או 30 שנה אמורים להיות הרופאים שלנו, הכלכלנים שלנו, הטייסים שלנו, המהנדסים שלנו שאמורים לבנות בניינים שלא נופלים ולא קורסים, המנהיגים שלנו, הטכנאים והבנאים שלנו.
<שולמית ביסמנובסקי: הם העתיד של מדינת ישראל.
<שולמית ביסמנובסקי: הם הסטארט-אפ של החברה שלנו.
<שולמית ביסמנובסקי: אין לנו משהו גדול יותר מהילדים האלה, ואל לנו לפגוע בהם ובעתידם כדי - - -
שמעון אוחיון: תודה, אבל מה היא מציעה?
שמעון אוחיון: מה היא - - -
<שולמית ביסמנובסקי: אני רוצה להציע: מי שחרד - - -
עמרם מצנע: לא, לא, לא, שנייה.
עמרם מצנע: לפתוח סוגריים: תראי, המפגש הוא מפגש לשמוע את הגננות ולא להרצות הרצאות.
עמרם מצנע: אז בבקשה לסיים.
<שולמית ביסמנובסקי: אוקיי, אז אני רוצה - - - לגננות.
<שולמית ביסמנובסקי: אני אסיים.
<שולמית ביסמנובסקי: מי שחרד לגורל החברה חשוב שידאג שהחוק הזה ייושם בדיוק כמו שהוא צריך להיות מיושם.
<שולמית ביסמנובסקי: אנחנו בעד שהחוק הזה ייושם כמו שצריך, ולכן אני מצטרפת לקריאה של הגננות וכל הדוברים כאן, להקטין את מספר הילדים בכיתות; להוסיף אנשי צוות לכל כיתת גן, כולל מטפלות לילדים, ולא רק לסייעות ולגננות; להכשיר את צוותי כוח האדם בגנים, כולל הגננות, ולהתאים את אסטרטגיות ההוראה לילדים הרכים; להסדיר פינות להחלפת חיתולים; לשנות את סדר היום בגן כך שיכלול זמני ארוחות מותאמים לילדים, וזמנים למנוחה מסוימת שהם צריכים.
<שולמית ביסמנובסקי: ועם כל זאת לא לקחת את זכות הבחירה להורים, משום שחוק החינוך הזה הופך להיות חוק חינוך חובה מהשנה הבאה, וזכות הבחירה של ההורים תילקח מהם.
<שולמית ביסמנובסקי: אני חושבת שזה קריטי בגיל שנתיים ושמונה חודשים לעשות את זה.
<שולמית ביסמנובסקי: זה הזמן להפוך את הפירמידה ולהשקיע - - - תודה.
עמרם מצנע: הצטרפו אלינו חבר הכנסת שמעון אוחיון וחבר הכנסת עיסאווי פריג' – ברוכים הבאים.
עמרם מצנע: וחזר אלינו חבר הכנסת מסעוד גנאים.
מסעוד גנאים: שלום.
עמרם מצנע: בקריאת הביניים אני פשוט הערתי – אנחנו רוצים לשמוע את הגננות, מהשטח.
עמרם מצנע: את הבעיות אנחנו מכירים, והן באמת עולות בצורה מאוד - - -
מסעוד גנאים: גם שיגידו לנו מה אנחנו יכולים לעזור להן.
מסעוד גנאים: מה צריך לתקן.
עמרם מצנע: הן אמרו לך, תקטין את מספר הילדים בגן, תגדיל את הצוות - - -
<זיוה יצחק: אני יכולה להגיד לך שההורים - - - גם לשלם.
<ענת כהן: שמי ענת כהן.
<ענת כהן: גננת בפסגת זאב, מזרח ירושלים.
<ענת כהן: אני 24 שנים גננת ברצף, בלי שבתון.
<ענת כהן: עובדת עם בני שלוש-ארבע ברצף.
<ענת כהן: ופשוט רוצה להשלים את כל מה שהחברות אמרו.
<ענת כהן: קודם כל, אתה כל פעם שאלת אם זה יתרון שהילדים נשארים שנה שנייה.
<ענת כהן: אני אומרת שזו המתנה בשבילנו, עבורנו.
<ענת כהן: כשהמתוקים האלה מגיעים לגן בגיל שלוש, ואת כל התהליך עוברים אצלנו שנתיים, עם כל הקשיים, אבל בשנה השנייה אנחנו קוטפים את הפירות.
<ענת כהן: ואני רואה אותם כעזר רב לצעירים – החברים החדשים שמצטרפים לגן.
<ענת כהן: יש הרבה סיפוק בזה.
<ענת כהן: יש הרבה הישגים.
<ענת כהן: יש הרבה העלאת ביטחון אצלם כי הם מרגישים בוגרים.
<ענת כהן: הם מרגישים מצליחים יותר.
<ענת כהן: הם מגיעים להישגים יותר טובים.
<ענת כהן: אבל אנחנו שני גנים, טרום-חובה, ואנחנו תמיד עם 35 ילדים.
עמרם מצנע: שני גנים עם אותם גילים.
<ענת כהן: אותם גילאים, כן.
<ענת כהן: והשנה עיריית ירושלים באה לקראתנו, ופשוט צמצמה את הכיתה ל-29 ילדים.
<ענת כהן: וזה לא מעט, בכלל.
<ענת כהן: אין לנו מתגברת.
<ענת כהן: אף שנה אין לנו מתגברת.
<ענת כהן: השנה קיבלנו: אני לשלושה ימים, והגן השני ליומיים.
<ענת כהן: ואני אומרת שאם יביאו מתגברת באמת, מקצועית, שתלווה אותנו בימים הקשים, שתלווה אותנו במהלך השנה, כל הקשיים שהועלו פה פשוט יוקטנו.
<ענת כהן: אני אתן איזו תמונה קטנה: כשנכנסתי לגן השני להביא להם משהו, יש שם ילד בן שנתיים ותשעה חודשים שפשוט מפספס כל יום.
<ענת כהן: עכשיו, הזכרתי שאנחנו צוות של שתיים, אז הגננת הייתה במפגש, ואחד הילדים קיבל מכה, והילד פספס, ואז אני רואה את הסייעת עם הכפפות, ומחליפה לו, וזה כל יום.
<ענת כהן: עכשיו, לקרוא לאימא אי אפשר: גם אסור, וגם יש איזה עניין של.
<ענת כהן: אני עכשיו אימא.
<ענת כהן: אם הייתי עובדת פה, במשרד החינוך, מה הייתי עושה?
<ענת כהן: ולהשאיר את הילד ככה עד השעה 14:00 זה בלתי אפשרי.
<ענת כהן: אז אם הייתה מתגברת - - -
עמרם מצנע: תגידי, דרך אגב, אתן בטח מדברות בשפה שאתן מכירות – "פספס" זה מישהו שהוא עשה במכנסיים ואין לו חיתול?
עמרם מצנע: אז הבנתי טוב.
<ענת כהן: עכשיו, צריך לשטוף אותו – אין אמצעים, אין מקלחת.
<ענת כהן: אז שוטפים בכיור ועם מגבונים.
<קריאה: אין מים.
<ענת כהן: עכשיו, האימא החליטה לשלוח אותו עם חיתול.
<ענת כהן: אז מה, נוצר מצב שהילד - - -
עמרם מצנע: כן, אז גם חוזרים אחורה.
<ענת כהן: אז זו נקודה אחת שפשוט אני הבטחתי לחברה שאני מעלה את זה לדיון.
<ענת כהן: פשוט הבטחתי לה.
שמעון אוחיון: נעשה סיור ונתנסה בעצמנו.
עמרם מצנע: אני מרותק מהשיחה הזו.
עמרם מצנע: לא יודע איך אתם, כי זה באמת פותח.
עמרם מצנע: למרות שיש לי נכדים.
עמרם מצנע: אני גם מחליף להם מידי פעם.
עמרם מצנע: אני עוד זוכר את החיתולים.
עמרם מצנע: מי זוכרת פה, מהוותיקות?
<קריאה: את הבדים.
עמרם מצנע: כן, היום טיטולים זה מה שנקרא: היי-טק.
<ענת כהן: אהבת חיי היא ילדים.
<ענת כהן: באמת, ילדים.
<ענת כהן: אני אוהבת אותם כמו שכל הבנות אוהבות, ואנחנו פה בשבילם ולהיות איתם.
<ענת כהן: ואנחנו שמחות שעכשיו יש יעדים ויש כל מיני פרויקטים למיניהם, ואנחנו רוצות לרוץ עם זה, ואנחנו רוצות להעשיר את התכנים בגן, אבל חייב להיות כוח עזר שיעזור לנו למצות את היכולות שלנו.
<ענת כהן: וזו נקודה, לדעתי, שאנחנו חייבים להעלות.
<ענת כהן: ואם תעזרו לנו בזה, זה באמת הישג גדול.
<ליאור שרון: שלום.
<ליאור שרון: אני ליאור שרון, גננת לגילאי שלוש-ארבע מרמת גן.
<ליאור שרון: כולם מדברים על התכל'ס.
<ליאור שרון: אני חושבת שצריך להסתכל על הדברים בצורה קצת יותר גלובלית, קצת יותר מגבוה.
<ליאור שרון: נכון שחסרים אנשי צוות שיתגברו, והאנשים הפרה-רפואיים צריכים לתגבר מסגרות, בטח של ילדים צעירים יותר, אבל אני חושבת שהגישה, קודם כל, צריכה להשתנות.
<ליאור שרון: מה שבעבר היה קורה, ההיתוך של מדינת ישראל היה צבא ההגנה לישראל, אני חושבת שכור ההיתוך היום של החברה הישראלית נמצא בגילאי שלוש-ארבע.
<ליאור שרון: גן הילדים אצלי ברמת גן בשכונה ממוצעת – אין אחידות.
<ליאור שרון: זאת אומרת, יש ילדים שדוברים מגוון מאוד-מאוד רחב של שפות.
<ליאור שרון: ממעמדות שונים.
<ליאור שרון: אני נכנסת לגן, ובחודשים הראשונים – כמו שכולן פה מדברות ובטוח מסכימות – אני עסוקה בטיפול, לנסות להבין את הילדים, להבין מילולית, מה הם אומרים לי בעצם, כי השפה היא מאוד בסיסית.
<ליאור שרון: אני לא מדברת על זה שהם מגיעים ממסגרות פרטיות או מהסבתות שמגדלות בבית.
<ליאור שרון: אין בכלל על מה לדבר.
<ליאור שרון: ולכן אני חושבת שהגישה צריכה להיות מאוד-מאוד אחרת.
<ליאור שרון: אם אנחנו נשים את גילאי שלוש-ארבע במרכז – אני לא מדברת על חמש, שהם קצת יותר מבוססים – ונבין בעצם מה זה אומר, אני חושבת שכל המערכת תשתנה ותסתגל בהתאם לכל מה שהמערכת בעצם צריכה.
<ליאור שרון: וכולם פה העלו את כל מה שצריך, אני לא אחזור, אבל אני באמת חושבת שככה זה נראה.
<ליאור שרון: אני מזמינה אותך לבוא לראות גנים.
<ליאור שרון: אני מאמינה שזה לא רק ברמת גן.
<ליאור שרון: ואצלנו המערכת מאוד חזקה, והעירייה מאוד מגבה.
<ליאור שרון: ויש איש צוות נוסף, לפחות בחלק מימות השבוע, עדיין מאוד-מאוד קשה.
<ליאור שרון: אתה באמת מוזמן לבוא ולראות במו עיניך, ולחוות את החוויה המאוד מטלטלת, בעיקר בחודש-חודשיים הראשונים של עבודה עם הגילאים האלה.
<לירון ברונשטיין: שלום.
<לירון ברונשטיין: אני לירון ברונשטיין, גננת בגן בהרצליה.
<לירון ברונשטיין: ורציתי דווקא להראות לכם נקודת אור חיובית: מכיוון שלי בגן ובכל הגנים בהרצליה בגילאי טרום-טרום חובה, שזה גילאי שלוש, יש תגבור בגן, שזה אומר עוד סייעת לכל השנה.
<יהודית גידלי: מי נותן, העירייה?
<לירון ברונשטיין: העירייה, כן.
<לירון ברונשטיין: ודווקא אני רוצה להגיד לכם שאמנם זה לא קל; וגילאי שלוש – בהתחלה ההרגלים, והקניית גבולות, והם בהחלט באים ממסגרת פרטית, וקצת קשה, אבל אמנם עם עוד תגבור של בן אדם אפשר להצליח ולקטוף את הפירות – לא אחרי שנה, אחרי כמה חודשים.
<לירון ברונשטיין: ואני חושבת שהמקום הוא באמת להוסיף עוד - - -
עמרם מצנע: כמה ילדים בגן שלכם?
<לירון ברונשטיין: 29.
<לירון ברונשטיין: אני חושבת שהמקום הוא באמת להוסיף עוד איש צוות חינוך, כי לכל הגנים בהרצליה יש עוד איש צוות חינוך, ויש לנו גם יועצת שהיא יועצת חינוכית וגם פסיכולוגית חינוכית, שבגילאי שלוש זה נדיר שהיא נכנסת לגן, אבל המערך מאוד תומך ועוזר.
<לירון ברונשטיין: ועיריית הרצליה מנסה לעשות הכול כדי להעלות את המודעות ולתת באמת את הכלים לגילאי שלוש.
<לירון ברונשטיין: אני חושבת שהעיריות צריכות באמת - - -
עמרם מצנע: כשכולן תהיינה כמו עיריית הרצליה מבחינת הבסיס הכלכלי שלהן - - -
<אורית לובטקין: אבל זה גם עניין של כמות הגנים.
<אורית לובטקין: במודיעין יש 100 גנים.
<אורית לובטקין: זה בעייתי.
<אורית לובטקין: זה מה שאמרו לנו כשביקשנו.
<אורית לובטקין: אמרו לנו שבהרצליה אין כל כך הרבה גנים כמו במודיעין.
שמעון אוחיון: כמה אנשי צוות?
שמעון אוחיון: לא שמעתי.
<לירון ברונשטיין: שלושה.
שמעון אוחיון: שלושה.
שמעון אוחיון: גננת ושתי סייעות על 29 ילדים.
<לירון ברונשטיין: כן.
<לירון ברונשטיין: כל השנה.
שמעון אוחיון: זה החזון, נכון?
<סוזאן קבלאוי: תודה רבה.
<סוזאן קבלאוי: השם שלי הוא סוזאן קבלאוי מאום אל-פאחם.
<סוזאן קבלאוי: אני מנהלת גן שלוש-ארבע שנים.
<סוזאן קבלאוי: אני בוגרת תכנית שוורץ מהאוניברסיטה העברית בירושלים, עם ותק של כ-20 שנה.
<סוזאן קבלאוי: קודם כל, אני מודה לכם, בשם החברות שלי והגננות וגם בשמי, שנתתם לנו את ההזדמנות הזאת כדי לשמוע את הקול שלנו.
<סוזאן קבלאוי: צריך לציין, קודם כל, שאום אל-פאחם השתתפה בחוק הזה, עברה לעבוד עם הילדים שלוש שנים כבר משנת 2000.
<סוזאן קבלאוי: לכן, באמת אני מרגישה בכל האתגרים שאתם חיים אותם עכשיו, כי עברנו אותם לפני כ-15 שנים.
<סוזאן קבלאוי: אבל עכשיו אני חייבת לומר שאני באמת מתגאה מאוד שאני עובדת כגננת באום אל-פאחם.
<סוזאן קבלאוי: אנחנו כבר עברנו את כל השלבים והגענו למצב, אני באמת מרוצה.
<סוזאן קבלאוי: למרות שעדיין יש, צריך לקדם עוד ועוד, אבל באמת הגענו למצב, כפי שאתן אומרות, אנחנו במצב טוב.
מסעוד גנאים: מה מספר הילדים בגן?
<סוזאן קבלאוי: 35 ילדים.
שמעון אוחיון: וכמה אנשים?
<סוזאן קבלאוי: שני בני אדם מבוגרים, זו אחד הקשיים שיש לנו.
<סוזאן קבלאוי: אבל מה השלבים שאנחנו עברנו אותם כדי שעכשיו אנחנו יכולים להתגבר?
<סוזאן קבלאוי: קודם כל, בתחילת העבודה עם הילדים בגיל שלוש-ארבע שנים היה צורך שכל הגננות בשטח יקבלו הכשרה מקצועית.
<סוזאן קבלאוי: את האמת, כשהייתי עובדת עם הילדים בזמנו הייתי בכירה, הייתי באה עם תעודת בכיר.
<סוזאן קבלאוי: אבל המפקחת – אני צריכה באמת להודות לה, לומר לה תודה רבה שהיא הציעה לכל הגננות שקודם כל, כדי שאתן תוכלו לעבוד ותהיו מבינות לצרכים של הילדים אז כדאי שתעברו ביטוח מקצועי, וזה באמת מה שהיה.
<סוזאן קבלאוי: זה היה גל גדול של הגננות שעברו - - -
עיסאווי פריג': היום כל הגננות של אום אל-פאחם, יש להן הכשרה מקצועית מתאימה?
<סוזאן קבלאוי: B.Ed.
<סוזאן קבלאוי: לפחות B.Ed.
<סוזאן קבלאוי: כן.
עיסאווי פריג': כולן?
<סוזאן קבלאוי: כולן.
<סוזאן קבלאוי: זה תנאי.
<סוזאן קבלאוי: כמו שאמרתי, אני בוגרת תכנית שוורץ.
<סוזאן קבלאוי: דבר שני: גם המפקחת עבדה קשה שתכשיר את הגננות ותיתן להן העשרה דרך ההשתלמויות.
<סוזאן קבלאוי: זה היה באמת – היו השתלמויות יקרות מאוד, ובאמת סייעו לנו מאוד כדי לקבל כלים: איך לעמוד, איך להתמודד, איך להבין את הצרכים של הילדים.
<סוזאן קבלאוי: וגם מול ההורים.
<סוזאן קבלאוי: למשל: ההשתלמות של העצמת הגננת; העצמת הסייעת; מבטים, שנתן לנו כלים כדי להבין את הילדים וצרכי הילדים, ולאתר את הצרכים המיוחדים של הילדים.
<סוזאן קבלאוי: זה באמת מה שעברנו.
<סוזאן קבלאוי: וגם מה שהרגשנו זו הייתה תמיכה, תמיכה מצוות פרה-רפואי כמעט.
<סוזאן קבלאוי: קודם כל, זו הייתה תמיכה מגננת שילוב.
<סוזאן קבלאוי: זה לא היה.
<סוזאן קבלאוי: בכלל זה לא היה.
<סוזאן קבלאוי: אפילו לא היינו יכולות לאתר את הבעיות של הילדים.
<סוזאן קבלאוי: אנחנו קיבלנו את ההכשרה אז אנחנו יכולות לאתר, אבל לא היה איש מקצוע שיכול לעזור לנו.
<סוזאן קבלאוי: השלב השלישי: היו צוותים מקצועיים, אנשי מקצוע שעזרו לנו.
<סוזאן קבלאוי: למשל: גננת שילוב.
<סוזאן קבלאוי: למשל: - - -
<קריאה: בגיל שלוש?
<סוזאן קבלאוי: כן, כן.
<קריאה: נכנסת אליכם לגן גננת שילוב, לגיל שלוש?
<סוזאן קבלאוי: כן, בטח.
<סוזאן קבלאוי: כן, בטח, גננת שילוב.
<סוזאן קבלאוי: "מעגן", עם צוות פרה-רפואי.
<סוזאן קבלאוי: אבל עכשיו אנחנו גם התקדמנו והתקדמנו, ויש תכנית "אור".
<סוזאן קבלאוי: תכנית "אור" רב תחומי, בליווי צוות פרה-רפואי, שזה כולל קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק, שהתפתח אחרי שילוב תכנית "“מעגן”" עירונית טרום חובה, לבין תכנית "אור" בגני חובה.
<סוזאן קבלאוי: זה עזר לנו מאוד.
עיסאווי פריג': הגברת סוזאן קבלאוי, הגוף באום אל-פאחם שמארגן, שהתחיל בכל הארגון הזה משנת 2000, זה אותו גוף?
<סוזאן קבלאוי: זה היה שיתוף פעולה.
<סוזאן קבלאוי: קודם מחלקת החינוך בעירייה – אני לא - - -
עיסאווי פריג': ומה שם העמותה שמאגדת את כל - - -
<סוזאן קבלאוי: זו לא עמותה אחת.
<סוזאן קבלאוי: זו בכלל לא עמותה אחת.
<סוזאן קבלאוי: זו הייתה הרמוניה עם הרבה שותפים: עיריית אום אל-פאחם עם מחלקת החינוך בעיריית אום אל-פאחם; שותפים כמו שותפות "אשלים" ושותפות "אחד".
עמרם מצנע: זה הג'וינט.
<סוזאן קבלאוי: זה תכניות התערבות שנתנו תמיכה לתחום הגיל הרך באום אל-פאחם.
<סוזאן קבלאוי: הייתה זרימה.
<סוזאן קבלאוי: באמת, הייתה זרימה של - - -
עמרם מצנע: זה משרד החינוך, אני מניח.
<סוזאן קבלאוי: לא, לא, זה עמותות, זה תכניות התערבות.
<סוזאן קבלאוי: עמותות כמו ואן-ליר, למשל.
<סוזאן קבלאוי: זה מחוץ למדינה.
<סוזאן קבלאוי: אבל עדיין באמת, למרות שאנחנו התקדמנו כמה צעדים יש גם מחסורים, וצריך לקבל אותם.
<סוזאן קבלאוי: למשל: בתכנית "אור", שהיא נותנת לנו או מגיש לנו צוות פרה-רפואי, קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק.
<סוזאן קבלאוי: אבל אנחנו מרגישים שיש צורך לפסיכולוג.
<סוזאן קבלאוי: למה?
<סוזאן קבלאוי: אם אנחנו קיבלנו הכשרה לאיתור קשיי הילדים, אז אנחנו צריכים לשכנע את ההורים ולהפנות אותו לאנשי מקצוע, נכון?
<סוזאן קבלאוי: הבעיה שרופא הילדים לא מקבל את ההפניה שלנו, את הדברים שלנו.
<סוזאן קבלאוי: לכן, אנחנו זקוקות לפסיכולוג שגם מקבל את חוות-הדעת שלו, כלומר חוות-דעת של איש מקצוע, שבאמת לילד הזה יש בעיות בהתפתחות ולהפנות אותו.
<סוזאן קבלאוי: לכן רוב הפעמים, הפנייה שלנו, הדיווח שלנו, לא מצאה אוזניים, אף אחד לא שמע - - - ולכן אנחנו תקועים.
עמרם מצנע: אין אבחונים בכלל בגיל הזה.
<קריאה: יש אבחונים אבל הם - - -
<סוזאן קבלאוי: יש לנו בעיית כתובת.
<סוזאן קבלאוי: אנחנו זקוקים, בתחום הגיל הרך להקמת מרפ"ד עירוני לגיל הרך.
<סוזאן קבלאוי: למשל: שכנעתי את ההורים וגם שכנעתי את רופא הילדים להפנות את הילד, אז צריך להתחיל במרתון.
<סוזאן קבלאוי: צריך לעשות כל מיני בדיקות, וגם ללכת למרכז ביטוח הילד, לרופא הילדים, לפסיכולוג, אז זה נמשך זמן ארוך מדי.
עמרם מצנע: יש מרכז פיתוח ילד באום אל-פאחם?
<סוזאן קבלאוי: יש מרכז פיתוח ילד - - -
עמרם מצנע: באום אל-פאחם?
<סוזאן קבלאוי: כן, כן, אבל צריך לחכות הרבה-הרבה זמן כדי שהילד יקבל תור.
<קריאה: זה דרך קופת-חולים.
עמרם מצנע: דרך סל הבריאות.
עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג, רצית משהו?
עיסאווי פריג': כן, אני רק רוצה להעיר הערה בהמשך למה שהמחנכת סוזאן קבלאוי ציינה, שיהיה ברור: חברים, בחברה הערבית הכול תלוי אך ורק בעבודת הקהילה.
עיסאווי פריג': אני רוצה לציין לטובה ולציון: אום אל-פאחם, מערכת החינוך של אום אל-פאחם.
עיסאווי פריג': אני מכפר קאסם, לא מאום אל-פאחם.
עיסאווי פריג': רחוק 40 - - -.
עיסאווי פריג': מערכת החינוך הפועלת באום אל-פאחם ראויה לציון ומודל חיקוי לחברה הערבית.
<סוזאן קבלאוי: אמת.
עיסאווי פריג': יש בית ספר תיכון באום אל-פאחם, שהבת שלי נוסעת 40 קילומטר, לומדת שם, בתיכון.
עיסאווי פריג': בית ספר מהרמות הגבוהות ביותר במדינת ישראל: - -
<סוזאן קבלאוי: זה מתחיל מהגנים.
עיסאווי פריג': - - הן ברמת האווירה הבית-ספרית הקיימת – אפס אלימות; והן ברמת ההישגים והציונים, והלימודים האקדמיים של התלמידים.
עיסאווי פריג': 90% מבוגרי בית הספר האלה מגיעים לאוניברסיטאות במקצועות מאוד גבוהים, והפסיכומטרי שלהם כמעט ולא יורד מ-700.
עיסאווי פריג': זו אום אל-פאחם.
עיסאווי פריג': לידיעתכם.
עיסאווי פריג': את זה אני חייב לציין.
עמרם מצנע: אנחנו שמחים מאוד לשמוע.
<רותי אזרד: שלום לכולם.
<רותי אזרד: אני רותי אזרד מכפר מימון.
<רותי אזרד: אני עובדת כבר הרבה שנים עם גילאי טרום חובה.
<רותי אזרד: אמנם הגנים ביישובים, ביישובים שלנו בכל אופן, לא כל כך מאוכלסים – 20, 25 ילדים – אבל במועצה שלנו, שדות נגב, הגנים קצת יותר מאוכלסים.
<רותי אזרד: אנחנו רואים גם גנים עם 34-33-32 ילדים בטרום חובה.
<רותי אזרד: אבל אני לא אחזור על כל הדברים והמצוקות שהיו כאן, ובאמת נאמרו כאן דברים נכונים, ובאמת קשיים שאנחנו מתמודדים איתם יום-יום.
<רותי אזרד: אבל אני אתייחס לשני דברים: אתה שאלת את מר דורון יניב קודם אם הורים באים בתחילת השנה ומוציאים את הילדים.
<רותי אזרד: אז אצלנו יש תופעה אחרת: הם שולחים לקיבוצים.
<רותי אזרד: מי שיש לו כסף, משלם יותר כסף.
<רותי אזרד: בא, בודק את מספר הילדים בגנים שלנו, רואה שמספר הילדים הוא - - -
עמרם מצנע: ולקיבוצים - - -
<רותי אזרד: בסעד ואלומים.
עמרם מצנע: לאן?
עמרם מצנע: לסעד ואלומים.
<רותי אזרד: לסעד ואלומים.
<רותי אזרד: כן.
<רותי אזרד: סעד ואלומים ואפילו כפר - - -
עמרם מצנע: כפר מימון זה ממלכתי דתי בטח.
<רותי אזרד: כן, כן, כן.
<רותי אזרד: ומה שקורה, הם באים ושואלים: כמה ילדים השנה יש בגנים שלנו – לא רק בכפר מימון, כן?
<רותי אזרד: אני מדברת על כל שדות נגב – ובהתאם לזה הם פשוט.
<רותי אזרד: מי שיש לו את הכסף, נאלץ לקחת את הילדים לקיבוצים כי שם יש יותר כוח-אדם, הקבוצות פחות מאוכלסות.
<רותי אזרד: אנחנו מצטמצמים בעקבות זה.
<רותי אזרד: זה דבר אחד.
<קריאה: בשנה הבאה הוא לא יוכל לעשות - - -
<רותי אזרד: דבר שני שאני רוצה להתייחס אליו, דווקא מכובע אחר שאני נמצאת בו: אני מדריכה פדגוגית ב"חמדת הדרום", במכללת "חמדת הדרום", ואני מכשירה סטודנטיות לעבודה מעשית, ואני נתקלת באמת בשנתיים האחרונות, כשהגננות יוצאות לשטח, הסטודנטיות יוצאות לשטח, שהן פשוט מתלבטות אם להישאר במערכת או לא.
עמרם מצנע: זאת אומרת, אם בכלל להיכנס למערכת.
<רותי אזרד: לא, הן נכנסו, אבל כשהן ראו את הקשיים בשנתיים האחרונות שנכנסים ילדים מאוד צעירים, הן פשוט מתלבטות אם להמשיך בגנים, ואז אנחנו נמצא את עצמנו בלי כוח-אדם.
<רותי אזרד: זה שני הדברים שבאמת רציתי להעלות.
<קריאה: זה קיים כבר היום.
עמרם מצנע: יש לך מושג אם הקיבוצים, משלמים שם יותר?
<רותי אזרד: יותר.
<רותי אזרד: ודאי, ודאי, ודאי.
<קריאה: קודם כל, משלמים.
<קריאה: והגנים שלנו לא - - -
עמרם מצנע: לא, לא, בסדר, בסדר.
עמרם מצנע: אני תיארתי לי, רק רציתי - - -
<רותי אזרד: לא רק יותר, משלמים המון.
<רותי אזרד: והם לא נותנים את אותו מענה שאנחנו נותנים.
<קריאה: אבל הם עובדים בחופשים.
עמרם מצנע: נו, אז איך את מסבירה את זה?
<קריאה: הם עובדים בחופשים.
<סימה חדד: זה שני דברים שונים.
<סימה חדד: לא, לא.
<סימה חדד: אני מוכנה להסביר: קודם כל, במהלך - - - חינוך-טרכטנברג, הקיבוצים הם חלק מתוך המערך הזה.