GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: גם אני מבין שיש הרבה כיתות והרבה מורים והרבה בתי-ספר ומערך תמיכה.
עמרם מצנע: בסוף, אני המורה הבודד שנכנס לכיתה ומתייצב מול התלמידים.
עמרם מצנע: איזה ייעוץ קיבלתי בשבוע שעבר בנושא הזה?
<הילה סגל: אז אני אשמח להדגים ממש.
<משה אלון: הילה דיברה על כל החומרים.
עמרם מצנע: מישהו יכול להדגים לנו ממש?
<משה אלון: אני רק רוצה לומר את המושג "רשת ביטחון", למה אני מדגיש את התפקיד של המחנכים.
<משה אלון: הילדים רואים את המורים כל יום.
<משה אלון: בתל-אביב אנחנו עושים את זה כל הזמן, שיראו את אנשי החינוך, כולל בחינוך הלא פורמלי, ככתובת לפנות אליהם ברגע שיש להם איזושהי מצוקה מסוימת, ומייד תופעל איזושהי רשת להחזיק את הילדים – או כשמתחיל אירוע, או לפני שקורה אירוע מסוים – שגם הילדים וגם ההורים יעשו את זה, ואנחנו עושים את זה בלא מעט מקרים.
<משה אלון: נגיד בנושא של הלהט"בים בתל-אביב היום, אוספים את כל הגופים לקדם את הנושא הזה, ויש לנו בקרוב פגישה עם מנהלי התיכונים לדבר איתם על הנושא הזה.
עמרם מצנע: ועדיין, מתחת לאף של מורים והורים קורים מקרים שאנחנו אחרי כן עומדים נדהמים, איך זה קרה לנו.
<משה אלון: אלה החרדות הגדולות שלנו.
<משה אלון: אני חושב שרשת הביטחון הזאת תקטין את האירועים האלה.
עמרם מצנע: אתה יודע, אני הלוא תמיד הייתי מוטרד, גם במערכת החינוך וגם במערכת הרווחה, לא ממה שאנחנו יודעים, ממה שאנחנו לא יודעים.
עמרם מצנע: וכל מי שחושב כל הזמן שהוא יודע הכול, הוא צפוי אחר כך להפתעות.
<משה אלון: אני יכול להגיד לך שלשולחן שלי מגיעים לא מעט דיווחים על מקרים שתפסו אותם בזמן וטיפלו בהם – אם זה נושאים של אובדנות ואם זה נושאים של הטרדות ואם זה פגיעות ברשת – כל הזמן יש לנו אירועים כאלה.
עמרם מצנע: מישהי מהצוות רוצה להתמקד?
<ענת רצון: ענת רצון, אני גם יועצת בתל-אביב בתיכון להזדמנות שנייה ואני גם מדריכה ארצית ביחידה של המיניות.
<ענת רצון: אני מדריכה של כל המדריכים של היועצים במחוז תל-אביב ומרכז, וגם עוסקת בהשתלמות ליועצים בנושאים של המיניות, אז אני דווקא אצא מהשאלה שלך שמה שמטריד אותך אלה דברים שהם מתחת לאף שלנו, וגם אותנו זה מטריד.
<ענת רצון: אחד הדברים שאנחנו מדברים עליהם זה על העניין של שומר סף ועניין של קשר השתיקה.
<ענת רצון: אנחנו אומרים לילדים – אתם יכולים לשמור מאתנו סודות, וזה בסדר, זה חלק מהעניין, זה חלק מההתבגרות שלכם, אבל אנחנו סומכים עליכם שכשאתם תהיו עדים לפגיעה, אתם תבואו אלינו.
<ענת רצון: הרי מה הסיפור של כל הדבר הזה?
<ענת רצון: תמיד יש אחד, שניים, שלושה – גם בסרט "שש פעמים", מי שראה, יש כמה שמחוללים את זה, ואחרים שהם לאו דווקא מסכימים לעניין הזה, ולהגיד להם: אתה העומד מן הצד, איפה אתה, לחזק את הקטע הזה של קשר שתיקה שאנחנו לא אומרים, אנחנו לא מלשינים, ולהגיד להם: אתה שם ובעצם יכול להיות מצב שאחיך הקטן יהיה בכזאת מצוקה, או אחותך הקטנה.
<ענת רצון: אנחנו יורדים לרזולוציות האלה של איפה אתה שם, ולמי אתה פונה, למי אתה פונה כשצריך.
<ענת רצון: ובאמת, מחקרים מראים שנוער, כשהוא קולט סכנה, הוא כן ידווח.
עמרם מצנע: הבעיה אם הוא קולט סכנה.
<ענת רצון: אם הוא קולט סכנה.
עמרם מצנע: הבעיה היא הבנת הגבולות, הקווים האדומים, איפה הם.
<ענת רצון: בדיוק.
<ענת רצון: אז מה הבעיה בסוגיה הזאת שחברת הכנסת קריב העלתה?
<ענת רצון: שכשנערה כזו נמצאת בסיטואציה, מה רואים ילדים?
<ענת רצון: היא רצתה, היא הסכימה.
יפעת קריב: אבל דרך אגב, גם היא אומרת הרבה פעמים, היא לא מבינה.
יפעת קריב: אני אספר קטע מדהים – אולי זה מהסרט "שש פעמים", אבל זה רץ – הנערה הופכת להיות מאוד מאוד פופולרית וכולם "וואו, וואו", היא רק לא יודעת שצילמו אותה והסרטון שלה רץ.
יפעת קריב: היא לא מבינה, היא חושבת שסוף סוף היא נהייתה מקובלת.
<ענת רצון: אז הסוגיה הזאת של "הסכימה" – זה קשה לפיצוח גם ב"שש פעמים" כי שם גם הנערה אומרת: אני מנצלת אותם, אני רציתי.
<ענת רצון: היא גם אומרת את זה.
יפעת קריב: אני מקובלת חברתית.
<ענת רצון: אני אתן לכם דוגמה דווקא מ"מדורת השבט", מי שמכיר את הסרט הישראלי, לא מאוד חדש, אבל הנערה הולכת שם למדורה וחווה פגיעה מינית קשה.
<ענת רצון: ואני מראה לילד – זה היה ממש אתמול או שלשום, עם נערים ונערות ב-י"ב.
<ענת רצון: אני עוצרת בקטע של המדורה, אסי דיין ששיחק שם את מנהיג הקהילה אומר לאמא: לילדה שלך זה קרה, זה לא קרה לילדות אחרות, הילדה שלך הלכה.
<ענת רצון: אומר לי נער ב-י"ב – ואני מדברת אתכם על נער מתיכון להזדמנות שנייה, שהשיער שלו על העין, כובע צמר על הראש - והוא אומר: זה שהיא הלכה זה לא אומר שהיא רצתה.
<ענת רצון: הסוגיה הזאת היא מסובכת גם אצל מבוגרים, אגב.
<ענת רצון: כשאני דיברתי עם מבוגרים שראו את הסרט "שש פעמים", הרבה מהמבוגרים לא ראו שם אונס.
<ענת רצון: למה?
<ענת רצון: כי בתפיסה שלנו, אונס חייב להיות בעיטות ואלימות והתנגדות וצרחות, ואני אומרת להם שמאז האונס בשמרת לפני 20 שנה נקבע תקדים, שהתפקיד שלך, הגבר, לוודא את ההסכמה.
<ענת רצון: מה זה הסכמה?
<ענת רצון: הסכמה וציות, הם נראים אותו דבר.
<ענת רצון: שיתוף פעולה גם נראה אותו דבר, אז איך יודעים?
<ענת רצון: לדבר.
<ענת רצון: מה שאת אומרת, השיח הזה, שאפשר לדבר בתוך זוגיות.
<ענת רצון: מה אנחנו לומדים מהסרטים?
<ענת רצון: לא הפורנוגרפיים.
<ענת רצון: האמריקנים הרגילים שמגיעים אלינו למסך.
<ענת רצון: אנחנו לומדים – אין דיבור, יודעים לבד, נכון?
<ענת רצון: הכול שקט.
<ענת רצון: גבר אמיתי יודע לבד, אישה אמיתית יודעת בדיוק איך מתנהלים.
<ענת רצון: ואנחנו אומרים להם: תדבר.
<ענת רצון: יש סרטון שעשה בית-ספר באשקלון – חביב לגמרי, מצאנו אותו באינטרנט.
<קריאה: נעשה כתגובה לפרשה.
<ענת רצון: לפרשת הזמר.
<ענת רצון: איך יודעים בת כמה היא?
<ענת רצון: ואז הם אומרים: תשאל, תבקש את תעודת הזהות, זה הסיפה של זה, אבל בעצם להגיד – תדברו, תוודא הסכמה.
<ענת רצון: הם אומרים: אז מה, אז נשב?
<ענת רצון: לא.
<ענת רצון: תפקידך לוודא הסכמה, לוודא רצון.
עמרם מצנע: הדברים שאת אומרת הם בהחלט מעניינים ונופלים על אוזניים קשובות, אבל אני חוזר לעניין.
עמרם מצנע: הלוא המקרה הקשה הזה הוא גם הזדמנות להאיר את הנושא, להביא אותו לדיון, ואני חוזר לשאלה הקונקרטית, מה נעשה בשבוע שעבר וב-10 ימים האחרונים במערכת החינוך?
עמרם מצנע: אנחנו תיכף נדבר גם קצת על ההורים, עד עכשיו לא החלפנו מילה על זה, וזה מאוד חשוב.
<הילה סגל: הכי חשובים.
עמרם מצנע: לא רק אחריותם, אלא איך נותנים להורים כלים, אבל אני חוזר – מה נעשה בכיתה X, Y?
<ענת רצון: שמונה-תשע בערב, רואים בחדשות – יש אירוע.
<ענת רצון: הצוות שלנו של שפ"י קודם כול מתחיל לכוונן את המערכים שלנו בהתאם לאירוע הזה ולהתחיל להפיץ אותם לעבודה מחר בבוקר.
<ענת רצון: ההנחיה היא לכנס את המורים, לכנס את הצוות.
יפעת קריב: את המחנכים?
יפעת קריב: את המורים?
יפעת קריב: איזה צוות?
יפעת קריב: זאת דווקא נקודה משמעותית.
<ענת רצון: נכון שהראשון שלנו זה המחנכים.
יפעת קריב: אתם מגיעים לכל המחנכים בארץ?
<הילה סגל: אני לא יכולה להגיד לך את זה.
<ענת רצון: עוד פעם, זו ההנחיה.
<הילה סגל: נגמר העידן שבו במטה מישהו בירושלים לוחץ לחיצת כפתור וזה מגיע לכל חדרי המורים.
יפעת קריב: אגב, זה הזמן לעידן הזה – לחיצת כפתור, את מגיעה לכולם באימייל.
<הילה סגל: תעזרי לי לארגן כפתור כזה, אני בעד.
עמרם מצנע: נשאל אחרת.
עמרם מצנע: הרי יש אפשרות לדחוף למורה ויש אפשרות למורה.
עמרם מצנע: מורה שרוצה, הוא בא לכיתה או למחרת ואומר: איפה אני מחפש עצה טובה.
עמרם מצנע: איפה הוא ימצא אותה?
<ענת רצון: היועצת היא זו שמנחה את המורים.
מיכל רוזין: מערך שיעור.
<ענת רצון: השאלה שלך היא נכונה מאוד כי באמת זו השאלה שלנו גם את עצמנו – מחנכים?
<ענת רצון: מורים מקצועיים?
<ענת רצון: לפעמים מחנך ממש לא בכיוון, לא יכול לעשות את זה, אבל דווקא המורה למתמטיקה שנכנסת פי-3 שעות מהמחנך, היא לחלוטין בעניין.
<ענת רצון: לכן, אנחנו כן פותחים את זה לצוות כי אנחנו יודעים שכל המורים הם מחנכים.
<ענת רצון: מורה למתמטיקה בחטיבת ביניים יכול להיכנס עשר שעות, והמחנכת יכולה להיכנס לשיעור מחנך אחד.
<גל יוסף: תראי לי מורה למתמטיקה שיוותר על שיעור מתמטיקה.
<גל יוסף: לא קורה.
<גל יוסף: המורה למתמטיקה שלי, יקרה הדבר הכי חמור בבית-ספר שלי, אפילו בכיתה שלי, והוא לא יוותר על שיעור אחד, חשוב להכין אותי כבר לבגרויות.
<גל יוסף: אין דבר כזה.
עמרם מצנע: יש מורים למתמטיקה – ואני הכרתי כאלה – שנכנסים לשיעור, קודם כול עשר דקות אקטואליה.
<גל יוסף: תכיר לי אותם.
<הילה סגל: אני מאוד אשמח אם תהיה אפשרות להתייחס טיפה לחברה הערבית.
<הילה סגל: נמצאת כאן סוריידה.
עמרם מצנע: אני רוצה לשמוע את גל יוסף, יושבת-ראש מועצת הנוער הארצית.
<גל יוסף: אני באמת רוצה לדבר פה בשם הנוער.
<גל יוסף: אני באה מהשטח, אני באמת רואה מה קורה, אני חיה את זה.
<גל יוסף: נאמר כאן שיש חובה במשרד החינוך להתייחס כשקורים אירועים כאלה.
<גל יוסף: ניקח לדוגמה את הפרשה של הזמר המפורסם.
<גל יוסף: לי במקרה היה שיעור חינוך יום אחרי שהפרשה התפרסמה, והמחנכת שלי דיברה על זה.
יפעת קריב: המורה שלך לחינוך נראה לי...
יפעת קריב: המורות שלך באות כל הזמן לכנסת, הן צריכות לזכור את זה.
<גל יוסף: המורה שלי דיברה על זה, והקטע שהיא דיברה מאוד על הנושא של הזמר ולא על הנושא באמת מה לא בסדר.
<גל יוסף: היא כן הציגה את זה במילה, חצי מילה, אבל כל הדיון הגדול היה על הזמר וכמה שזה לא בסדר, ואפילו תלמידים ניסו לנחש מי זה הזמר והיא אמרה שגם לה יש ניחוש אבל היא לא תגיד, וזה היה הדיון בכיתה.
<גל יוסף: זה היה רוב הדיון.
<משה אלון: אתם לא דיברתם?
<גל יוסף: אנחנו דיברנו, וכן, היה מין דיון קטן אבל לא מספיק עמוק בנושא הזה.
<גל יוסף: וזה עוד במקרה הטוב כי לי היה שיעור חינוך יום אחרי, אבל מה עם תלמידים שהיה להם מתמטיקה או כימיה יום אחרי בשכבה שלי?
<גל יוסף: לא דיברו איתם על זה מילה, כי מורה למתמטיקה לא מוותר על אף שיעור בנושא הכי אקטואלי והכי כואב והכי נוגע ללב.
עמרם מצנע: מה עושות מועצות התלמידים?
<גל יוסף: יש לי עוד כמה דברים שאני רוצה להתייחס אליהם.
<גל יוסף: כרגע, מה שקורה, שאין לבני הנוער מענה אמיתי בנושא של חינוך מיני, כי מחנכות – אולי לא נעים להן, מבוכה.
<גל יוסף: אמרו כאן כמה דברים, אולי זה באמת נושא של מבוכה וצריך איש מקצוע, אולי יועצת, אולי מישהו אחר שמבין, שזה יבוא במקביל לשיעורי חינוך ולא במקום שיעורי חינוך כי יש לנו המון מה לדבר בשיעורי חינוך, אנחנו מנצלים אותם למי אני ואיך המקום שלי בחברה ועוד הרבה מאוד נושאים חשובים, וחינוך מיני לדעתי צריך לבוא במקביל ולא במקום.
<גל יוסף: וזה חשוב, כי כמו שאמרה חברת הכנסת יפעת קריב קודם, ואני ממש מסכימה, המידע שכרגע מגיע לבני הנוער דרך האינטרנט או התקשורת הוא מידע מאוד מאוד מעוות, ולא אמיתי ולא מציאותי.
עמרם מצנע: אבל זו מציאות החיים, זה ימשיך להגיע.
מיכל רוזין: צריך לתת קונטרה, צריך לתת את הצד השני.
עמרם מצנע: בסדר, לכן אנחנו רוצים להבין.
מיכל רוזין: צריך להסביר מהי מיניות בריאה.
עמרם מצנע: אני רוצה בכל זאת לשאול אותך – במועצות הנוער עצמן אתם עוסקים בדברים כאלה?
עמרם מצנע: נגיד מועצת הנוער הארצית, למחרת האירוע הזה, עשיתם משהו?
<גל יוסף: אני אתן לך דוגמה דווקא יותר מהשטח.
<גל יוסף: במועצה שלי בבית-ספר אתמול הייתה לנו פגישה ודיברנו גם על הרצח הנורא שהיה בפתח תקווה – הייתה פגישה חפוזה כי זה קרוב אלינו - דיברנו על זה, והחלק השני של הישיבה באמת עסק בנושא של הטרדות מיניות.
<גל יוסף: אנחנו החלטנו לעשות משהו מאוד יפה לדעתי בבית-ספר.
<גל יוסף: יש לנו מגמת תיאטרון, היא הולכת להעלות הצגה עם שני סופים, אחד טוב ואחד רע בנושא הזה, ואנחנו הולכים להציג אותה, אולי גם בעוד בתי-ספר בעיר.
<גל יוסף: נושא שלא ידעתי אם זה המקום להתייחס אבל בגלל שדיברו על זה קצת כאן – הסרט "שש פעמים".
<גל יוסף: יש הנחיה ממשרד החינוך שבעצם אוסרת להקרין את הסרט הזה בבתי-ספר בשיעורים, ולדעתי זה ממש ממש לא נכון, כי מה שקורה, המחנכת שלי רצתה להקרין את הסרט הזה בכיתה, היא אפילו שאלה אותי אם אני יכולה להשיג או אם אני יודעת מאיפה היא תוכל להביא אותו, ואז התקבלה הנחיה והיא הבינה שהיא לא תוכל להראות אותו בכיתה שלי.
<גל יוסף: וחברים שלי, חברה שלי שמאוד חשוב לה לראות את זה, היא החליטה ללכת לקולנוע לראות.
<גל יוסף: זה סרט שהוא נמצא, הוא קיים, אפשר לראות אותו, בני נוער יכולים ללכת לקולנוע ולראות אותו.
<גל יוסף: לדעתי, הרבה יותר חשוב ונכון שתהיה הכנה מראש, גם לפני וגם אחרי, ושהמחנכת תהיה בכיתה, להיות עם אותם תלמידים שקשה להם, שהם יוכלו לצאת רגע ולחזור, שהיא תוכל לשבת לידם, לדבר אתנו גם תוך כדי, לעצור לרגע.
<גל יוסף: זה כל כך חשוב, וזה לא שאם זה לא יהיה במערכת החינוך ולא יראו לנו את זה בכיתה, זה ייעלם מהעולם.
<גל יוסף: הוא נמצא, הוא קיים, אפשר לראות אותו באינטרנט בקרוב ואפשר לראות אותו בקולנוע.
עמרם מצנע: מישהו מהצעירים שנמצא פה רוצה גם לומר משהו?
<יוסי דהן: שלום, קוראים לי יוסי דהן, אני תלמיד תיכון בכיתה י"ב בבית-ספר רוטברג ברמת השרון, בן 17.5, ואני גם חי כמו כולם בארץ ישראל ושומע את הדברים המזעזעים האלה שקורים ברחובות, מתחת לבית, בחצר האחורית.
<יוסי דהן: חינוך מיני ויחסים מיניים זה דבר כל כך עדין, ודבר שקשה לדבר עליו עם כל אחד, במיוחד עם אנשים שאתה קצת פחות מתחבר אליהם.
<יוסי דהן: וכשאתה אומר חינוך מיני, אז נשאר המין אבל איפה החינוך?
<יוסי דהן: כשמדברים בשיעור על חינוך מיני, לא תמיד מדברים על הדברים הנכונים, איך זה צריך להיעשות ועם מי צריך להתייעץ.
<יוסי דהן: כשאני חושב עכשיו על יחסי מין, למי אני הולך לפנות, עם מי יש לי לדבר, וזה נושא מאוד עדין, וקשה להרבה בני נוער.
<יוסי דהן: רוב בני הנוער בארץ, במיוחד נשים, וגם גברים, שקצת יותר קשה להם לדבר על זה, חוו איפשהו בתקופה שלהם בכל החיים, חוו איפשהו הטרדה מינית – בין אם זה נגיעות, בין אם זה דיבור – וזה נושא שכן קשה לדבר עליו, כי על כל נושא אחד שאנחנו שומעים בתקשורת יש עוד עשרה כאלה שאנחנו לא שומעים עליהם בכלל והם מסתתרים בכל מיני מקומות.
<יוסי דהן: אני חושב שצריך להיות בבתי-ספר איזשהו בן אדם שזה התפקיד שלו, שרק זה יהיה התפקיד שלו – שתהיה לו דלת פתוחה, שהוא יהיה השומר סוד שלך.
עמרם מצנע: לא היית רוצה שעם המחנכת שלך תהיה לך תקשורת כזו, שתוכלו לדבר על זה?
<יוסי דהן: מאוד הייתי רוצה אבל אין מספיק שיעורים עם המחנכים.
<יוסי דהן: יש הרבה יותר שיעורי מתמטיקה ואזרחות.
<יוסי דהן: אני רואה את המורה שלי לתנ"ך יותר מאשר אני רואה את המחנכת.
<יוסי דהן: יש לי ארבע שעות חינוך מכל ה-40 ומשהו שעות.
עמרם מצנע: ארבע שעות חינוך בשבוע?
<קריאות: זה הרבה.
<גל יוסף: לי יש שעת חינוך אחת.
<גל יוסף: זכית.
<משה אלון: זו הזדמנות מדהימה ליצור קשר עם הכיתה.
עמרם מצנע: המחנכת.
מיכל רוזין: אתה מדהים.
מיכל רוזין: חבל על הזמן.
מיכל רוזין: כל הכבוד.
<ענת רז: שמי ענת רז, מחנכת כיתה י"ב, תיכון רוטברג.
<ענת רז: קודם כול, אני רוצה להתחיל במענה לשאלה ששאלת את הגברת בנוגע ליום שאחרי.
<ענת רז: כן מגיעים חומרים, לא ביום שאחרי, זאת אומרת לנו יש כל מיני חומרים, מערכים שמגיעים ממינהל חברה ונוער, אבל זה מגיע בדרך כלל בין שבוע לשבועיים אחרי האירוע.
עמרם מצנע: למרות שהיום בלחיצת אינטרנט אתה יכול לקבל.
<ענת רז: זה נכון, אבל לאו דווקא על אירוע ספציפי.
<ענת רז: אני יכולה להגיד לך שבאמת יש לי ארבע שעות חינוך, אני תמיד משוחחת עם התלמידים.
<קריאה: בשבוע?
<ענת רז: בשבוע.
<ענת רז: כן, כי זאת כיתה שקיבלה את השעות האלה.
מיכל רוזין: כיתת מופת, נכון?
<ענת רז: אנחנו משוחחים בכיתה.
<ענת רז: אני לא יכולה להגיד שיש לי את כל המידע הדרוש כדי לקיים דיון בנושא.
<ענת רז: אז כן, לדוגמה, אחרי האירוע של הילדה בת 12 הבאתי סרט שנקרא "שבריר שנייה" של תלמידים שעשו בבית-הספר וקיימנו על זה דיון, אבל אני לא יכולה להגיד לך שיש לי את כל הכלים כדי לקיים את הדיון הזה בכיתה ולהתמודד עם כיתה שהיא הטרוגנית, עם דעות שונות.
<ענת רז: אני, אגב, גם מורה לספרות.
<ענת רז: בספרות, כמעט בכל שיעור עולה נושא מיני – מלמדים רומן כזה או אחר, וזה עולה.
עמרם מצנע: שלא לדבר על התנ"ך.
<ענת רז: כן.
מיכל רוזין: את הפרקים האלה לא מלמדים.
<ענת רז: בטח ובטח שזה עולה, אבל להתמודד עם הטרוגניות, להתמודד לדוגמה עם דעות של היא רצתה את זה, היא ביקשה את זה, היא באה חשופה - - -
עמרם מצנע: אני מנסה להיות כל הזמן מאוד פרקטי.
עמרם מצנע: יש איזה אתר של משרד החינוך שאת יכולה להיכנס אליו ביום שאחרי, ביומיים שאחרי, בשלושה ימים, בשאלות האלה שאת מעלה לשמוע עצות איך אנשי מקצוע ממליצים להתייחס לזה?
<ענת רז: אני משערת שיש, אני פחות משתמשת.
<ענת רז: בית-הספר שלנו הוא בית-ספר באמת תומך בנושא הזה, זאת אומרת שכן, תוך שבוע מוציאים מערכים בנושא, יש מישהי שאחראית על זה, היועצות משוחחות איתנו על זה בישיבות צוות, אבל שוב, אנחנו אנשים פרטיים, המחנכים, אנחנו מגיעים ביום שאחרי ולא תמיד יש את הכלים.
<ענת רז: ואני אגב תומכת מאוד במה שיוסי אומר, שאם באמת זה נושא שהוא על הפרק, דמות בבית-הספר שיכולה להיות – זה נושא שמעסיק אותם כל הזמן, בכל תחום - -
עמרם מצנע: גם כשלא מדברים על זה.
<ענת רז: - - חד-מיני, דו-מיני.
<ענת רז: זה כל הזמן עולה, בכל שיעור חינוך כמעט, בכל שיעור הם שואלים שאלות, הם מאוד סקרנים.
<ענת רז: אגב, הם ילדים טובים, באמת.
<ענת רז: הם לא – התפיסה, כמו שהיא אמרה – איזה דור זה.
<ענת רז: לא, זה לא דור רע, ממש לא.
<ענת רז: זה דור שיודע להבחין בין טוב ורע, לא תמיד הם מקבלים את הכלים והם באמת חשופים יותר ממה שאנחנו היינו.
<ענת רז: כל כך חשופים, שזה לפעמים מצמרר כי הם לא יודעים, מבחינה רגשית הם לא מספיק מפותחים.
<ענת רז: הבת שלי בת 13 לדוגמה, סיפרה לי שהמורה הגיעה בשיעור חינוך לדבר על זה וישבה לידה ילדה – הבת שלי, בכל זאת אצלנו בבית מדברים על הכול, ואני מורה – היא ישבה והיא לא הבינה מה המורה אומרת – והיא אמרה: אמא, כל השיעור אני הסברתי לה על מה היא מדברת.
<ענת רז: זאת אומרת, הכיתות הן הטרוגניות, זה דבר שצריך להבין ולהתאים.
<הילה סגל: אני ממש מבקשת – החברה הערבית, לתת לה מקום.
עמרם מצנע: הזמן שלנו נגמר.
עמרם מצנע: נמשוך את זה קצת.
<רינה כהן: אני אשמח להגיד מה קורה בחינוך הדתי.
עמרם מצנע: נגיע גם לזה.
עמרם מצנע: משפטים ספורים.
<ליאת קליין: עורכת-דין ליאת קליין, היועצת המשפטית של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
<ליאת קליין: בגלל הזמן אני אדבר מאוד בקצרה.
<ליאת קליין: חוץ מלברך על חשיבות הדיון את חברת הכנסת יפעת קריב ואת הוועדה, דיבר יוסי והוא כמעט לקח את המלים שלי של הפתיחה על האיזונים העדינים, העדינות שצריך לעסוק בנושא הזה ועל חשיבות החינוך וכמה שחינוך הוא קריטי.
<ליאת קליין: מדברים על מניעה, וככה כמה קולות שאני שמעתי – גם התשובה של משרד החינוך.
<ליאת קליין: אגב, אני מאוד מברכת גם את הפעילות של שפ"י ובכלל של המשרד, וכל מה שהוצג לפנינו היום, הרבה מאוד בזכות הילה, ותודה.
עמרם מצנע: מרוב ברכות את גומרת את הזמן.
<ליאת קליין: לא, אני עוברת למה צריך, מה אין עדיין, אבל מה שעלה כאן זה באמת גם הקושי של מורים, בצד החשיבות המאוד גדולה של מורים לתת מענה ולדבר על התכנים האלה – ואין תחליף למורים, זה נכון - אני מסכימה עם עמדת המשרד, אבל זה לא מספיק לבד, ושמענו את זה גם בדברים של גל שאמרה את זה וגם של המורה עצמה, שלפעמים אין מענה.
<ליאת קליין: למורה היום אין תמיד את הכלים המתאימים להבין את הנושא הזה, את הרגישות שלו ואיך מטפלים.
<ליאת קליין: נכון להיום, מרכזי הסיוע מקיימים סדנאות בכל בתי-הספר בארץ, כ-11,000 סדנאות בשנה.
<ליאת קליין: זה מספר של סדנאות, זה לא מספר בתי-הספר, זה גם לא מספר הכיתות שבהן זה נעשה כי לפעמים יש מספר סדנאות.
<ליאת קליין: הסדנאות האלה נעשות על-ידי נציגים של מרכזי הסיוע שעברו הכשרה של לפחות חצי שנה בדיוק על הנושאים האלה – איך מתמודדים עם תכנים, על גילוי סודות, על חשיפה, על הסכמה, על מיניות בריאה.
<ליאת קליין: הסדנאות כוללות תכנים גם על שיקולים לקיום יחסי מין, איך מגלים, כל הנושאים האלה עולים.
<ליאת קליין: זה נכון שיש חשיבות שהמורים יהיו ערוכים, אבל גם השאלה שלך מה עושה מורה היום שאכן לא תמיד יש לו את הכלים, אבל יש גופים שיש להם את הכלים, בדיוק בשביל זה ההכשרה שלהם.
<ליאת קליין: ונכון להיום, אין הנחיה ברורה שיהיו סדנאות כאלה בכל בתי-הספר.
<ליאת קליין: זה וולונטרי, זה תלוי בבית-הספר, הרבה פעמים גם היכולת שלו לשלם.
<ליאת קליין: אני חושבת שצריכה להיות קריאה להרחיב את הפעילות של הסדנאות.
<ליאת קליין: אני יכולה להגיד, לפני שהייתי יועצת משפטית של האיגוד הייתי כמה שנים טובות במחלקה החינוכית במרכז סיוע בירושלים, העברתי סדנאות כאלה.
<ליאת קליין: התרומה שלהן היא אל"ף גדולה כי זה מישהו אחר, זה לא המורה, זה מישהו מבחוץ שנכנס, מישהי אחרת שיושבת, מחלקים את הכיתות לקבוצות, דנים ביחד, צפים המון המון נושאים שלפעמים לא היו צפים בשיעור בתוך כיתה עם המורה שגם נותן לי ציונים, וגם הרבה פעמים מגיעות פניות.
<ליאת קליין: אני אגיד עוד משפט אחד קצר.
<ליאת קליין: אני אקצר ברוב הדברים שרציתי להגיד גם על הורים ועל הנושאים האלה, אבל דיבר חבר הכנסת דב חנין על זה שאנחנו נמצאים היום במשבר כללי, וזה נכון.
<ליאת קליין: אם התפרסמו נתונים לפני כמה שבועות על זה ש-80,000 ילדים בין גילאים 12 ל-17 נפגעו מינית רק בשנה החולפת, זה נתון שאי-אפשר להתעלם ממנו, זוהי תופעה שהיא כל כך רחבה.
<ליאת קליין: זה לא המקרה הזה, זה 80,000 ילדים בין 12 ל-17 רק בשנה החולפת.
<ליאת קליין: זה המון, וצריך לתת מענה.
<ליאת קליין: אנחנו, מרכזי הסיוע, מקיימים היום סקר עמדות בין בני נוער על כל הנושא של מיניות ופגיעה מינית, אנחנו נפרסם את התוצאות שלו די בקרוב.
<ליאת קליין: והקריאה צריכה להיות לגבי איזושהי ועדת חקירה פרלמנטרית על הנושא הזה.
עמרם מצנע: רינה, הורים.
<הילה סגל: אני שוב מבקשת, סוריידה מנצרת, בבקשה לתת לה להגיד משפט.
<רינה כהן: הדיאגנוזה היא ברורה.
<רינה כהן: אפשר להגיד משבר, אפשר להגיד דברים אחרים.
<רינה כהן: הדיאגנוזה ברורה, אני רוצה לדבר על הפרוגנוזה.
<רינה כהן: הפרוגנוזה היא ככה – שמשרד החינוך באמת, אני באה משם, עושה מה שהוא יכול לעשות, אלא מה?
<רינה כהן: ארגון הבריאות העולמי מציין שהורים הם המבוגר המשמעותי שיוצר חוסן אצל ילדים, אלא שהם צריכים להיות נוכחים, צריכים להיות נגישים, הם צריכים להיות זמינים, הם לא אמורים – הם, בפיהם - לדבר עם הילדים בנושא מיניות כזאת או אחרת, בוודאי זה מביך אותם, אבל הם עם יד על הדופק והם צריכים קשר לאנשי המקצוע והפסיכולוגים, שיפנו זמן להורים, והיועצים החינוכיים שיפנו זמן להורים, וצריכה לקום מכאן קואליציה – קואליציית ארגונים של מוסדות וארגוני הורים וארגונים נוספים – כדי להתמודד עם הסוגיה איך מפתחים יחסים מיטיבים בחברה המאוד מורכבת שלנו.
<סוריידה מנסור: סוריידה מנסור, אני מדריכה ארצית בחברה הערבית, יחד עם עוד ארבע מדריכות.
<סוריידה מנסור: העבודה היא מאוד לא קלה, מורכבת, בחברה הערבית, כי עדיין יש את התלמידה בכיתה ו' שההורים שלה מאוד מסכימים שהיא תבוא ותקבל חינוך מיני בבית-ספר כי אין להם את הכלים, ליד ילדה שהיא גם לא מבינה עניין וגם קטנה ולא יודעת מה היא צריכה לשאול, ההורים שלה בכלל לא מסכימים.
<סוריידה מנסור: כל המורכבות הזאת שאנחנו מתמודדים איתה בחברה הערבית היא מאתגרת מאוד.
<סוריידה מנסור: יחד עם זאת, למרות שהתלמידים שהם חשופים לאלימות והם גם נפגעי אלימות, הם שני-שליש מהתלמידים – לפי המחקר האחרון, כשהיה דיון לפני חודש וחצי בכנסת – הנושא הזה אומר שאנחנו נמצאים במקום שגם לפעמים צריך להיות מה זה עדינים ולדבר בשיח מאוד רלוונטי גם להורים ולהתאים את עצמנו עם חינוך מאוד מאוד ברור, עם מסרים מאוד ברורים, מאוד מקובלים חברתית וגם דתית הרבה פעמים כדי להכניס את החינוך המיני בחברה הערבית.
<סוריידה מנסור: חשוב לנו מאוד לעבוד על המידע, על העלאת מודעות וגם על המיומנויות שאנחנו כן נותנים לתלמידים, כמו בכל תוכנית אחרת.
<סוריידה מנסור: אני רק רוצה להגיד שאצלנו, הרבה יועצות שואלות אותי שאלות יותר מאתגרות – יש לי ילדה שנאנסה ובבית-ספר עדיין לא יודעים, אבל הילדה הזאת, אם יודעים בכפר או מגיע לה פקיד סעד אצלה בבית-ספר, אני חייבת לדווח עליה, ופקיד הסעד הוא הדוד שלה, אז מה אני עושה, איך אני יכולה לעזור לילדה?
<סוריידה מנסור: אנחנו צריכים לחשוב ולהיות מאוד מאוד יצירתיים, להוציא את הילדה מהכפר למקום אחר, לעשות בדיקה, כל מיני דברים יצירתיים וכל מיני סיפורים מאוד מאתגרים, אבל יחד עם זאת אני רוצה להגיד שהעבודה כן נעשית, הרבה תלמידים מקבלים לרוב את החינוך המיני בבית-הספר ולא בבתים, למרות שאני מאוד מסכימה שזו לא הדרך הנכונה.
<סוריידה מנסור: הסקרים מראים שכן התלמידים רואים במחנכים וביועצות בחברה הערבית - - -
<הילה סגל: יותר מאשר בחברה היהודית.
<סוריידה מנסור: כן, בחברה הערבית יותר אפילו מהחברה היהודית, ככתובת.
עמרם מצנע: אין להם כתובת אחרת.
<סוריידה מנסור: אין להם כתובת אחרת.
<סוריידה מנסור: תודה.
עמרם מצנע: שלושה משפטים, בבקשה.
<חנה קהת: אני ב"קולך", אנחנו מטעם היחידה לשוויון בין המינים, שאני מופתעת שהם לא פה.
עמרם מצנע: יחידה איפה?
<חנה קהת: לשוויון בין המינים במשרד החינוך.
<חנה קהת: אנחנו מפעילות ב"קולך" תוכנית בחינוך הדתי.
עמרם מצנע: שוויון בין המינים זה אומר העצמת הנשים.
<חנה קהת: לא, חינוך מגדרי.
<חנה קהת: התוכניות שלנו זה חצי בנים, חצי בנות.
<חנה קהת: יש לנו היום עשרות תוכניות, הלוואי והיינו יכולים להיענות לביקוש.
<חנה קהת: הביקוש מבתי-הספר הדתיים, גם חרדיים, היום אלינו הוא כל כך גדול, והיחידה נותנת לנו, אנחנו מוסיפים משלנו, יש לנו עשרות תוכניות ארוכות-טווח של 15 מפגשים עם קבוצות קטנות, 30 שעות כל קבוצה, כשבאמת החינוך הוא חינוך מגדרי, חינוך מיני, ובסוף מגיעים לעניין של אלימות מינית ומניעת הטרדות מיניות.
<חנה קהת: הצורך הוא עצום, הביקוש של בתי-הספר הוא עצום.
<חנה קהת: היתרון שזה אנשי מקצוע, נשות מקצוע, שהם מנחים ומנחות שנכנסים לתוך הכיתה יחד עם המחנכים, הוא יתרון מאוד מאוד גדול, ומה שצץ ועולה זה המון דברים שהיו סגורים, במיוחד אצל נוער בסיכון, נערות בסיכון, שזה לפעמים ממש קרש הצלה עבורם.
<חנה קהת: זה עניין של משאבים.
<חנה קהת: היחידה נותנת לנו 50 תוכניות, אנחנו מוסיפים מכספינו שאין לנו ב"קולך" עוד כמה עשרות תוכניות, אבל הביקוש הוא מאוד גדול, הצורך הוא ענק.
<חנה קהת: אתמול התחלנו סקר בחינוך הדתי – סקר אינטרנטי – רק אתמול התחלנו אותו.
<חנה קהת: מתוך קרוב ל-100 נערים ונערות שביקשנו מהם לענות האם היה להם איזשהו מפגש בבית-ספר עם הנושא של מניעת אלימות מינית, של הטרדות מיניות, 2 מתוך 65 ענו "כן", למרות כל העשייה החינוכית.
<חנה קהת: שני משיבים נערים ונערות, אני לא יודעת בדיוק אם זה היה נער ונערה, סיפרו שהיה להם משמעותי איזשהו מפגש בנושא של הטרדה מינית, כך שמערכת החינוך מפספסת את זה בגדול.
<הילה סגל: לא, אי-אפשר להגיד מתוך סקר של 65 ילדים, אינטרנטית - - -
<חנה קהת: לא, לא, זה התחלה.
<חנה קהת: הסקר רק התחיל.
<חנה קהת: הסקר רק התחיל, אבל האינדיקציה כבר קיימת.
<הילה סגל: לא, זאת לא אינדיקציה, אני מצטערת.
<חנה קהת: התחושה שזה לא מספיק, לא מספיק.
מיכל רוזין: בוקר טוב לכולם, אני מתנצלת שאיחרתי, התראיינתי על נושא קמפיין סם האונס, שאני תיכף אתייחס אליו גם בדברים שלי.
מיכל רוזין: אם הייתי הילה סגל הבוקר, הייתי נכנסת למשרדו של שר החינוך, דופקת על השולחן ואומרת שני דברים.
מיכל רוזין: אחד, מגיע לי תעודת הצטיינות על מה שאני עושה; אבל שתיים, במבחן התוצאות אנחנו נכשלים, ובענק.
מיכל רוזין: אני אגיד למה.
מיכל רוזין: לא בגלל – ואת יודעת טוב מאוד שאני מכירה את הנושא על בוריו – לא בגלל שפתאום התפוצצה פרשת אייל גולן או פתאום התפוצץ אונס קבוצתי כזה או אחר.
מיכל רוזין: מי כמונו יודעים שזה קיים כל הזמן, אנחנו לא צריכים את הכותרות כדי לדעת שזה קיים.
מיכל רוזין: כי כשאנחנו עושים סקרי מודעות בקרב ילדים בני נוער, מעבר למה שאנחנו שומעים, אני מגדלת שלושה ילדים: ביסודי, בחטיבת ביניים ובתיכון – ואני שומעת מה עושים איתם אחרי כל אחת מהפרשיות האלה, אם בכלל.
מיכל רוזין: אבל, אנחנו עושים את סקרי המודעות ובודקים ממש עם ילדים ובני נוער שאלות מאוד ספציפיות, ורק הבוקר פרסמה – ואני מאוד גאה בהם – תנועת השומר הצעיר סקר, אני לא יודעת אם כולכם ראיתם הבוקר, סקר מדהים.
מיכל רוזין: הסקר אמר, אנחנו רוצים לבדוק אצל בני הנוער שלנו – אנחנו כולנו מסכימים, אתם יודעים, אנחנו אומרים לנוער שלנו, לכו לתנועות נוער, זה מקום ערכי, זה מקום נכון, במקום להסתובב ברחובות, במקום ללכת לביליארד, לבאולינג, לכו לתנועות נוער.