GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: הלוא יש רשויות שנהנות מאוד מכך שבסיסים גדולים של הצבא, או משרדים גדולים של הממשלה, ממוקמים באזורם.
עמרם מצנע: כלומר יש כל מיני דרכים כדי להתמודד עם הבעיה ויש - - -
<מוטי ששון: אבל הם מקבלים גם שירותים מהעירייה.
עמרם מצנע: מוטי, מאחר ואני הייתי שם פעם, באיזה רשות עיר, גם בקניונים אנחנו נותנים אפס שירותים, גם לתעשייה, אפילו האשפה הם משלמים והילדים שלהם לא הולכים - - -
<מוטי ששון: יוצא שאני הפראייר היחידי שנותן שירותים?
עמרם מצנע: כנראה.
עמרם מצנע: כדאי לך לבדוק את זה.
עמרם מצנע: כדאי לך לבדוק את זה, בגלל שבארנונה לעסקים ולתעשייה אתה לא מחויב כמעט בשירותים, אתה צריך לבנות כבישים, מערכת ביוב, אבל גם על זה הם משלמים.
עמרם מצנע: אני לא רוצה להטריד פה את הציבור, אני רק אומר שהבעיה היא קודם כל להסכים לגישה הבסיסית.
עמרם מצנע: דרך אגב, אני מסכים, ובמשרד החינוך עובדים על זה היום, על באמת הגדרת סל חינוך.
עמרם מצנע: זה סיפור לא פשוט.
עמרם מצנע: דרך אגב, בתיכון הוא קיים.
עמרם מצנע: התשלום שהמשרד הממשלתי משלם הוא פר קפיטה.
עמרם מצנע: אחת הבעיות היא שהתיכונים בפריפריה הם קטנים ולא מסוגלים בכלל, כי רק תיכון מ-1,200 תלמידים, להערכתי, יכול לאזן את עצמו אל מול התקציבים, אבל אני מדבר על הרעיון.
עמרם מצנע: הרעיון מדבר באמת שלמדינה יהיו את הכלים לתקצב דיפרנציאלית, עד כמה שאפשר להוסיף תקציב, לפחות חד פעמית, ואני כמובן אתמוך בזה ואעשה את כל שביכולתי איך לא רק לא לקצץ בתקציב הביטחון, אלא להגדיל אותו - - -
<קריאה: הביטחון או חינוך.
<קריאה: טעות פרוידיאנית.
עמרם מצנע: לא, אבל אני אומר לכם את זה, זו לא טעות פרוידיאנית, כמי ש-30 שנה קם בבוקר ולבש מדים ונעלי גיבורים, אני אומר לכם הנושא של חינוך יותר חשוב מהרבה מאוד הוצאות שלנו במערכת הביטחון.
עמרם מצנע: לא רוצה להגיד במקום ביטחון, כי ביטחון הוא דבר בסיסי ומי שלא יצליח לרסן את תקציב הביטחון לא יצליח לעשות שינויים אמיתיים בתקציב המדינה, בחינוך, ברווחה, בבריאות, ביטחון פנים, בכל הדברים האלה שבהם אנחנו חיים יום יום.
עמרם מצנע: יש מישהו מהמאזינים שרוצה לשאול, להגיד, להעיר?
עמרם מצנע: אבל לפני שאני נותן לאלה שבאים באופן קבוע אליי גם לוועדה, מישהו מהסטודנטים, מהצעירים?
עמרם מצנע: לשאול, להגיד?
<שירלי: אני תלמידה בכיתה י"ב.
<שירלי: אמרתם לקצץ בשעות, ובתור אחת שלומדת חמש יחידות בטכנולוגיה, כימיה, מדעים, אני לומדת מכיתה ז' את החומר כבר לבגרות.
<שירלי: וברגע שיקצצו לי שעות, ברגע שאני אגיע לכיתה ט', יתחיל לי לחץ ללמוד יותר חומר מכיתה י' עד י"ב, שגם ככה אנחנו נמצאים בלחץ.
<שירלי: זה לא נראה לי הגיוני.
עמרם מצנע: אני בעניין הזה מסכים איתך, אני חושב שמה שנועה ממשרד האוצר אמרה זה שהדיפרנציאציה יכולה להיות גם בשעות לימוד.
עמרם מצנע: להוסיף בירוחם ולהוריד בגן יבנה או בתל אביב, או בחיפה, לצורך העניין.
עמרם מצנע: כדוגמה, אני גם כן לא חושב שצריך לקצץ שעות לימוד, אני לא מכיר את המועצה המקומית שלכם, אבל אני בטוח שהמועצה המקומית, יש לי פה את הטבלה של כמה כל רשות מקומית משקיעה מכספה בתוך מערכת החינוך ואני מאוד מברך על זה, גם אני עשיתי את זה בחיפה, בית הספר הריאלי בחיפה, שאני בוגר שלו, לא קיבל ממני אפילו אגורה אחת, לעומת זאת בית ספר עירוני א', מי שמכיר, בעיר התחתית, קיבל הרבה מאוד תגבור וסיוע כדי באמת לתת הזדמנות שווה.
<בשמת בר-נדב: אני תושבת שדרות, אני יועצת ארגונית ובין היתר מייעצת במנהלת החינוך העצמי של משרד החינוך.
<בשמת בר-נדב: יש החלטה של משרד החינוך להכליל את הניהול העצמי בכל בתי הספר היסודיים במדינה, כאשר הדיפרנציאציה מבחינת המדינה מאוד מאוד קטנה, המינימום הוא 50 שקלים והמקסימום הוא 200 שקלים מבחינת המרכיב הדיפרנציאלי בתוך התקצוב של הניהול העצמי ובעצם הניהול העצמי מאפשר לרשויות חזקות להוסיף הרבה מאוד כספים שמייעדים לחינוך ולרשויות חלשות באופן טבעי יהיו פחות משאבים, וגם אם יש רצון מאוד מאוד עז להפנות משאבים לחינוך, בעצם האפשרות היא נמוכה בהרבה והניהול העצמי, כפי שאני מבינה אותו, ואני חושבת שאני מבינה אותו, יגרום לא רק לצמצום הפערים, אלא להיפך, להעמקתם.
<בשמת בר-נדב: כמו שהתחלתי בפתיח של דבריי, יש החלטה לעשות את הניהול העצמי בכל בתי הספר היסודיים בכל מדינת ישראל.
עמרם מצנע: ישנו פה דודי מזרחי, נציג משרד החינוך.
עמרם מצנע: החשב של משרד החינוך?
<דודי מזרחי: מנהל אגף תקציבים.
<דודי מזרחי: אז קודם כל שלום לכולם.
<דודי מזרחי: אני אתייחס קודם לסוגיות הפרטניות שעלו, נראה לי ש - - - אז קודם כל באופן פרטני, רק לגבי הניהול העצמי.
<דודי מזרחי: אגב, הניהול העצמי הוא דוגמה לכך שמערכת החינוך, גם בקדנציה הקודמת של השר הקודם, ובוודאי גם השר הנוכחי, ערה לכך שיש צורך להעמיק באופן משמעותי את התקצוב הדיפרנציאלי במערכת.
<דודי מזרחי: הניהול העצמי הוא תכנית חשובה מאוד, משרד החינוך והאוצר משקיעים בתכנית הזו כ-120 מיליון שקל, מתוכם 70 מיליון שקל תוספתיים שמוקצים באופן דיפרנציאלי, כאשר הרציונל שם באמת להעצים את מנהל בית הספר, להעביר אליו באופן ישיר את המשאבים כדי שהוא יוכל לנהל אותם באופן מיטבי, כל מנהל בבית הספר שלו, בתיאום ובסיוע עם הרשות המקומית.
<דודי מזרחי: דווקא זו דוגמה לפרויקט שמתקדם יפה מאוד והמדינה בחרה להשקיע בו הרבה מאוד כסף באופן דיפרנציאלי, 70 מיליון שקל.
<דודי מזרחי: דווקא זו דוגמה טובה לכך, אנחנו מדברים על פרויקט שמתוקצב ב-70 מיליון שקל, שזה הרבה כסף, באופן דיפרנציאלי, זאת אומרת שזה עדיין לא מספיק, וזו דוגמה להיקף האתגר שאנחנו מתמודדים איתו, כי יש כאן באמת אתגר שהוא מורכב מאוד.
<דודי מזרחי: אם אני מסתכל היום על תקציב משרד החינוך, כ-42 מיליארד שקל, הבסיס שלו הוא שוויוני, החל מגן הילדים, חינוך יסודי, חטיבת ביניים, חטיבה עליונה.
<דודי מזרחי: הבסיס הוא שלכל ילד במדינת ישראל תהיה נגישות מלאה לחינוך ואת הרובד הבסיסי שמשרד החינוך הגדיר, שהוא הרובד הבסיסי לתלמיד, הוא יקבל.
<דודי מזרחי: זה נכון בתיכון, אני לא זוכר מי התייחסה, אז משרד החינוך מתקצב כל תלמיד בכל מקום בארץ, פר קפיטה, כך עובד התקציב, כך שהוא יוכל ללמוד שני מקצועות בחירה, יוכל ללמוד את כל מקצועות החובה, אם הרשות המקומית ומנהל בית הספר בוחרים מגמות טכנולוגיות מסוימות, לצורך העניין אין מגבלת תקציב, בית הספר יכול, בתיאום עם יחידת המטה במשרד, להוסיף מגמות, ובהיבט הזה התקציב הוא שוויוני.
<דודי מזרחי: כנ"ל, אגב, גם בחינוך היסודי יש תקציב לכיתה, החל מ-20 תלמידים נפתחת באופן אוטומטי כיתה, בין אם מדובר במורה שהוא יקר יותר, או במרכאות כפולות מורה זול יותר, שהוא יותר צעיר או עם פחות ותק, המשרד מתקצב אחד לאחד את עלות שכר ההוראה, שזה נכון בכל שלבי הגיל.
<מוטי ששון: מאיפה המצאת את זה?
<דודי מזרחי: בבקשה, אפשר להתייחס באופן פרטני.
<דודי מזרחי: יש חוזר מנכ"ל שמגדיר אחד לאחד בכל שלב גיל מה השעות המחייבות ומשרד החינוך מקצה את השעות - - -
<מוטי ששון: הניסוח עכשיו היה יותר טוב.
<דודי מזרחי: פעם אחרונה שאני בדקתי הרגולטור שמתווה את המדיניות ומפקח זה משרד החינוך והוא מגדיר בחוזר מנכ"ל מה הן השעות המחייבות.
<דודי מזרחי: זה שיש רשויות שמוסיפות משאבים נוספים, אנחנו מברכים על כך, אבל משרד החינוך מגדיר מה הן השעות המחייבות ומה הסטנדרט הבסיסי שלו והוא מתקצב אותו באופן אחיד.
<מוטי ששון: אתה אמרת אחד העלות של השכר של המורים, זה רחוק לחלוטין ממה שאתה אומר.
<דודי מזרחי: המורים בגני הילדים, חינוך יסודי וחטיבת ביניים הם עובדי מדינה.
<מוטי ששון: בחטיבה העליונה - - -
<דודי מזרחי: רק ברשותך, המורים הם עובדי מדינה בגני ילדים, יסודי וחטיבת ביניים, בחטיבה העליונה המורים הם עובדי בעלויות, בין אם מדובר ברשויות מקומיות, או בין אם מדובר בבעלות פרטית כמו אור, עמל ואמי"ת, התקצוב הוא פר קפיטה, בהתאם לפרופיל המורים של בית הספר.
<דודי מזרחי: קרי, אם בחולון, בבית ספר מסוים, יש מורים שהם משכילים יותר, עם ותק גבוה יותר, התקצוב הוא בהתאם.
<קריאה: עם השכלה גבוהה יותר?
<דודי מזרחי: כן, אחד לאחד.
עמרם מצנע: הוא לא מכסה, אבל יש נוסחה סטטיסטית.
עמרם מצנע: היא לא נוסחה אישית, היא נוסחה סטטיסטית.
<דודי מזרחי: בהתאם לבית הספר.
עמרם מצנע: אם כל המורים שלך הם - - -
<מוטי ששון: אבל זה לא מדויק, כי בפועל - - -
עמרם מצנע: זה סטטיסטית מדויק ולכן לא תמיד זה מדויק בנקודה מסוימת.
<דודי מזרחי: אבל אני לא חושב שזו הבעיה.
<דודי מזרחי: לכן הרובד הבסיסי של התקצוב הוא שוויוני.
<דודי מזרחי: מעבר לכך יש פרויקטים ספציפיים, תכניות תוספתיות שהמשרד מקצה ובשנים האחרונות התכניות האלה התעצמו מבחינת תקציבים באופן דרמטי ואותם הוא מקצה באופן דיפרנציאלי, בין אם על פי פרמטרים סוציו אקונומיים, ובין אם על ידי פרמטרים חינוכיים.
<דודי מזרחי: ציינו כאן קודם קליטת עלייה, אז זה פרויקטים ייעודיים לקליטת עלייה, ויש פרויקטים שהפרמטר המבחין שלהם, כגון תכנית ההזנה, למשל, אני נותן רק דוגמה, שמוקצית באופן דיפרנציאלי לפי החוזק של הרשות.
<דודי מזרחי: תכנית התקשוב, למשל, של מערכת החינוך, התאמת מערכת החינוך למאה ה-21.
<דודי מזרחי: בשלוש השנים האחרונות כל בתי הספר היסודיים בצפון ובדרום, בלי יוצא מן הכלל, נכנסו לתכנית התקשוב, זו השקעה של חצי מיליארד שקל רק בפריפריה, צפון ודרום.
<דודי מזרחי: אני יכול לנקוב כאן בעוד שורה של תהליכים שנעשו, אפשר להזכיר את הצהרונים.
<דודי מזרחי: כל אשכולות הלמ"ס 1 עד 3 נכנסו בשנתיים האחרונות לתכנית של צהרונים, יש צהרון בתום יום הלימודים, כולל הזנה, במימון מלא, 100% של המדינה, 615 מיליון שקלים.
<דודי מזרחי: וכהנה וכהנה, נוספו מיליארדים תוספתיים לחינוך.
<דודי מזרחי: המוחזקות בחטיבה עליונה כ-220 מיליון שקל תוספתי שמוקצה לרשויות מדד חברתי-כלכלי חלש, בפריפריה, וכהנה וכהנה מיליארדי שקלים מוקצים באופן דיפרנציאלי.
<דודי מזרחי: אם ככה מדוע עמדת המשרד היא שיש להעמיק את הדיפרנציאליות?
<דודי מזרחי: וזאת עמדת המשרד ואנחנו יושבים בימים אלה על המדוכה עם משרד האוצר כדי לגבש מודל להעמקת הדיפרנציאליות.
<דודי מזרחי: אם אנחנו נתבונן על ההוצאה הלאומית והציבורית לחינוך אנחנו רואים תמונה כזו, השחקנים המרכזיים שמשקיעים בחינוך זה המדינה, שזה משרד החינוך, יש לנו את הרשויות המקומיות ויש את ההורים.
<דודי מזרחי: יש גם את המגזר השלישי - - -
<מוטי ששון: 3 מיליארד שקל ההורים.
<דודי מזרחי: הרבה יותר, אבל לא רוצה להתווכח על זה.
עמרם מצנע: הרוב זה תשלומי זכות, לא חובה.
עמרם מצנע: חובה זה רק הביטוח.
<דודי מזרחי: בתשלומי הורים אני מתכוון להשקעה של הורים מעבר לחיוב במסגרת מערכת החינוך.
שמעון אוחיון: או לתל"ן?
<דודי מזרחי: אם אני לוקח תלמיד באופקים או בשדרות ואני משווה אותו לתלמיד בתל אביב, בכל אחד מהפרמטרים הללו, הוא מקבל פחות.
<דודי מזרחי: הרשות המקומית מטבע הדברים בתל אביב יכולה להשקיע הרבה יותר ממה שיכולה להשקיע רשות בשדרות או באופקים או ברהט.
<דודי מזרחי: ההורים של התלמיד ברשויות המבוססות מטבע הדברים יכולים להשקיע הרבה יותר לעומת רשויות חלשות, וכאשר אנחנו מסתכלים על תקציב של המדינה, הגם שהוא כולל בתוכו היום רבדים דיפרנציאליים במקרו, כשאנחנו מנתחים כמה בסוף מקבל תלמיד בפריפריה, החברתית או הגיאוגרפית, לעומת תלמיד במרכז, הפערים הם קיימים.
<דודי מזרחי: לכן גם בשנים האחרונות נעשו מהלכים משמעותיים להגדלת הדיפרנציאליות והמשרד בימים אלה שוקד על תכנית הרבה יותר רחבה ומעמיקה בשיתוף פעולה עם משרד האוצר ועם השלטון המקומי בכדי לחולל שינוי משמעותי בסדר גודל הרבה יותר גדול.
<דודי מזרחי: אף אחד לא אומר שזה יהיה פשוט, לכולם ברור שיהיה מדובר כאן בהשלכות מרחיקות לכת, אבל זו המחויבות שלנו לעתיד.
עמרם מצנע: דרך אגב, יש לי פה את נתוני הלמ"ס, לא מהשנה האחרונה.
עמרם מצנע: רק לסבר את האוזן, כי אני לא כל כך מתייצב מאחורי הנתונים כי הם לא תמיד יודעים איך באמת לשקלל מה עירייה מוציאה ומה לא.
עמרם מצנע: אבל מספרים.
עמרם מצנע: זה מלפני שנתיים.
עמרם מצנע: ברהט העירייה משקיעה 46 שקלים מכספה לתלמיד.
עמרם מצנע: בחולון, לפי אותה טבלה סטטיסטית, 4,420.
עמרם מצנע: בתל אביב 8,500.
עמרם מצנע: חיפה 4,600.
עמרם מצנע: האם אנחנו במדינת ישראל, באמת, זו השאלה, מוכנים למציאות כזו?
עמרם מצנע: קודם כל צריך לענות על השאלה הזו.
עמרם מצנע: אז אני מסכים שאם המדינה, ואנחנו כולנו מהמדינה, דרך אגב, זו לא איזה ממשלה עלומה שכולם מכוונים אליה את החיצים, כי בחולון, מוטי, כולם רואים רק אותך, ובמדינה כולם מסתכלים על הממשלה.
עמרם מצנע: חברים, אני חושב שלא משנה כרגע מה הדרך ומה הפתרון, האם בעוד כמה מיליארדים לתקציב הביטחון ולהוריד כמובן ממקום אחר, או לעשות בכל זאת תיקונים דיפרנציאליים עם פגיעה מינימלית כמובן במי שהיום חזק, ואנחנו לא רוצים להחליש את החזקים.
<מוטי ששון: למה זה מינימלי?
עמרם מצנע: אבל אני רוצה שנקרא את הנתונים ונבין שמכאן צומחים ומתרחבים הפערים בתוך החברה הישראלית ואף חיפאי, לצורך העניין אני לא רוצה לדבר על חולון או תל אביב, אף חיפאי לא יוכל לחיות את חייו הנורמטיביים והאיכותיים כפי שהוא חי, עם גדר מסביבו, כשבמדינת ישראל, בפריפריה, עוד פעם, הגיאוגרפית והחברתית, יש שכונות בתל אביב ובחיפה ובחולון שמחייבות בהחלט חיזוק, אף אחד לא יוכל להמשיך לחיות את החיים שלו בצורה הזו, אם מסתכלים חמש ועשר שנים קדימה.
עמרם מצנע: לכן יש לנו פה בהחלט נושא חשוב עם החלטות לא קלות.
עמרם מצנע: החלטות קלות ידענו לעשות בגיל הגן, בגיל שלנו זה כבר החלטות מסובכות.
עמרם מצנע: בבקשה, ורד מארגון שנקרא 'הכל חינוך', שבראשו עומד חתן פרס ישראל דוביק לאוטמן, נאחל לו בריאות ואריכות ימים.
עמרם מצנע: ושר החינוך היה המנכ"ל של 'הכל חינוך'.
<ורד ליבנה: כן, ואני החלפתי אותו בינואר האחרון.
<ורד ליבנה: אני רוצה להגיד משהו לפני שאנחנו נכנסים לתוך הדיון, משהו בנימה שקצת מפריע לי.
<ורד ליבנה: במקום להתחיל עם איזה שהיא רמה של הסכמה, ודפנה, ככה אמרת בסוף, 'כן, כן, אני בעד תקצוב דיפרנציאלי', ממוטי אפילו את זה היה קשה לשמוע.
<מוטי ששון: כי אני נגד.
<מוטי ששון: שהמדינה תממן - - -
<ורד ליבנה: רגע, אני לא המדינה ולא להתנפל עליי, אני חברה אזרחית.
<מוטי ששון: לא התנפלתי עלייך, רציתי רק שתשמעי.
<מוטי ששון: זה הכול.
<ורד ליבנה: אני מקשיבה, הקשבתי בקשב רב, אפילו הייתי פעם תושבת העיר שלך.
<מוטי ששון: מזל שלה, עכשיו הייתי מנתק לה מים.
<ורד ליבנה: לא שמעת אפילו מה עמדתי, אתה כבר מנתק, וזו בדיוק הגישה שמפריעה לי.
<ורד ליבנה: הגישה היא היעדר - - -
שמעון אוחיון: הוא צוחק.
<ורד ליבנה: אני יודעת, אני יודעת, הנה החיוך, ועכשיו אני אגיד בכל זאת משהו שמפריע לי ושחשוב לי גם שהתלמידים כאן ישמעו, כי יש משהו בעייתי בשיח במדינת ישראל.
<ורד ליבנה: תסלחו לי על הכותרת המפוצצת, אבל סולידריות זו מילה שמתלווה אליה היום מקף not in my back yard, בבקשה שם, שמישהו יעשה את זה, שזה יקרה איפה שהוא.
<ורד ליבנה: אני לא חושבת שתקצוב דיפרנציאלי צריך לבוא בלי סל חינוך לתלמיד וזה גם חלק מהצעת החוק שלשמחתי הרבה חבר הכנסת עמרם מצנע מוביל אותו בהתמדה ובנחישות ונדמה לי שגם חבר הכנסת אוחיון חתום עליו, ולא במקרה הוא נקרא 'חוק אחריות המדינה לחינוך'.
<ורד ליבנה: ברם אולם זה לא אומר שכולנו, שכנראה בשולחן הזה, ויש לי הרגשה שגם בשולחן פה, תושבי הרשויות היותר חזקות, אנחנו חיים בפלנטה נפרדת, 'חבר'ה, תתעסקו אתם שם במדינה ואנחנו ננהל', איך אמרת?
<ורד ליבנה: 'הכי טוב שאפשר את המקום שלנו'.
<ורד ליבנה: זה לא עובד, כי התוצאה היא בדיוק מה שחבר הכנסת מצנע הציג בפנינו, אנחנו נצטרך לחיות בגטאות, או לפחות הדור של הילדים שלי והנכדים, אז יהיה נורא נחמד בחלקים מסוימים ותל אביב מתנהלת בצורה מאוד מרשימה בעניין הזה.
<ורד ליבנה: לכן הרעיון שעומד מאחורי החוק הוא איגום כל המשאבים לסל אחד שקוף.
<ורד ליבנה: רק מלהאזין לכל המקורות שהציג נציג אגף התקציבים במשרד החינוך אפשר היה להתעייף ולא במקרה.
<ורד ליבנה: אנחנו למודים שיש הרבה מאוד חוסר שקיפות ובהירות לאן הולכים הכספים, כיצד הם מחולקים.
<ורד ליבנה: גם מה שאמור להיות היום, לכאורה שוויון פורמלי, שאמרת שנותנים לכולם אותו דבר, אנחנו יודעים שיש כאלה שמקבלים יותר, קרובים יותר, מקבלים יותר, כיתות יותר קטנות, כל מיני דברים, אפילו ברמת השוויון הפורמלי שצריכים להיות מוסרים.
<ורד ליבנה: בוודאי בעיקרון שאנחנו באים ואומרים שמתוך אינטרס ברור שלנו, כדי לתת יותר למי שאין צריך לאגם את כל הסל, כן, אני יודעת שלעומת זאת אגף התקציבים לא אוהב את החלק הזה ולפעמים גם להוסיף אם צריך - - -
<דפנה לב: איזה סל את מאגמת?
<ורד ליבנה: אני אומרת גם את השעות וגם את סל השירותים.
<ורד ליבנה: להסתכל על זה כמכלול כאשר נקודת הקצה היא הילד, על פי מצבו הסוציו אקונומי, כך שמי שחי בשכונת הארגזים בתל אביב יקבל באופן משמעותי יותר ממי שחי ברמת אביב ג', אבל יחד עם זאת אם בתל אביב בסך הכול התלמידים, ואת מסתכלת על זה כרשות מוניציפאלית כמובן ולא רק על שכונת הארגזים, יש בסך הכול תלמידים אחרים, אז בתוך הסל תל אביב תקבל בסך הכול את מה שיגיע פר התלמידים שישנם, וכך ניצור גם איזה שהוא תמריץ לבתי הספר החזקים לקבל תלמידים מרקע סוציו אקונומי נמוך יותר.
<ורד ליבנה: אני רוצה להגיד שחלק מהדברים כאן נוסו, זה לא שיטה שלא נוסתה מעולם.
<ורד ליבנה: להזכירכם, אחרי דוח ועדת שושני, אגב, המשרד נאלץ, אחרי הוראת בג"צ, לעצב קריטריונים חדשים, חולקו מיליון שעות הוראה על פי סל דיפרנציאלי, או לפחות היו אמורים להגיע במשך חמש שנים.
<ורד ליבנה: הרעיון הוא לא להתייצב תוך הגנה על הטריטוריה, זה מה שהפריע לי, לזרוק את התינוק עם מי האמבטיה, אלא בואו נשלב כוחות.
<ורד ליבנה: לשמחתי הרבה לכולכם יש נציגות בתוך הוועדה, חבל שלמגזר האזרחי אין, אבל קולות צריכים גם להישמע, ובואו נעבוד יחד כדי שהמערכת - - -
<קריאה: מה זה מגזר אזרחי?
<ורד ליבנה: המגזר האזרחי זה כל אותם גופים שאינם ממשלה או עסקים.
<ורד ליבנה: אז אני רוצה לומר, הדברים בוצעו כבר, לפחות הייתה תכנית.
<ורד ליבנה: כן, זה היה בשנות הקיצוצים הגדולים, דפנה בוודאי זוכרת וגם האחרים, והמחיר היה שבסוף מעט שעות ההוראה נעלמו לגמרי.
<ורד ליבנה: היום כמה נשארו?
<ורד ליבנה: 50,000 שעות הוראה שמחולקות דיפרנציאלית?
<ורד ליבנה: לא נעים להגיד, איך הילדים אומרים?
<ורד ליבנה: פאתט.
<ורד ליבנה: זה חסר משמעות.
<ורד ליבנה: אם רוצים, יש דרך להתארגן.
עמרם מצנע: אסף, סגן וממלא מקום ראש עיריית תל אביב.
עמרם מצנע: זה כבר המועצה החדשה?
אסף זמיר: זה כבר המועצה החדשה.
אסף זמיר: אני לא תכננתי לדבר היום, אני מחזיק את תיק החינוך בעיריית תל אביב עשרה ימים.
אסף זמיר: בדרך כלל אני מעדיף לחכות טיפה יותר ולא תכננתי לדבר, בשביל זה דפנה דיברה.
אסף זמיר: אני רוצה להתייחס, בגלל כל מיני דברים שנאמרו פה, בזהירות, ולומר דבר אחד בשם הערים הללו.
אסף זמיר: אני רוצה לומר דבר אחד על הסולידריות שדיברתְ עליה והגישה.
אסף זמיר: מה שאת מרגישה כגישה נובע מתחושת הרשויות של רק בואו נקרא לילד בשמו.
אסף זמיר: כי מה שאתם עושים, בעיניי הוא לא הוגן.
אסף זמיר: השיחה היא לא התקצוב הדיפרנציאלי נטו, השיחה היא על זה שיש רצון של המדינה לחזק מקומות חלשים ומחפשים לזה מקור.
אסף זמיר: זו השיחה.
אסף זמיר: ההתרעמות שלנו היא שבשם הצדק הטבעי של לתת למי שאין לו יותר ממי שיש לו, אתם אומרים 'מצאנו את המקור'.
אסף זמיר: פעם, בעבר, לראשי רשויות היה מותר להיות חברי כנסת והם הגנו על האינטרס של השלטון המקומי, היום אסור, וכשמחפשים את, סליחה שאני אומר, פראייר, שאפשר לממן באמצעותו את המעבר הזה עושים את זה - - - ולמה אני אומר ככה?
אסף זמיר: כי אף לא אחד מהדוברים לקח בחשבון, ובצדק, שאנחנו מחזקים את החלשים ומחלישים את החזקים.
אסף זמיר: הרי אם הממשלה הייתה באה לתושבי תל אביב וחולון ואומרת 'חברים, החלטנו, בגלל המצב החברתי במדינת ישראל, שמעכשיו רמת החינוך שלכם תהיה פחותה', אתם תבואו ותאמרו לתושבים שלנו - - -
<קריאה: להגיד את זה בגלוי.
אסף זמיר: אז גם אני, וגם בשם רון חולדאי וגם מוטי ששון, יגידו 'בסדר, קיבלנו גזרה ולכן צריך', אבל כל אחד מכם שעומד פה כבר החליט עבורנו שזה ברור שרמת החינוך במקומות החלשים תעלה ואנחנו נתמודד עם לשמר את רמת החינוך שהערים החזקות נותנות.
אסף זמיר: זאת אומרת נכנסתם לתוך כיס הארנונה של מוטי ששון, שפעם היה, אגב, במצב איום ונורא, ולקח לו 20 שנה של עבודה שהוא טוב בא כדי להביא את העיר שלו לאשכול שבו עכשיו מורידים לו בגלל זה, ואומרים לו 'עכשיו בוא תוריד מעוד דברים, כדי שאנחנו נוכל לתת בירוחם'.
אסף זמיר: וזו שיטה שאנחנו מתרעמים עליה, כי היא מתעלמת ממקורות אחרים רלוונטיים, שאפשר היה להתווכח שם ולקחת משם.
אסף זמיר: מי שבא ואומר לי שאני מתנגד לחזק את החלש לא מבין איך הערים שלנו מתנהלות, שבתוכן רק מחזקים את החלש.
אסף זמיר: אבל מה שמוטי אמר קודם, שהמדינה כל הזמן בורחת מהאחריות שלה בגלל קבוצה של ערים שמצליחות ל - - - תל אביב היא ייחודית, יש לה באמת מקורות הכנסה שנניח תמיד יהיו, אבל בחולון אין.
אסף זמיר: היא תוצאה של התנהלות שאין אותה ברמה הארצית, ואם כל הערים בארץ היו מתנהלות כך כנראה שהם לא היו צריכות לפטר, ואם משרד הפנים היה מבצע רפורמות שהיו מאחדות רשויות לכמות רשויות שצריכות להיות במדינת ישראל, אז גם לא היו רשויות מאוד עניות ומאוד חזקות, אלא גושים שיכלו לקיים את עצמם כמשק סגור בדברים שלהם.
אסף זמיר: אבל אתם לא עושים את זה.
אסף זמיר: אתם לא עושים, לא את זה ולא את זה ולא את זה, ועדיין רוצים לבוא ולהגיד 'בואו נחזק את החלש', ואז באים ומחפשים ממי אפשר לקחת.
אסף זמיר: וההתרעמות שוורד הרגישה נובעת מזה, וזה היה חשוב לי לומר.
אסף זמיר: אנחנו לא מתנגדים לזה, אם אתם תבואו לתושבי הערים החזקות ותגידו 'דעו לכם שרמת החינוך אצלכם עכשיו, זה צו השעה, צריכה לרדת'.
אסף זמיר: אבל אתם לא תעשו את זה.
אסף זמיר: תודה.
עמרם מצנע: אנחנו נאלצים להגיע לסיום, כי יש פה דיונים של ועדה אחרת.
עמרם מצנע: אני חושב שהשלטון המקומי יוצג בכלל לא רע, אלא אם כן את רוצה לייצג את עיירות הפיתוח.
<מיכל מונקס: האמת שרציתי להצדיע לתלמידים.
<מיכל מונקס: כבר מעבר לזכויות התלמיד, היה צריך להיות להם הפסקה.
<מיכל מונקס: ולחזק את העמדה שמרכז השלטון המקומי, אני חושבת, מעולם לא יישר קו עם האזוריות ועם החזקות ועם כל הרשויות.
<מיכל מונקס: אנחנו מאמינים בסל בסיסי לכל תלמיד, זה השוויון, בוודאי שבתיקון.
<מיכל מונקס: וכמו שאמר אסף, ואמר את זה מאוד ברור, המקורות או השיח על המקורות הוא דיון אחר, ולא מגביהים אדם בקיצוץ רגליו של שכנו.
<מיכל מונקס: דבר נוסף, הסל הוא כל כך לא ברור.
<מיכל מונקס: עוד אין הסכמה על הסל.
<מיכל מונקס: זה שיש הסכמה שצריך להיות, אנחנו בדיונים ארוכים - - -
עמרם מצנע: כן, כן, שנתיים, שלוש, ארבע, ועד אז עולם כמנהגו ינהג.
<מיכל מונקס: ואני מצטרפת אגב לדברי משרדי הממשלה ומבקשת להמשיך להיות שותפים.
<מיכל מונקס: היינו בדיון חשוב, נשמח להמשיך לשתף פעולה.
<גיא: מה שרציתי להגיד זה שאני חושב שההסתכלות היא לא כל כך נכונה.
<גיא: אני חושב שההסתכלות צריכה להיות פר כיתה ולא פר עיר.
עמרם מצנע: ההסתכלות היא פר כיתה.
עמרם מצנע: מבחינת שיטת התקציב במשרד החינוך.
<<גיא: > אבל זה לא עובד ככה.
<<גיא: אני רואה עכשיו מכיתה כמו בשכבה שלי, שלא לומדת, היא לומדת שלוש שעות פר יחידה של לימודים, כשעובדה שהם צריכים יותר שעות כדי ללמוד, זו כיתה שיותר קשה לה ללמוד.
<<גיא: זה לא קורה.
<<גיא: אלה שעות שנותנים - - -
עמרם מצנע: אני אגיד לך, אי אפשר להיכנס פה לדקויות.
עמרם מצנע: בכלל תקציב משרד החינוך זה אחד התקציבים הפחות שקופים.
עמרם מצנע: אנחנו פועלים היום יחד עם משרד החינוך לעשות את זה שקוף יותר, שבכלל תהיה הבהרה על איזה בסיס אנחנו מדברים.
עמרם מצנע: מוטי, אבל קצר.
<מוטי ששון: קצר קצר, כי אני רוצה להתחבר למה שהילד המקסים הזה אמר.
<מוטי ששון: אני אתן לך דוגמה על חולון.
<מוטי ששון: 60% משרד החינוך מממן את תקציב החינוך של עיריית חולון, 40% אני מוציא מהארנונה, ההורים זה כמה אחוזים בודדים, קרן רש"י, קרן קרב.
<מוטי ששון: אני עושה מה שמשרד החינוך לא עושה.
<מוטי ששון: הקמתי מרכז לאבחון וטיפול לתלמידים שיש להם בעיות של קשב וריכוז, על חשבון העירייה, עד 90% הנחה למשפחות ברמה סוציו אקונומית נמוכה.
<מוטי ששון: על חשבון העירייה, אני מטפל בהם.
<מוטי ששון: יש לי קרוב ל-72 כיתות, כיתות מב"ר, כיתות תל"ם, כיתות אומץ וכיתות אתגר.
<מוטי ששון: ילדים שאתה לא מאמין, עם 11 שליליים נכנסים לכיתות האלה, 11 שליליים בכיתת אומץ.
<מוטי ששון: אתה יודע מה המתנה הכי טובה שקיבלתי מהם?
<מוטי ששון: שלפני שנה 100% מהם הביאו בגרות, 100% מכיתת אומץ.
<מוטי ששון: איפה משרד החינוך, הוא מבין בזה?
<מוטי ששון: אתם מתקצבים את זה?
<מוטי ששון: אתם מתקצבים בעיות של קשב וריכוז?
<מוטי ששון: אתם מתקצבים?
<מוטי ששון: שקל אני לא מקבל.
<מוטי ששון: הייתי בארצות הברית, נכנסתי לגן ילדים, ראיתי תצפית שעושים בגני ילדים.
<מוטי ששון: ראיתי את הדבר הזה, אימצתי את זה לחולון.
<מוטי ששון: ילדים מגילאי 3 שנמצאים בנעמ"ת, ויצ"ו, אמונה ובמתנ"סים של העירייה, שאני הקמתי פה גם כן, הלכתי הבאתי קלינאי תקשורת, מרפאה בעיסוק, פסיכולוגית, עובד סוציאלי, על חשבון העירייה - - -
עמרם מצנע: מוטי, אנחנו מוכרחים לסיים, תהיה לך הזדמנות בוועדה.
<מוטי ששון: לכן אני אומר, חבר'ה, הרבה דברים שמשרד החינוך לא עושה, אנחנו הרשויות המאוזנות, לא החזקות, אני מאוזן, אני קיבלתי את העיר גירעונית ברמה של 8%, אז אני מבקש, לפני שמדברים, תחשבו טוב טוב מה אתם עושים.
<מוטי ששון: תוספות, תיתנו לעיירות הפיתוח, אין לי בעיה, אל תיקחו מהילדים שלנו.
עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון, שניים-שלושה משפטים.
שמעון אוחיון: קודם כל אני באמת שמח על ההזדמנות ועל המפגש הזה כאן במכללת ספיר, הנמצאת בשדרות, שבוודאי זה גם אומר משהו על המסר החברתי-החינוכי.
שמעון אוחיון: אני חושב שוורד, מ'הכל חינוך', אני מצטט אותך ואני מתחבר גם אלייך כמובן ולקו שגם קבענו בוועדת החינוך ושעמרם מצנע, יושב ראש הוועדה, מוביל, זו אותה סולידריות שאת מדברת עליה, לשבת כאן ולהתבונן ולראות את הצרכים של כולם.
שמעון אוחיון: של כולם.
שמעון אוחיון: זאת אחריותנו וחובתנו.
שמעון אוחיון: כשאני מדבר עם ראש העיר של דימונה לשעבר, אלי ברונשטיין, ואני שואל אותו כמה מפעלים יש לך, מה ההכנסות שיש לך מארנונה, למשל לעומת העיר שלי, ראשון לציון.
שמעון אוחיון: הוא אומר לי מפעל אחד, אחד.
שמעון אוחיון: איך אתה מתמודד?
שמעון אוחיון: איך אתה מממן את כל הצרכים שלך בחינוך?
שמעון אוחיון: מהמסגרת התקציבית שלי, מההכנסות שהתושבים נותנים לי ומה שהמדינה משלימה.
<קריאה: היא משלימה, היא משלימה בגדול.
שמעון אוחיון: אני לא רוצה להתחיל להיכנס לסיפור הזה.
שמעון אוחיון: אם ישנם מאות מפעלים, אולי גם אלפים, שנמצאים, והערים במרכז הארץ יכולות להרשות לעצמן גם ליהנות מזה, גם ליהנות מאוכלוסייה חזקה שמשלמת מיסים, כי אם גם המדינה תטיל מיסים נוספים, מי ישלם אותם?
שמעון אוחיון: התושבים שלך, התושבים שהם בעיקר התושבים החזקים - - -
<מוטי ששון: זה מגיע אליהם ישירות, לא דרכי.
שמעון אוחיון: לא דרכך, העיקר לא אני.
שמעון אוחיון: אני מאוד חושש, ואני חוזר לאותה תפיסת סולידריות, אני אלך רחוק עכשיו, אני הולך בכוונה להיות רחוק מאוד.
שמעון אוחיון: עמרם דיבר על המגזר הערבי, על ההקצבה ברהט.
שמעון אוחיון: אתה יודע מה קורה במגזר החרדי?
שמעון אוחיון: אתה יודע שבעוד ארבע, חמש, שנים, ילדיו ימנו 25% מהאוכלוסייה של מדינת ישראל?
שמעון אוחיון: אתה תשאיר ותגיד לו 'תשבור את הראש לבד'?
שמעון אוחיון: הלוא זו אותה דוגמה שדר' איריס הדר אמרה, זו אותה מכונית עם אותם גלגלים אחוריים מפונצ'רים, עם זה אתה צריך לנסוע.
שמעון אוחיון: ואם אתה לא תיתן - - -
<מוטי ששון: - - -
שמעון אוחיון: בוודאי התקצוב הדיפרנציאלי, לפי דעתי, ואני לא רוצה להיכנס, מי שמכיר את נייר העבודה של דר' איריס הדר, היא מדברת במפורש בעניין הזה, אל תחלק את התוספת אחרי שחילקת כבר את עיקר התקציב פר קפיטה.
שמעון אוחיון: מלכתחילה קח את משתני הרקע של התלמיד, קח אותם ותן לו את צרכיו, ולא חלק את העוגה ומה שנשאר לי אני מנסה לסגור איתו פערים.
שמעון אוחיון: מה, אותו ילד בירוחם או בדימונה, הוא לא צריך בסיס באמת איתן ורחב כדי לסגור פער?
שמעון אוחיון: רבותיי, אני חושב שבאמת בקטע הזה אני הולך לכל אורך הדרך עם עמרם ואני מקווה שנצליח, בעזרת ה'.
שמעון אוחיון: שנעשה באמת תקצוב דיפרנציאלי צודק.
<מוטי ששון: נעשה ונצליח, מהמקורות הממשלתיים.
שמעון אוחיון: גם, בוודאי, אני לא מתעלם מזה.
שמעון אוחיון: גם.
עמרם מצנע: תודה רבה לכל המשתתפים.
עמרם מצנע: מה שנקרא תם ולא נשלם.
עמרם מצנע: אנחנו נפתח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר כמה מילות הקדמה, ברשותכם.