GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורה גרדצקי: אני הולדתי אותה, היא שלי, לא יכולה לשים אותה ולשכוח.
<אורה גרדצקי: לא יכולה.
<אורה גרדצקי: ברוך השם שלא שמתי וגידלנו אותה, וברוך השם עכשיו כבר כשרואים אותה כל העובדות האלה וכל הרופאים שראו אותה בהתחלה ורואים אותה היום, אמרו מה זה, זה מה שיצא?
<אורה גרדצקי: הם לא מאמינים, כי הילדה ברוך השם חכמה, מקבלת ברוב הציונים מאה, מדברת חבל על הזמן, יותר טוב ממני, חכמה יותר טוב מאמא ואבא ביחד.
<אורה גרדצקי: וככה פשוט השקענו, כמו שכולם כאן אמרו, ההורים, השקענו מאמצים נפשיים, כספיים.
<אורה גרדצקי: אנחנו עלינו מאוקראינה, וכל מה שקיבלתי בסל הקליטה שמקבלים העולים, הכל נפל על אותה ילדה.
<אורה גרדצקי: הכל ממש, עד אפס מקום.
<אורה גרדצקי: וברוך השם, עכשיו אנחנו חיים.
<אורה גרדצקי: מה שאני רוצה להגיד, כמו שכולם אמרו, אנחנו עשינו נגישות ובהתחלה לא רצו לקבל אותה בבית הספר רגיל.
<אורה גרדצקי: בכיתי מול מנהלת והיא אמרה – לא, לא, אותה אני לא אקבל, בשום אופן לא אקבל.
<אורה גרדצקי: ובסוף, עכשיו אותה מנהלת היא חברה שלי והיא התקשרה ואמרה לי סליחה בפנים שכך היא התנהגה בהתחלה.
עמרם מצנע: תהליך לימוד.
<אורה גרדצקי: אבל עדיין יש מורות - - -
עמרם מצנע: כולם לומדים.
עמרם מצנע: אחד לומד איך להיאבק, השני לומד איך לשרוד.
<אורה גרדצקי: אבל עדיין באותו בית ספר יש מורות שלא כולן למדו מה זה ילד מיוחד ומה זה חינוך מיוחד.
<אורה גרדצקי: למדו חצי כללי, איזה קורס של חצי שנה ועדיין, למורה אחת יש יותר רגישות לילדה, שהיא כן רגילה מצד אחד ומצד שני היא מיוחדת והיא צריכה איזה שהן התאמות, ולמורה השנייה לא בא לה להתאים איזה שהן התאמות באותו שיעור או במבחן או במשהו, והילדה סובלת מזה.
<אורה גרדצקי: וכל העובדים של מתיה שבאים ואומרים תעשי את זה, לא תעשי את זה, ולא תעזרי לה ולא תשבי על ידה.
<אורה גרדצקי: מה זה, זה שטויות.
<אורה גרדצקי: צריך להיות כאן איזה שהוא רגש, צריך להיות בן אדם.
<אורה גרדצקי: סתם.
<אורה גרדצקי: בן אדם פשוט שנותן יד לשני וזה הכל.
<אורה גרדצקי: זה מה שרציתי להגיד.
עמרם מצנע: תודה לך, דברים בהחלט מעניינים.
<אורה גרדצקי: אני מאד מקווה שאחרי כל הוועדות האלה משהו באמת ישתנה בחיים של כולנו.
<יוסף חיים בולטון: שלום וברכה.
<יוסף חיים בולטון: שמי יוסף חיים בולטון, אנחנו מגיעים ממירון הרחוקה.
<יוסף חיים בולטון: אנחנו מתמודדים בבית עם שני ילדים עם C.P, הם נמצאים פה.
<יוסף חיים בולטון: זה, כמו שאתם רואים אותו, הרופאים לא נתנו לו יותר משנתיים.
<יוסף חיים בולטון: אני מגיע לפה בעקבות זה שמתחילת שנת הלימודים הוא איתנו בבית.
<יוסף חיים בולטון: הוא עבר ניתוח לפני החופש, בתקווה שמיד אחרי החופש הוא יוכל לחזור ללימודים ומסתבר שהרמפה נעשתה רק בעקבות החלטה של העירייה לזרז ולעשות משהו, ככה זמני כדי שיהיה - --
משה גפני: רמפה - הכוונה לנגישות.
<יוסף חיים בולטון: לנגישות, כן.
<ברכה בולטון: יש המון מדרגות בבית הספר, הרבה מדרגות, וכשהגיע הנציג של משרד החינוך לבדוק את הדבר הזה, הוא אמר שזה יקר ומיותר והם לא יכולים לעשות.
<ברכה בולטון: הוא אמר שלום והלך והילד כבר ארבעה חודשים בבית.
עמרם מצנע: רגע, אני מבין שאתה אומר שעשו.
<יוסף חיים בולטון: עשו עכשיו רק לאחרונה, הרשות המקומית עשו רק לכיתה.
<ברכה בולטון: שינו את כל סדרי בית הספר בשביל שהוא יהיה - - -
<יוסף חיים בולטון: העבירו כיתה למקום שיותר צפוף ושינו את הכל כדי שהוא יוכל ל..., אבל זה רק לכיתה.
<יוסף חיים בולטון: זה אומר שבכל הפעילויות החברתיות הוא לא יכול להשתתף.
<יוסף חיים בולטון: זה אומר שחלילה בשעת מלחמה אין דרך להוריד אותו למקלט.
<יוסף חיים בולטון: אין.
עמרם מצנע: זה לא בכפר מירון?
<יוסף חיים בולטון: לא, בצפת.
<יוסף חיים בולטון: בית הספר הוא בצפת.
<יוסף חיים בולטון: אין להם דרך להוריד אותו.
עמרם מצנע: אין בית ספר במירון, למה הוא נוסע עד לצפת?
<יוסף חיים בולטון: לא, אין לנו.
משה גפני: עמרם, זה בית ספר חב"ד.
עמרם מצנע: הוא מוכר?
<יוסף חיים בולטון: הוא מוכר.
<יוסף חיים בולטון: ממ"ד.
עמרם מצנע: אוקיי, אז המקרה שאתה מעלה הוא בעצם הנושא של הנגישות הפיזית.
<יוסף חיים בולטון: הנושא של הנגישות הפיזית וזה שזה צריך להיעשות בייסורים כאלה ובקושי כזה.
עמרם מצנע: מה שמך חמוד?
<הילד מ"מ: מ"מ.
עמרם מצנע: ובאיזו כיתה אתה למד?
<הילד מ"מ: כיתה ז'.
עמרם מצנע: ובבית הספר הזה למדת גם לפני הניתוח?
<הילד מ"מ: כן.
עמרם מצנע: זאת אומרת זה בית ספר שהוא הולך אליו כבר כמה שנים.
<יוסף חיים בולטון: כן.
<יוסף חיים בולטון: יש לפעמים שאני לוקח אותו - - -
עמרם מצנע: יש בית ספר טוב של כפר חב"ד בחיפה, דרך אגב.
עמרם מצנע: נגיש ומסודר.
עמרם מצנע: אתה מכיר את קריית המלך בחיפה?
משה גפני: בטח, בטח.
משה גפני: זה מהזמן שלך.
עמרם מצנע: פעם עשיתי לכם גם דברים טובים.
משה גפני: אתה עושה לכולם.
משה גפני: אבל אל תציע לו עכשיו לעבור לחיפה.
עמרם מצנע: לא, חס וחלילה.
<ברכה בולטון: הילד בסך הכל רוצה ללמוד.
<ברכה בולטון: זה ילד שאוהב ללמוד, זה ילד שפשוט צריך את הלימודים.
<ברכה בולטון: זהו.
<ברכה בולטון: הוא לא רוצה את החופש.
<ברכה בולטון: הוא אומר – אני לא רוצה את החופש הזה.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שדווקא הנושא של הנגישות הפיזית, שאתה לא הראשון שמעלה, אלא גם האבא מבית ג'אן, זה סוג הבעיות הכי קלות לפתרון.
<יוסף חיים בולטון: לא ממש.
עמרם מצנע: זה הבעיות שעוד פעם, לטעמי, לדעתי, הן הכי קלות לפתרון.
<יוסף חיים בולטון: אם רק תהיה נכונות לעשות את זה.
עמרם מצנע: אני יודע שמשרד החינוך, ותיכף נשמע מרעיה, בעצם מתקצב את זה.
עמרם מצנע: הבעיה נופלת לפעמים אלף באמת מגיע התקציב, וב' תהליך התכנון והפנייה - - -
<קריאה: לא מתי מגיע התקציב, התקציב מגיע מאד מהר.
<קריאה: הבעיה היא הביצוע ברשויות המקומיות.
עמרם מצנע: את צודקת, הבעיה היא הרשות המקומית שצריכה להוציא היתרי בנייה, צריכה לעשות מכרז, צריכה לבצע את זה.
משה גפני: אדוני יושב הראש, אפשר לפני משרד החינוך?
משה גפני: > אדוני יושב הראש, אני באמצע הדיונים בוועדה אצלי, אבל אני מצאתי חשיבות לעניין הזה, ואני מודה לך שאתה מעלה את הנושא הזה ביום הבינלאומי לזכויות אדם.
משה גפני: החברה נמדדת לא במה שהיא עוזרת למי שיכול לעזור לעצמו.
משה גפני: חברה נמדדת לא במקרים הרגילים, שבהם צריכים להתמודד עם בעיות שגרתיות.
משה גפני: חברה נמדדת כאשר יש מישהו שזקוק לעזרה, האם החברה הזאת היא חברה אנושית, הייתי אומר אפילו חברה שמצווה על העניין הזה של העזרה ההדדית למי שזקוק לעזרה, וזה בדיוק המקרים שהם חד משמעיים וזה בכלל לא משנה האם מדובר ביהודי או בערבי, האם מדובר בחינוך דתי או בחינוך שאיננו דתי, האם מדובר בעיר או בכפר או במועצה המקומית.
משה גפני: החברה נמדדת במבחן התוצאה.
משה גפני: ומבחן התוצאה, הייתה התקדמות גדולה במשרד החינוך, הייתה התקדמות גם במשרד הבריאות.
משה גפני: אנחנו בשום אופן לא הגענו למנוחה ולנחלה.
משה גפני: הפניות שאני מקבל בדברים האלה, ואני מתאר לעצמי שחבר הכנסת מצנע, בהיותו יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, הפניות אליו הן רבות.
משה גפני: יש פה בעיות שאי אפשר לבוא ולהגיד יש תהליכים ועל התהליכים האלה צריך להתגבר.
משה גפני: אני נמצא הרבה שנים בכנסת, אני יודע שכשיש משימה לאומית שהיא חד משמעית שצריך לפתור אותה מיד, יודעים לפתור אותה מיד.
משה גפני: אנחנו נמצאים במדינה מתקדמת.
משה גפני: אנחנו נמצאים במדינה מודרנית.
משה גפני: אנחנו נמצאים במדינה שאפשר להתגבר גם על אישורים, גם בנגישות, גם לעשות מעלית בבית ג'אן וגם לעשות את הנגישות בבית ספר חב"ד בצפת, וגם את כל הסיוע שצריך לתת לילדים האלה.
משה גפני: זה קורע לב כשנתקלים בבעיות כאלה ואתה צריך להתמודד עם בעיות בירוקרטיות.
משה גפני: לפי דעתי זה כבר לא בעיה של כסף, זה בעיה של להתקדם עם הדברים האלה כמו שצריך להתקדם בבעיות שכשצריך להתגבר עליהן, מתגברים עליהן מיד.
משה גפני: היו מקרים פה שהעברנו חוקים, אני לא השתתפתי בזה, העברנו חוקים ביום אחד.
משה גפני: אני לא רוצה להזכיר, זה פוליטי אחד מהם, אבל ביום אחד הייתה קריאה ראשונה ושנייה ושלישית.
משה גפני: כשהיה צריך ולדעת הממשלה או לדעת הכנסת היה צריך לעשות את זה מהר, עשו את זה במהירות הכי גדולה.
משה גפני: אני שמח על זה שאתה שם את זה על סדר היום, שמדברים על העניין הזה.
משה גפני: אני מצפה שוועדת החינוך בראשותך, לבעיות לפחות שעלו כאן, שמיד ימצא להן פתרון.
משה גפני: גם לזרז את משרדי הממשלה, גם לגרום לכך שאם אכן יש בעיות, שאנשים אומרים שצריך לעשות אותן או בחקיקה, או בנהלים או בדברים של תקצוב.
משה גפני: אני בא הבוקר מוועדת הכספים.
משה גפני: מתברר שלמשרד האוצר יש עודף תקציבי גדול.
משה גפני: מתברר שהתחזיות של ההכנסות היו הרבה יותר נמוכות ממה שקרה בפועל והגירעון, שצפו אותו קודם, הוא הרבה יותר נמוך, כפי שאני חשבתי באמת שזו המציאות, אבל אין בעיה כספית.
משה גפני: יש פה בעיה של לב, להתמודד עם העניין, לקחת את הדברים ברצינות, שחס וחלילה כל אחד יחשוב שכאילו מדובר בבן שלו, בבת שלו, מה הוא היה עושה.
משה גפני: כל אחד צריך להרגיש את זה.
משה גפני: גם ראש הממשלה, גם שר החינוך, גם שרת הבריאות, גם אנחנו חברי הכנסת.
<טלי קפלן: שלום, שמי טלי ואני מנהלת עמותה בשם צעדים קטנים, של ילדים שחולים בניוון שרירים.
<טלי קפלן: אני רוצה להתחבר למה שנאמר פה.
<טלי קפלן: זה ילדים שרוב המוגבלות שלהם היא פיזית, אבל חלקם באמת סובלים מעוד מיני בעיות שחלקן נובעות מההתמודדות עם המחלה, התמודדות עם הקושי הפרוגרסיבי של הניוון.
<טלי קפלן: אנחנו מקבלים באמת הרבה פניות של הורים שבעצם הצוות לא יודע איך להתייחס לזה.
<טלי קפלן: זה בדרך כלל ילד שמשולב עם עוד 30 ילדים אחרים, אבל למורים בעצם אין את המיומנות איך להתנהל עם אותם ילדים.
<טלי קפלן: הנושא שבאמת חשוב הרבה פעמים זה הנושא השילוב, זאת אומרת מבחינה חברתית והרבה פעמים למורה נוח לשים אותם בצד, לא לקחת בחשבון אותם במקרה של טיול שנתי או שטיול אחר שיוצאים.
<טלי קפלן: הם ילדים שקשה להם ללכת, או שהם עם כיסא גלגלים ועדיין צריכים לעשות את ההתאמות האלה.
<טלי קפלן: נושא של סייעות שגם לא תמיד מוכשרות.
<טלי קפלן: ודבר נוסף זה גם ההורים עצמם.
<טלי קפלן: זאת אומרת כל אחד צריך ללמוד את הנושא מחדש.
<טלי קפלן: אין משהו שמנחים אותו, זאת אומרת בנוסף לכל שאר הבירוקרטיות.
<טלי קפלן: אם יהיה משהו כזה שהורה יקבל, זה יעזור מאד.
<רעיה לוי-גודמן: טוב, כבר צהריים טובים.
<רעיה לוי-גודמן: אני רוצה ברשותכם להתחיל בשלוש נקודות מרכזיות.
<רעיה לוי-גודמן: אנשי החינוך המיוחד הם קודם כל אנשי חינוך, ומעבר לזה שהם אנשי חינוך הם אזרחים במדינה הזאת.
<רעיה לוי-גודמן: ואני חושבת שהדברים שעולים פה, אם אנחנו מסתכלים על המכנה המשותף שלהם, הם מה קורה לנו בחברה הישראלית איך החברה הישראלית מקבלת מישהו שהוא שונה.
<רעיה לוי-גודמן: איך החברה הישראלית מתייחסת למישהו שהוא אחר.
<רעיה לוי-גודמן: מערכת החינוך לקחה על עצמה להפסיק עם המנטרה של נושא שנתי.
<רעיה לוי-גודמן: השנה זה החלב ולפני שנתיים זה לכבד וכבוד, אלא בעצם להוביל איזה שהוא תהליך רב שנתי, שאומר – כולנו אחרים, ואם כולנו אחרים, בואו נראה מה זה אומר ומה האחריות של כל אחד מאיתנו, אולי קודם כל לקבל את עצמו באחרות שלו ומה אנחנו צריכים לעשות, כל אחד מאיתנו מהמקום שלו, כדי לקבל את האחר האחר, ובאמת חבר הכנסת חבר גפני אמר – ללא הבדל דת, גזע ומין, ללא הבדל של מקום - - -
משה גפני: לא אמרתי את זה, אבל אמרתי משהו דומה.
<קריאה: היינו רוצים שתגיד את זה.
משה גפני: זה בסדר, ההגדרה נכונה.
<עבאס עבאס: הסיסמה של משרד החינוך היא – האחר זה אני.
<עבאס עבאס: צריך האחר זה לא אני.
<רעיה לוי-גודמן: אני ברשותך בוחרת להשתמש במונחים של מגילת העצמאות בגאווה גדולה.
<רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שיש לנו אחריות ואני חושבת שיש אחריות לכולנו.
משה גפני: סליחה רגע, סתם הערה, הדיון הוא רציני.
משה גפני: אחרי מגילת העצמאות התברר לי שצריך הרבה פעמים לפרט את זה.
<רעיה לוי-גודמן: עכשיו אני רוצה להגיע לזה, אבל היה לי חשוב להתחיל בזה, כי אני חושבת שהמנוע מתחיל שם, ולהגיע ברשותכם הלאה.
<רעיה לוי-גודמן: תהליכים של שינוי מודעות ותפיסה חברתית זה לא עניין של פרויקט כזה או אחר.
<רעיה לוי-גודמן: זה משהו שצריך לקרות ברמה לאומית בכל התחומים האחרים.
<רעיה לוי-גודמן: אני חושבת שמערכת החינוך החליטה שהיא מובילה את זה, כדי לבנות חברת מופת.
<רעיה לוי-גודמן: היא משקיעה בזה הרבה עשייה עכשיו, הרבה עבודה בעניין הזה, עד נקודת הקצה.
<רעיה לוי-גודמן: ואם אני מדוברת עד נקודת הקצה, אז אני רוצה לעבור לאגף שאני אחראית עליו, וזה האגף לחינוך מיוחד.
<רעיה לוי-גודמן: באגף לחינוך מיוחד כל ילד וכל אחד הוא אחד חשוב, ולכן אני נורא מבקשת שכל מי שדיבר פה על בעיה של הילד האישי שלו או על הילד של השכן שלו, הילד שמגיש, אני חושבת שכמעט כל מי שדיבר אני מכירה אותו כבר, אבל אם הדברים לא נפתרו – אני רוצה לדעת.
<רעיה לוי-גודמן: ומי שכבר יצא לו לעבוד איתי, יודע שאני דואגת להגיע לפתרון עד הסוף ולכן לא הייתה כאן - - -
<רויטל לן כהן: יש כאן - - -
<רעיה לוי-גודמן: רויטל, לא הפרעתי לך.
<רעיה לוי-גודמן: האמא של הילד עם ה-C.P, שהוא לקוי שמיעה, שהיא לא פה, אז להעביר לי את הפרטים כי אני כן רוצה להגיד שיש כפל טיפולים וכפל התייחסות ללקויות השונות.
<רעיה לוי-גודמן: אז אני לא רוצה להיכנס לפרטים, אני רק רוצה להגיד שאם יש בעיה ספציפית, בין שהיא קשורה לנגישות או בין שהיא קשורה לתכנית לימודים, ובין שהיא קשורה לתמיכה כזו או אחרת, ברמה של פרט - אנחנו מהמטה מטפלים עד נקודת הקצה.
<רעיה לוי-גודמן: מאחר שלא ידעתי איזה נושאים יעלו, אז אני לא באתי לפה עם כל מאגר הנתונים של האגף לחינוך מיוחד, אבל אני כן אדבר על מגמות, כי לאחרונה אני עשיתי בדיקה של המגמות והשינויים, גם בחינוך המיוחד וגם בשילוב, ויש לנו עוד הרבה מאד עבודה.
<רעיה לוי-גודמן: אני האחרונה שאגיד שאני יכולה לצאת הביתה לנוח.
<רעיה לוי-גודמן: יש לנו הרבה עבודה, אבל יש מגמה מאד מעודדת ויש מגמה של עלייה במספר התלמידים המשולבים, ואני לא מדברת על ילדים עם לקויות קלות, אני מדברת על ילדים עם לקויות מורכבות.
<רעיה לוי-גודמן: אני מדברת על זה שבשנת תשע"א היו 300 ילדים עם הפרעות נפשיות והיום יש 900 ילדים עם הפרעות נפשיות שמשולבים בחינוך הרגיל ומקבלים תמיכות.
<רעיה לוי-גודמן: אני מדברת על זה שיש כמעט פי שלושה ילדים עם לקויות פיזיות שמשולבים, במהלך של שנתיים וחצי.
<רעיה לוי-גודמן: אני מדבר על זה שילדים על רצף האוטיזם יש כמעט פי שלושה, וגם ילדים עם לקויות חושים.
<רעיה לוי-גודמן: יש עלייה מתמדת בשילוב של הילדים עם הלקויות המורכבות.
<רעיה לוי-גודמן: מערכת החינוך הרגיל מתמודדת עם הרבה מאד אתגרים שהם לא קשורים רק לשילוב.
<רעיה לוי-גודמן: יחד עם זאת, המערכת שלנו משקיעה הרבה מאד על מנת להפוך את מערכת החינוך הרגילה למערכת מכלילה ומשלבת.
<רעיה לוי-גודמן: זה תהליך ארוך וקשה.
<רעיה לוי-גודמן: הוא מתחיל באמת משלב פרחי ההוראה, ושר החינוך לקח על עצמו לפגוש את כל פרחי ההוראה בסמינרים במהלך שנת הלימודים הנוכחית.
<רעיה לוי-גודמן: בנוסף לזה, בתוך התהליך של המנהל לפיתוח מקצועי, יש היום בנייה של קורסים נוספים, מתוך מטרה לעשות שינוי בתהליך ההכשרה של המוסדות שמכשירים עובדי הוראה, על מנת שכל הנושא של שילוב, של הכללה, של התאמות, יהיה מובנה כבר מתהליך הכשרה.
<רעיה לוי-גודמן: יש לנו מערך ארצי, דרך הפסגות, בתוך המתווה של ההשתלמויות שמקבלים עליהם גמולים לצורך קידום שכר.
<רעיה לוי-גודמן: יש לנו עשרות קורסים ברחבי המדינה לצורך שילוב תלמידים עם צרכים מיוחדים.
<רעיה לוי-גודמן: יש מקומות שיש החלטה רשותית, למשל בעיריית מעלה אדומים, שהתחילה דורנר השנה בבתי הספר היסודיים שלה.
<רעיה לוי-גודמן: בשנת הלימודים הנוכחית הזאת, כל המורים בחינוך הרגיל במעלה אדומים, עוברים השתלמות בנושא שילוב כחובה.
<רעיה לוי-גודמן: כל בתי הספר היסודיים ברשות הזאת.
<רעיה לוי-גודמן: אנחנו מקווים שבעקבות זה שבנינו מתווים רבים בנושאי שילוב, זה יגדל ויותר ויותר חדרי מורים ייקחו את ההשתלמויות האלה כבסיס.
<רעיה לוי-גודמן: זה למורים הקיימים, למורים שלומדים במערכת שלנו.
<רעיה לוי-גודמן: בנוסף לזה, אנחנו עובדים השנה על הקבוצה של מומחי התחום, באמת מתוך המקום של ראייה אינטגרטיבית, של שילוב של ילד במערכת.
<רעיה לוי-גודמן: אנחנו יודעים ואנחנו אומרים כל הזמן – כל ילד הוא אחר, ולא רק בגלל שיש לו כמה לקויות, אלא בגלל שהצרכים שלו הם שונים, גם אם יש לו רק לקות אחד.
<רעיה לוי-גודמן: ילד אחד עם C.P זה לא הילד השני עם ה-C.P, זה לא הילד השלישי עם ה-C.P.
<רעיה לוי-גודמן: ואם הוא גם C.P ויש לו גם לקויות למידה ויש קורלציה מאד גבוהה בין שתי הלקויות ובין לקויות אחרות, בהחלט נבנית לכל ילד תכנית אישית, שמביאה בחשבון את הלקויות השונות.
<רעיה לוי-גודמן: להגיד לכם שכל המורים שלנו מומחים להכל – ממש לא.
<קריאה: זה תמיד הבעיה של המורים.
<קריאה: אני הנציגה היחידה של המורים כאן.
<קריאה: בחיי.
<קריאה: תמיד אנחנו בסוף לא בסדר.
עמרם מצנע: אני מבקש לתת לרעיה לדבר.
<רעיה לוי-גודמן: אף מורה לא יכול לדעת ולהיות מומחה בכל, ולכן הקבוצה שאנחנו מכשירים באופן אינטנסיבי בשנת הלימודים הנוכחית, היא קבוצת מומחי התחום שנמצאת במתי"אות, על מנת לשבח או למקצע אותם יותר, עוד יותר ממה שהם היום, לטובת העניין.
<רעיה לוי-גודמן: אבל לכל ילד נבנית תכנית אישית, וכשנבנית התכנית האישית עושים אותה יחד עם ההורים לגבי השותפות שלהם ומה אפשר לעשות בתוך המערכת, וגם מה אי אפשר לעשות בתוך המערכת, והמערכת לא יכולה לעשות את הכל.
<רעיה לוי-גודמן: התפיסה הזאת של ראייה אינטגרטיבית, היא לאורך כל הדרך.
<רעיה לוי-גודמן: היא מתחילה בתכנית האישית של הילד, היא ממשיכה לשותפויות בין צוותי חינוך מיוחד לצוותי חינוך רגיל.
<רעיה לוי-גודמן: היא ממשיכה בשותפויות בין האגפים.
<רעיה לוי-גודמן: את כל מה שאנחנו מובילים אנחנו מובילים עם אגפי הגיל, ובשותפויות גם עם גורמים אחרים כמו משרד הבריאות ומשרד הרווחה.
<רעיה לוי-גודמן: אם אני אתן רק את הדוגמא מהוועדה הקודמת שהייתה, של זכויות הילד, אנחנו יצרנו ממשק עם משרד הבריאות ומשרד הרווחה, שכל ילד עם הפרעה נפשית, שחוזר מאשפוז, יש לו מקום בקהילה וליווי במערכת החינוך, ואין ילד אחד במדינה שלא נמצאה לו מערכת חינוך הולמת לצורך הנפשי שלי.
<רעיה לוי-גודמן: בנוסף לזה יש ממשק מאד חזק ומתחזק עם השלטון המקומי.
<רעיה לוי-גודמן: אנחנו בנינו עבור המפא"ן שאחראי על הכשרת הסייעות, תכנית השתלמות להתמקצעות של הסייעות בתחום של ילדים עם צרכים מיוחדים.
<רעיה לוי-גודמן: חלק מכנס מנהלי מחלקות החינוך שיתקיים השנה יוקדם לאני הוא האחר.
<רעיה לוי-גודמן: הדבר האחרון שאני רוצה להתייחס הוא בנושא הנגישות.
<רעיה לוי-גודמן: אנחנו נמצאים בתכנית מואצת לסיום כתיבת התקנות.
<רעיה לוי-גודמן: משרד החינוך מעביר תקציבים מלאים לכל ההנגשות האקוסטיות וההנגשות הפיזיות.
<רעיה לוי-גודמן: יש לנו בעניין הזה עוד הרבה עבודה לעשות, מבחינת ההנגשות הפדגוגיות, וזאת הזדמנות בשבילי להגיד שאנחנו בנינו שותפות עם מרכז המבקרים בכנסת.
<רעיה לוי-גודמן: מחר היה אמור להתקיים טקס ההשקה.
<רעיה לוי-גודמן: מרכז המבקרים מונגש פיזית מימים ימימה, אבל החל ממחר הוא מונגש פדגוגית לכל הלקויות, לכל הגילאים, לכל רמות התפקוד, בפרויקט מקסים שעשינו יחד עם מרכז המבקרים בכנסת.
<רעיה לוי-גודמן: הטקס נדחה כיוון שיושב ראש הכנסת טס לטקס ההשכבה של נלסון מנדלה, ואני חושבת שזה ראוי בפני עצמו.
עמרם מצנע: כן, תודה רעיה.
<רעיה לוי-גודמן: אז תודה.
עמרם מצנע: פרופסור אשר אור נוי.
משה גפני: רק סליחה, אדוני יושב הראש, אז איך מגיעות בעיות כאלה לוועדה, בעיות הנגישות?
משה גפני: איך קורה?
<רעיה לוי-גודמן: אני אגיד ואמרתי בתחילת דברי:
<רעיה לוי-גודמן: כל ילד הוא אחד והוא חשוב ונטפל בו.
<רעיה לוי-גודמן: יש ממשק עם השלטון המקומי.
<רעיה לוי-גודמן: בכל רשות מקומית יש את הבירוקרטיות שלה ואנחנו נכנסים לתמונה.
<רויטל לן כהן: זה לא קשור לשלטון המקומי.
עמרם מצנע: פרופסור אשר אור נוי, בבקשה.
עמרם מצנע: אנחנו לקראת סיכום, חברים.
<אשר אור נוי: משרד הבריאות, התפתחות הילד.
<אשר אור נוי: לא הבנתי בהתחלה למה אני פה.
<אשר אור נוי: אני מוכרח לומר, ואני שמח שאני פה.
<אשר אור נוי: שהייתי כאן.
<אשר אור נוי: יש עוד שירותים מעבר למערכת החינוך.
<אשר אור נוי: קיים חוק בריאות ממלכתי, קיים מערך בריאות הנפש של משרד הבריאות.
<אשר אור נוי: אנחנו כולנו יודעים שיש במערכות הללו ליקויים.
<אשר אור נוי: ילדים רב בעייתיים הם קושי בכל העולם.
<רויטל לן כהן: הם לא קושי.
<רויטל לן כהן: הילד שלי הוא לא קושי.
<אשר אור נוי: קושי בכל העולם מבחינת - - -
<רויטל לן כהן: זה מאד חשוב איך מציגים - - -
עמרם מצנע: רויטל, נו, באמת, עם כל הכבוד.
<אשר אור נוי: אני מוכן להתנצל על המילה הזאת.
<אשר אור נוי: אני מתכוון מבחינת הגישה הטיפולית.
<רויטל לן כהן: אז למערכת יש קושי.
<אשר אור נוי: אני מתנצל על המילה.
עמרם מצנע: אתגרים, אתגרים.
<אשר אור נוי: יש לי הרגשה ואולי אני טועה, אחת מהשתיים: או שהורים לא מנצלים מספיק את השירותים הנוספים, או, ואני לא פוסל את זה, שהשירותים הנוספים שצריכים להינתן, לא ניתנים מתוך התחמקויות של קופות החולים ואולי מתוך תורים ארוכים מדי.
<רויטל לן כהן: אני אשמח להעביר לך אין ספור תלונות.
<אשר אור נוי: ופה הייתי רוצה, אני חוזר עוד פעם, אנחנו יכולים להערכתי לעזור, אם אנחנו נשמע מה היא המציאות האמיתית, כי אני יודע שישנם מקומות שבהם קופות החולים לא מוכנות לממש את מה שהן מחויבות.
<אשר אור נוי: נזכור שילדים בספקטרום האוטיסטי, מגיעות להם שלוש שעות בשבוע של טיפולים, לא חשוב מה הם מקבלים במסגרת החינוכית.
<אשר אור נוי: האם הקופות נותנות את זה או לא?
<אשר אור נוי: אוקיי.
<אשר אור נוי: ולכן היה לי חשוב להיות כאן.
עמרם מצנע: חברים, בלי קריאות ביניים, בבקשה.
<אשר אור נוי: כן.
עמרם מצנע: חבר הכנסת גנאים, אתה רוצה לומר משהו?
מסעוד גנאים: תודה, רוצה רק לסכם במשפט.
מסעוד גנאים: אני חושב שזה היה חשוב מאד לקיים את הישיבה הזו ביום זכויות האדם, משום שבעלי המוגבלויות או הלקויות הם השונה ואת השונה הזה אנחנו צריכים לכבד, להכיר בו, כי זה אנחנו ואנחנו נבחנים כמה אנחנו מכבדים, מכירים וכמה אנחנו תומכים.
מסעוד גנאים: ממה ששמענו יש הרבה דברים שצריכים לתקן.
מסעוד גנאים: זה לא מספיק ידוע.
מסעוד גנאים: הרבה חוקים יש בישראל.
מסעוד גנאים: הבעיה היא לא שאין לנו חוקים, יש הרבה, יש מלא חוקים, אבל ליישם אותם בסוף בשטח.
מסעוד גנאים: אני פונה שוב למשרד החינוך לעקוב אחר הכסף שלכם.
מסעוד גנאים: אם אתם אומרים שהכסף להנגשה במיוחד, ואני מכיר את הבעיה מהחברה הערבית, מהעיר שלי סכנין גם, אני מכיר את זה מקרוב.
מסעוד גנאים: אין דבר כזה הנגשה.
מסעוד גנאים: אתה פונה לרשות, פונה לעירייה, אין את המודעות.
מסעוד גנאים: הכסף בסדר, מגיע, איפה הן בולעים אותו?
מסעוד גנאים: לאיפה הוא הולך?
מסעוד גנאים: אז אתם לא צריכים לשאול?
מסעוד גנאים: לא צריכים לעקוב?
מסעוד גנאים: זה דבר חשוב מאד.
מסעוד גנאים: שילובם של בעלי מוגבלות.
מסעוד גנאים: יש להם יכולות אם זה פדגוגיות, אינטליגנציות.
מסעוד גנאים: צריך לשלב אותם במסגרת הנכונה ולתת להם את השירותים שמגיעים להם.
עמרם מצנע: רויטל, אנחנו סיימנו, משפט סיום.
<רויטל לן כהן: אני רוצה קודם כל להגיד המון תודה שאפשרת לנו בצורה פתוחה ולאורך שעתיים מלאות, להעלות את המקומות שהם לא סתם כואבים לנו כהורים.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שהם מבטאים את הפגיעה הקרדינאלית של המצב היום בחברה הישראלית בכלל, לא רק לילדים שלנו, גם לילדים האחרים שרואים את מה שהם רואים, שזה לא לטובתם.
<רויטל לן כהן: אני כן רוצה להגיד שמה שאנחנו רואים פה זה לא מקרים פרטניים.
<רויטל לן כהן: מה שאנחנו רואים פה זה המצב בשטח.
<רויטל לן כהן: זה הרוחב לא הבודד, זה בודד, בודד, בודד, זה השטח.
<רויטל לן כהן: ואחת הבעיות היא שלא רק שהמקרים האלה קורים כי יש פער בין המדיניות והחקיקה לבין מה שמתבצע בפועל, אלא גם כי הרשויות לא יודעות לעבוד ביחד.
<רויטל לן כהן: וילד שסיים יום לימודים מלא, לא תמיד רוצה ללכת גם לטיפולים כמו שסיפרה פה האמא הקודמת.
<רויטל לן כהן: אם הטיפולים היו נכנסים לתוך בתי ספר, כי היה שיתוף פעולה בין המערכות, כולם היו מרוויחים.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שאחד הדברים שמאד הייתי שמחה אם ועדת החינוך היתה באמת יכולה לעשות, זה לדאוג לזה שמשרד החינוך ייקח את האחריות כמו שנאמר פה, לא רק על – אנחנו רוצים, אנחנו עושים, יש לנו, אלא גם מה קורה בשטח.
<רויטל לן כהן: בקצה.
<רויטל לן כהן: להגיע עד הגרוש האחרון.
עמרם מצנע: תראו, אלף אני מתנצל, כי גם אם היינו יושבים פה שלוש שעות, אני מניח שזה לא היה מספיק זמן.
עמרם מצנע: אני רוצה להודות לכולכם שבאת, להודות לרויטל באמת על היזמה.
עמרם מצנע: אני כל יום למד דברים חדשים, אני מוכרח להודות, למרות שאני עוקב ופעיל בתחום החינוך המיוחד, גם כראש עיריית חיפה, גם בירוחם וגם כבר, כמה אנחנו שנה כבר בכנסת?
עמרם מצנע: כמעט שנה שאנחנו נפגשים ועוסקים בעניין ויש עוד הרבה מה ללמוד, ואני חושב שגם לעולם לא נוכל להבין ממש לעומק, כפי שאתם - הורים לילדים עם מוגבלויות – חווים, אנשים והורים - חווים את החוויה הזו ואת ההתמודדות הזו יום יום.
עמרם מצנע: אלף רעיה, אני מבקש, עלו פה שני מקרים ספציפיים של נושא הנגישות.
עמרם מצנע: אין סיבה בעולם, ואם אני צריך לעזור במשהו עם השלטון המקומי ועם הרשויות המקומיות, תגידו לי.
עמרם מצנע: אני בהחלט מדבר עליכם בבית ספר חב"ד.
<רויטל לן כהן: יש עוד המון.
עמרם מצנע: אני אומר מה עלה פה בתחום הזה של הנושאים הפיזיים.
<רויטל לן כהן: בפיזי, יש ילדה שכבר יומיים לא הולכת לבית הספר כי בית הספר תקוע בבוץ ואין הנגשה.
עמרם מצנע: רויטל, אלף בבקשה להעביר לרעיה.
<קריאה: המקרים כבר הועברו.
עמרם מצנע: אז להעביר עוד פעם לרעיה ולהעביר גם אלי את הבעיות הפיזיות, כי לפי דעתי לגבי הבעיות הפיזיות – אין שום סיבה בעולם שהן לא ייפתרו.
עמרם מצנע: זאת אומרת אני מכיר את התהליכים.
עמרם מצנע: אני יודע שבסוף זה אנשים.
עמרם מצנע: עכשיו תראו, מהדברים שאני רואה לאורך שנים, יש התקדמות מאד מרשימה.
עמרם מצנע: המרחק לאיזו שהיא מערכת מאוזנת שיש בה באמת את רוב הפתרונות - כי את כל הפתרונות לא יהיה לעולם כנראה - תמיד נשאף ליותר - הוא רב מאד.
עמרם מצנע: ואנחנו כאן, גם הכנסת, גם משרד החינוך, משרד הבריאות, משרד הרווחה - כל מי שעוסק בזה – נמצא כאן כדי לעזור לסייע.
עמרם מצנע: אבל זה תהליך.
עמרם מצנע: דיברה על זה רעיה ואני מסכים מאד.
עמרם מצנע: זה תהליך.
עמרם מצנע: ואנחנו צריכים לבדוק כל הזמן לאורך התהליך, אלף שהוא באמת מתקיים; ב' שהוא מתקיים בכיוון הנכון; ג' שהוא מתקדם גם במהירות מתאימה.
עמרם מצנע: כי בסוף אנחנו מדברים על ילדים ומשפחות שכל יום שעובר שלא מקבלים את ההתייחסות והטיפול, הוא מביא נזק.
עמרם מצנע: אי אפשר שלא להבין את זה, כי בסוף זה מערכת ענקית של אנשים.
עמרם מצנע: פה אנחנו נמצאים בעצם, דובר בימים האחרונים על פירמידות, אז פה אנחנו נמצאים בקצה הפירמידה.
עמרם מצנע: זה הכנסת, זה נציגי הממשלה, אבל יש שכבות שלמות של אנשים, בין אם זה ברשויות המקומיות, בין אם זה במחוזות של הממשלה, בין אם זה מנהלי בתי הספר והמורים למיניהם והמפקחים.
עמרם מצנע: מערכת שלמה, אנושית, ואנחנו מכירים את עם ישראל.
עמרם מצנע: כולם יש להם טענות על כולם, אבל בדרך כלל אני אומר לאנשים שתמיד באים, בוא תבדוק את עצמך.
עמרם מצנע: אחת מתלוננת ומתלוננת, אני שואל אותה, איפה את עובדת?
עמרם מצנע: אני לא מדבר עכשיו על חינוך מיוחד.
עמרם מצנע: היא אומרת – אני עובדת בבנק.
עמרם מצנע: ואז מתנהגת יפה ללקוחות?
עמרם מצנע: ואת משתדלת לפתור את הבעיות או להעביר את הכדור למקום אחר?
עמרם מצנע: כי כולנו אנשים וכולנו נמצאים בכל מיני מקומות.
עמרם מצנע: שמעתי שחלק פה מורים וחלק מרצים, ואנחנו צריכים תמיד לשאול את עצמו, כל אחד בתפקיד שבו הוא נושא, האם באמת אנחנו פתוחים, יצירתיים, מוכוונים פתרון בעיה ולא מוכוונים איך להעביר את הבעיה הזו למישהו אחר.
עמרם מצנע: אני חושב שאם כל אחד ישאל את עצמו את השאלות האלה, אנחנו נהיה מערכת אחרת לגמרי.
עמרם מצנע: עכשיו, אנחנו הגדרנו את המגדר הזה כמפגש למידה, ועל כן אני גם לא הולך לסכם אותו.
עמרם מצנע: אנחנו כבר קבענו, היינו צריכים לעשות את זה היום אבל דחינו את זה, דיון מיוחד בנושא הסייעות ודיון מיוחד בנושא ההסעות, שני נושאים מאד כאובים, מאד יקרים.
<רויטל לן כהן: שניהם הנגשות, אגב.
עמרם מצנע: מאד יקרים ומאד כואבים וצריך בהם לטפל.
עמרם מצנע: גם קבענו ונעמוד בזה.
עמרם מצנע: אחרי הדיון שעשינו בנושא דו"ח ועדת דורנר, נתנו ארבעה חודשים לעשות דיון מעקב ולראות באמת כיצד מתקדמת המערכת.