GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: תראו, הוועדה ביקרה לפני שבועיים בבית ג'אן.
עמרם מצנע: אני אומר לכם – לקחת את כל הכנסת ולבקר בבית ג'אן.
עמרם מצנע: יישוב חלש מאוד והישגים מדהימים של בית-הספר.
עמרם מצנע: הלכתי לבדוק כי חשבתי שזה איזה בלוף שם, לא יכול להיות.
עמרם מצנע: זה מראה שאפשר.
עמרם מצנע: החשש שלי הוא שהמערכת הממשלתית היא כל כך מבוזרת וכל משרד ממשלתי זה לטיפונדיה בפני עצמה, שכולם הולכים לאורך במקום ללכת גם לרוחב, כי מה פתאום משרד הקליטה עוסק בבגרויות.
עמרם מצנע: ופה אולי טמון חלק מהעניין.
<רפאל פוירשטיין: אני מסכים לחלוטין שמבחינה מבנית יש צורך, כמו שנאמר גם קודם, בתכלול, באינטגרציה.
<רפאל פוירשטיין: אני רק בריח תיכון אחד לרוחב – אני לא אומר שהוא היחיד.
<רפאל פוירשטיין: הוא לא היחיד, אבל הוא מהותי.
<רפאל פוירשטיין: הבריח שאני מציע הוא שכשבאים הורים, שחלק גדול מהם לא אקדמאי ולא יודע לתת את אותה תמיכה קוגניטיבית – לא בגלל שהם לא חכמים, הם פשוט לא עברו את המסלול הזה - והילדים כן נבחנים במבחני בגרות שדורשים סוג של חשיבה אקדמית כזו או אחרת, אז אתה אומר שבית-הספר צריך להחליף.
<רפאל פוירשטיין: במה הוא צריך להחליף?
<רפאל פוירשטיין: אני אומר שהוא לא צריך להחליף את ההורים, הוא צריך לתת לילדים את האסטרטגיות של איך משווים, איך מסיקים מסקנות ואיך מעלים השערות.
<רפאל פוירשטיין: הם נבונים, הם חכמים, הם קולטים במהירות, אנחנו רואים את זה בכל הפרויקטים הגדולים שלנו.
<רפאל פוירשטיין: כל העניין הוא לתת להם את זה.
עמרם מצנע: בעוד עשר דקות אנחנו צריכים לסיים.
<שרה מאיר: אני מהאגודה למען יהודי אתיופיה.
<שרה מאיר: קודם כול, אני רוצה לומר שיש לי אמון מלא במיכל, במיוחד במיכל, בתהליכים שהיא עברה והצליחה לאורך כל הדרך.
<שרה מאיר: אני מאמינה שאם תיקחי את הפרויקט הזה לידיים תצליחי כמו שהצלחת בכל מה שעשית עד עכשיו.
<שרה מאיר: אני מאחלת לכולנו את ההצלחה הזאת.
עמרם מצנע: אנחנו משתתפים - - -
<שרה מאיר: כשאני שומעת את מה שמוצא פה בתקציבים, זה מזכיר לי משפחה שכל אחד במשפחה מוציא לבדו את הכסף - האבא לחוד, האמא לחוד, הבן הבכור - על אותם הדברים מוציאים, ואחר כך אומרים שאין כסף.
<שרה מאיר: יש משהו פגום בתכלית, בארגון של קידום התלמידים הללו.
<שרה מאיר: ואם משרד החינוך לא ייקח, כגוף מתכלל ומאגם את כל המשאבים ויודע בדיוק מה נעשה בכל פרוטה ופרוטה, אני חושבת שנמשיך עוד עשר שנים ונגיע לאותו מצב.
<שרה מאיר: מיכל, צריך לקחת את כל המשאבים – לא משרד הקליטה, לא משרד ראש הממשלה – אתם המומחים לזה.
<שרה מאיר: משרד החינוך הוא המומחה.
<שרה מאיר: תיקחו את הכול, כולם יעזרו, כדי לעשות תוכנית מאל"ף עד תי"ו, ובאמת צריך להתחיל.
<שרה מאיר: העלייה קיימת, אי-אפשר להגיד שלא היתה התקדמות, אבל הפערים נותרו בעינם, ולכן בעוד 20 שנה האוכלוסייה הזו תהיה במקום שהיא נחותה כפי שהיא היום, מפני שגם החזקים מתקדמים.
<שרה מאיר: לכן אני מבקשת שייעשה הדבר הזה.
<שרה מאיר: חמש-עשר שנים, האוכלוסייה הזו תהיה במקום אחר.
<מיכל אברה סמואל: אני מנכ"לית עמותת "פידל", עמותה שעוסקת בחינוך למעלה מ-15 שנה.
<מיכל אברה סמואל: אני שמחה, מיכל, שנכנסת לתפקיד ושגונזים את התוכנית של אינטגרציה בכל מחיר כי אנחנו באמת לא מאמינים שיכולה להיות אינטגרציה בכל מחיר.
<מיכל אברה סמואל: אנחנו שותפים לאורך שנים בתוכניות של פיתוח והכשרה של מגשרים.
<מיכל אברה סמואל: אנחנו מאמינים שהעבודה המאוד משמעותית והשינוי המשמעותי שנעשה לאורך שנים זה גם בזכות עבודת הגישור שנעשתה.
<מיכל אברה סמואל: כשדיברו על המכרז, מעניין אותי מה המענה הנכון שצריך לתת במכרז לקהילה, לילדים.
<מיכל אברה סמואל: לא משנה איזה גוף יהיה המוציא לפועל של התוכנית אלא מה טיב התוכניות שיוצעו לילדי הקהילה בשביל לתת את אותו מענה שאנחנו מייחלים שיהיה.
עמרם מצנע: אתם גוף שמתמודד במכרז?
<מיכל אברה סמואל: כן, אנחנו בהחלט נתמודד.
<מיכל כהן: זו דוגמה למה אנחנו צריכים לעשות מכרז, כי אין פה טוענים לכתר.
<מריה מרים יצחק: אני מבאר שבע, עליתי מאתיופיה דרך סודן.
<מריה מרים יצחק: בתור ילדה קטנה עשיתי את הדרך מהכפר שלי עד לסודן.
<מריה מרים יצחק: עליתי ב-1983.
<מריה מרים יצחק: בחרתי לעבוד בתחום החינוך כי אני באה מבית של מנהיג חינוכי, אבא שלי היה הרב הקהילה, הרב קייס אברהם טזזו.
<מריה מרים יצחק: כשאבא שלי עמד באוניברסיטה מול הסטודנטים, בכנס גדול שהיה, הוא אמר שאת הנכס הכי גדול למדינת ישראל הביאו יהודי אתיופיה.
<מריה מרים יצחק: הוא התייחס לכך שהביאו הרבה ילדים למדינת ישראל.
<מריה מרים יצחק: הוא אמר: אם תדעו לעשות את הדרך נכון, אז יש אזרחים נאמנים, ציונים, שרוצים לפתח את המדינה שלהם, להשתלב ולעשות הכול למען המדינה.
<מריה מרים יצחק: הוא אמר: תלוי מה תעשו עם הילדים האלה.
<מריה מרים יצחק: לאורך השנים, גם כמגשרת חינוכית-חברתית, האמנתי בדרך של החינוך.
<מריה מרים יצחק: אני עובדת בשלושה בתי-ספר בבאר שבע.
<מריה מרים יצחק: כאשר נכנסתי לפני 12 שנים כמגשרת חינוכית היו שם כ-120 תלמידים יוצאי אתיופיה - - -
<מריה מרים יצחק: אני עובדת דרך מרכז ההיגוי ליוצאי אתיופיה.
<מריה מרים יצחק: לאורך כל השנים פיתחנו דברים שהקהילה יכולה להתפתח בהם.
<מריה מרים יצחק: למשל, תוכנית טיפוח מורשת.
<מריה מרים יצחק: התוכנית אומרת לקחת שכבה שלמה, שכבת ז' - שזה לא רק ילדים יוצאי אתיופיה - ליום שלם של למידה על העלייה, על המנהגים, איך חיו יהודי אתיופיה באתיופיה, באילו מלאכות ייחודיות ליהודי אתיופיה הם עסקו, על העלייה שלהם ואיך הם חיים בארץ.
<מריה מרים יצחק: את זה לומדים כל השכבה, כל חטיבת ביניים.
<מריה מרים יצחק: אנחנו עושים עבודה שמפתחת את תחושת השייכות, אזרחים נאמנים לכל דבר.
<מריה מרים יצחק: כשאני אומרת "לכל דבר" זה ליצור תחושת ניכור, אנחנו רוצים להשתלב.
<מריה מרים יצחק: כל פעם שמעתי: נותנים לקהילה, נותנים את זה ונותנים את זה.
<מריה מרים יצחק: כאשר אני רואה מה מאמת הילדים האלה מקבלים - הם מקבלים את העבודה שלי בשטח.
<מריה מרים יצחק: אני נוגעת בכל ילד, אני מדברת אתו, מזמינה את ההורים שלו יחד עם הצוות, מטפחת אותו לימודית וחברתית ומלמדת אותו להיות אדם מועיל לעצמו.
<מריה מרים יצחק: אז אני חושבת שאני עושה את העבודה.
<מריה מרים יצחק: הגברת שיצאה קודם שאלה כמה עובדים וכמה גננות נמצאים בקרב הילדים האלה, שמהווים להם מודל.
<מריה מרים יצחק: אני אומרת שעדיין לא השתלבנו בתחום של החינוך כמורים כי יש בעיה של שפה.
<מריה מרים יצחק: השפה העברית היא שפה קשה, זו לא שפה שאנחנו יכולים להיכנס לכיתה וללמד.
עמרם מצנע: הלוואי שהייתי יודע אמהרית כמו שאת יודעת עברית.
<מריה מרים יצחק: אבל אנחנו יכולים להיות יד תומכת למשרד החינוך ולאנשי המקצוע.
עמרם מצנע: בבקשה, משפט אחד.
<רחל סמעון: אני ממרכז ההיגוי של יוצאי אתיופיה.
<רחל סמעון: אני מגיעה להרבה ועדות בכנסת, משתתפת.
<רחל סמעון: תמיד נמצא על סדר היום, בצורה כזו או אחרת, הנושא של יוצאי אתיופיה בתחום החינוך, הקליטה וכו'.
<רחל סמעון: אני חייבת לשתף אתכם בתחושות שלי.
<רחל סמעון: מאוד עצוב לי להגיע ולשמוע לצד הדברים שהמערכת עושה – לא נתעלם ממה שנעשה ומה שעושים כל הארגונים יחד - ולראות את התוצאות הלא יפות שראינו, שהמצב של בני הקהילה במערכת החינוך הוא לא טוב.
<רחל סמעון: חברים, נשים את הדברים על השולחן – הוא לא טוב.
<רחל סמעון: זה מעציב אותי שבכל פעם יש דיונים ושום דבר לא נעשה, לא משתנה.
<רחל סמעון: חברים, אני גרה בבית שמש, בואו תבקרו.
<רחל סמעון: יש שכונת נרקיס, אני מתנדבת שם, בואו תראו מה קורה שם בערבים.
<רחל סמעון: יש שם pact, יש כל מיני תוכניות וזה לצד כל הדברים היפים שנעשים.
<רחל סמעון: אני הולכת עם תחושה מאוד קשה שיוצאי אתיופיה לא משתלבים, למרות כל ההשקעות הנהדרות שצוינו פה.
<רחל סמעון: התוצאה בשטח היא עגומה.
<רחל סמעון: אני מבקשת מכל אחד פה, כי אחר כך מערכת החינוך וכל היושבים פה צריכים לתת את הדין לבני הקהילה.
<רחל סמעון: מאוד כואב לי שבמשרדי ממשלה ומדינת ישראל בשנים האחרונות יש רגרסיה לשמה בשיתוף של בני הקהילה ברמת החלטות, בקביעת מדיניות בקליטה לבני הקהילה במערכת החינוך ובחברה הכללית.
<רחל סמעון: מה אנחנו רוצים?
<רחל סמעון: להשתלב ולתרום לחברה ולא להיות נתרמים תמיד.
עמרם מצנע: זה היה משפט מורכב וארוך.
<קריאה: אפשר שאלה?
עמרם מצנע: אני כבר מאחר לדיון נוסף.
עמרם מצנע: חבר הכנסת יוני שטבון, בבקשה.
עמרם מצנע: אם אפשר, לתמצת כי אנחנו - - -
יובל שטייניץ: יש לי חוויה מכוננת - אני לא יודע אם דיברו על זה כי הגעתי באיחור ואני מתנצל – דווקא מתקופת השירות הצבאי.
יובל שטייניץ: כמפקדים, עברנו הרצאה איך להתייחס לעולים מכל הגוונים באוכלוסייה הישראלית.
יובל שטייניץ: למדנו כל מיני דברים קטנים כדי להבין את התרבות המאפיינת, הייחודית - מה עובר על עולה שמגיע מאתיופיה, מה עובר על עולה שמגיע מרוסיה ומה הדברים המיוחדים שלו.
יובל שטייניץ: אני, כמפקד, ברגע שנתנו לי את הכלים להבין מה הדברים הייחודים של כל עלייה, ובתוכם גם העלייה מאתיופיה, אני יכול להגיד שבתוך המחלקות, בתוך הפלוגות השונות ובגדוד דברים השתנו פלאים.
יובל שטייניץ: אני רוצה להגיד שצריך לשים על השולחן גם את הסוגיה הזו - להבין את המנטליות הייחודית, כי לדבר כמו שהרב פוירשטיין דיבר, וזה חשוב, על ההבנה שיש פה מערכת חינוכית שהיא מערבית וצריך להתאים אותה בלי להבין מאיפה הם מגיעים זה מאוד קשה.
יובל שטייניץ: אני רוצה לחזק גם את מיכל שנכנסה לתפקיד וגם את הכיוון הזה בתוך המערך.
עמרם מצנע: אני נורא מתנצל, אני מוכרח לסגור את הדיון.
<דוד יאסו: אף אחד לא אמר שהעמותה - - - רק דובר על הקפאת המכרז.
עמרם מצנע: דוד, גם לעמוד בלוח זמנים זו מטרה בפני עצמה.
עמרם מצנע: אני בהחלט חושב שמהדיון הזה אנחנו צריכים לצאת מוטרדים; מוטרדים מהתוצאה, לא מהכוונה, לא מהרצונות, לא מהעשייה, שהיא עשייה רבה ומרובה, אני מכיר באופן אישי, והוועדה סיירה לא פעם אחת.
עמרם מצנע: מוטרדים כי למרות שיש רצון טוב, למרות שמושקעים לא מעט משאבים, עדיין אחד החוליים זו היכולת של מדינה, של ממשלה, להגדיר יעדים אמיתיים וריאליים, לתקצב אותם ולהשיג אותם, או לפחות לבדוק את היכולת ואת נקודת הזמן שבה אנחנו נמצאים.
עמרם מצנע: אין ספק שיש פה אתגר ענק, ועליו רוב האנשים דיברו.
עמרם מצנע: האתגר הוא ענק בגלל הפער הגדול מאוד בתרבות, במקום שממנו באים ובשילוב בחברה ישראלית רבת פנים ורבת כיוונים.
עמרם מצנע: זה מחייב אותנו, כי לא נוכל בעוד כמה שנים לחזור ולעשות דיון כזה ולראות את התוצאות האלה.
עמרם מצנע: הוועדה תיקח על עצמה להמשיך לא רק לעקוב אלא גם לנסות להביא את הגורמים השונים להכרה שצריך לאחד משאבים וצריך לרכז מאמצים.
עמרם מצנע: אנחנו נורא טובים במאמצים, אבל לא מרוכזים - להגדיר יותר טוב.
עמרם מצנע: מיכל, זה מאוד חשוב, כי קראתי את מה ששמתם במצגת – זה לא מספיק.
עמרם מצנע: זה המון סיסמאות, גם הפתיחה וגם הסיום.
עמרם מצנע: צריך להציג יעדים כמותיים, מספריים, איכותיים וגם ריאליים.
עמרם מצנע: אי אפשר להשיג יעד בשנה אחת או בשנתיים ולפתור את כל הבעיה.
עמרם מצנע: אחרי שמציבים יעדים ניתן לרכז את המשאבים ולהשיג אותם.
עמרם מצנע: הוועדה דוחפת בהרבה מאוד נושאים, גם בנושא הזה, את הנושא של תקצוב דיפרנציאלי שמאפשר לשר החינוך, למערכת החינוך, לקבוע סדרי עדיפויות - מי יותר ומי פחות.
עמרם מצנע: זה לא מספיק קיים היום בחברה שלנו.
עמרם מצנע: אני תמיד חוזר על זה ואחזור על זה - רגל אחת שלי היה בכרמל בחיפה ורגל אחת בירוחם, וראיתי בתחומים רבים מאוד איך המדינה, בכלים שיש לה, לא יוצרת את העדיפות המתקנת הראויה כדי ליצור הזדמנויות שוות לנוער בוגר לקראת צאתו לחיים.
עמרם מצנע: ההישגים של אותם בודדים, עשרות ומאות, של יהודי אתיופיה, שבאמת מגיעים להישגים מרשימים, הם מעודדים לא רק בהישג האישי אלא בכך שאתם, יוצאי אתיופיה שהשתלבתם והשגתם את ההישגים, צריכים להוביל את הקהילה ולהוביל את השינוי.
עמרם מצנע: בסופו של דבר היכולת לקדם ולהתקדם היא על-ידי לקיחת אחריות עצמית.
עמרם מצנע: כלומר, הקהילה, העדה, עם המובילים שלה, עם בעלי ההישגים, המוכשרים, צריכים להיות המובילים של המחנה ואנחנו צריכים להקשיב להם.
עמרם מצנע: תודה רבה, אני נועל את הישיבה.
עמרם מצנע: אנחנו בדיון על סל תרבות.
עמרם מצנע: הולדתו של הדיון הזה היא בהצעת חוק שהוגשה על ידי מספר חברי כנסת בראשותו של חבר הכנסת ניצן הורוביץ, נדמה לי שמיד עם כינונה של הכנסת ה-19, במרץ 2013.
עמרם מצנע: הממשלה התנגדה להצעת החוק הזו, וכתוצאה מכך זה עבר להיות הצעה לסדר היום ועבר אלינו לוועדה לדיון כהצעה לסדר היום.
עמרם מצנע: ניצן, בבקשה.
ניצן הורוביץ: בוקר טוב לכולם.
ניצן הורוביץ: הנושא של סל תרבות הוא נושא מאוד חשוב.
ניצן הורוביץ: חינוך לאמנות, לתרבות היא פעילות חינוכית הכרחית בעינינו, היא אחד היסודות החשובים בתהליך של עיצוב הזהות של הילדים, יש לה משמעות חינוכית גדולה, והיא גם פרנסה לאמנים.
ניצן הורוביץ: בכלל, היא מפעל בלתי רגיל.
ניצן הורוביץ: הבעיה היא שכשמסתכלים על התוכן המצומצם והדל שנותר מסל תרבות אחרי כל השנים ועל היישום הלא-שוויוני – תכף אני אתן כמה נתונים לגבי חלוקת הסל – מבינים את הפער העצום בין הערך הגדול שיכולנו להפיק כולנו כחברה מסל תרבות כזה אם הוא היה מתקיים בצורה טובה, לבין המציאות בבתי הספר הארץ.
ניצן הורוביץ: קודם כול, הנתון הבסיסי הוא שרק שליש, 600,000 תלמידים מתוך 1.8 מיליון, משתתפים היום בתכנית סל תרבות.
ניצן הורוביץ: זאת אומרת, רק תלמיד אחד מתוך שלושה זוכה לראות מופעי תרבות, להיחשף מטעם בית הספר לעשייה אמנותית – לתיאטרון, למוזיקה, למחול, אמנות פלסטית וכולי.
ניצן הורוביץ: בנוסף, מדובר רק על שלושה מפגשים כאלה בשנה לאותו שליש מתלמידי ישראל.
ניצן הורוביץ: אנחנו רואים הבדל מאוד גדול בין הרשויות השונות.
ניצן הורוביץ: רשויות חזקות, עם תושבים מבוססים, מצליחות לתת את הדבר הזה לילדים, ואילו רשויות חלשות נאלצות לוותר.
ניצן הורוביץ: משרד החינוך היום מממן רק שליש מעלות הסל, ולכן רשויות ממצב סוציו-אקונומי נמוך נאלצות לוותר על זה.
ניצן הורוביץ: הן לא מקבלות, והתקציב הזה בסוף מגיע רק למשפחות שממילא היו יכולות, ברוב המקרים, לתת את זה בעצמן לילדים.
ניצן הורוביץ: וזו הגדלה של פערים בחברה הישראלית.
ניצן הורוביץ: צריך להגיד פה עוד נקודה, ואולי במהלך הדיון אני גם אדגיש אותה.
ניצן הורוביץ: הרבה מנהלים בבתי ספר מנתבים היום כספים שהיו מיועדים למפגש עם היצירה הישראלית, לטובת פעילות שוטפת של בתי הספר.
ניצן הורוביץ: למשל, שמעתי שבכמה מקרים קוראים לנשף הסיום של שנת הלימודים "פעילות תרבותית", ועל זה שמים כסף שהיה אמור להגיע למופעי תרבות.
ניצן הורוביץ: מה שאנחנו ביקשנו בהצעת החוק זה שני עקרונות בסיסיים.
ניצן הורוביץ: קודם כול, שכל תלמיד במדינת ישראל יקבל את סל התרבות.
ניצן הורוביץ: זאת אומרת, אם אנחנו חושבים שסל תרבות זה חשוב, אם אנחנו חושבים שזה תורם לילדים, אם אנחנו חושבים שזה תורם לחברה ותורם לתרבות הישראלית, אז כל תלמיד צריך לקבל את זה ולא רק תלמידים ברשויות מבוססות.
ניצן הורוביץ: דבר שני, שהסל יגדל משלושה מופעים בשנה לשישה, שזה גם לא הרבה מדי.
ניצן הורוביץ: שישה, משהו כמו פעם בחודשיים, מופע תרבות, זה דבר סביר ויפה, ואז באמת גם אפשר לראות גם את הצד השני – האמנים שמתפרנסים מזה.
ניצן הורוביץ: רק נתון אחד לסיום: התקציב האחרון של הסל הוא 45 מיליון, כש-16 מיליון הגיעו דרך משרד החינוך ו-28 מתשלומי הורים והרשויות.
ניצן הורוביץ: וגם פה צריך להגיד: רשות מקומית שלא רוצה לא חייבת להצטרף לתכנית.
ניצן הורוביץ: זאת אומרת, זה משהו שהוא על גבול הוולונטרי.
ניצן הורוביץ: והתוצאה היא באמת שרק אחד מכל שלושה תלמידים בישראל נהנה מסל תרבות.
ניצן הורוביץ: ולכן אפילו הייתי אומר שהמילה "סל" מטעה, כי רוב התלמידים בישראל הם לא בתוך הסל.
ניצן הורוביץ: וזאת החמצה גדולה מבחינתנו.
ניצן הורוביץ: זהו, זה דבר העיקרי.
ניצן הורוביץ: אדוני, הייתי רוצה שנצא מכאן בבקשה להרחיב את הסל ולהחיל אותו על כל תלמיד בישראל, כדי שזה באמת יהיה סל תרבות שפונה לכולם.
עמרם מצנע: אני מבקש ממשרד החינוך להציג את הנושא.
עמרם מצנע: נדמה לי שהדיון צריך להתמקד בדברים הבאים: אחד, מהי מטרתו של סל התרבות?
עמרם מצנע: מה אנחנו בעצם משרתים?
עמרם מצנע: מתוך החומרים שקראתי אני מבין שיש על זה איזשהו ויכוח.
עמרם מצנע: זה משפיע כמובן על השאלה עד כמה מנהלי מוסדות החינוך הם עצמאים בבחירת הרפרטואר האפשרי, עד כמה צריך ללעוס להם לפני זה כדי להציג בפניהם את האפשרויות השונות.
עמרם מצנע: ומהם הגבולות?
עמרם מצנע: הלוא תרבות מתנגשת הרבה פעמים עם בידור.
עמרם מצנע: והדבר השני הוא כמובן התקציב.
עמרם מצנע: אם רוצים באמת להשיג את המטרה שעליה תכף נשמע – אז אנחנו עושים מעט מדי, ולא הופכים את זה לדבר שהוא בגדר חובה בבתי הספר.
עמרם מצנע: כפי שנאמר, רק שליש מהתלמידים מקבל, והשליש הזה בדרך כלל מתחלק בין אלה שיש להם לאלה שאין להם.
עמרם מצנע: כלומר, יש פה בהחלט שאלות מהותיות שצצות ועולות, ויש תחושה שעושים משהו שהוא לא מספיק מלא.
עמרם מצנע: לי יש היכרות עם התחום הזה, היכרות חיובית, גם בחיפה וגם בירוחם, שאלה שני קצוות, ואני מרבה לומר שהמרחק ביניהם הוא לא רק בקילומטרים.
עמרם מצנע: הנושא הזה עולה כאן לדיון, וחשיבותו בהחלט רבה מאוד, ולא כספח או איזה ענף צדדי מדולדל.
עמרם מצנע: חיים הלפרין, בבקשה.
<חיים הלפרין: שלום לכולם.
<חיים הלפרין: אני שמח על הדיון, אני חושב שנושא התרבות הוא נושא חשוב.
<חיים הלפרין: אבל אני רוצה קודם כול לעשות הבחנה מושגית, כדי שיהיה לנו ברור על מה אנחנו מדברים.
<חיים הלפרין: "סל תרבות" כמושג שהכנסת שותפה מרכזית בו, הוא קודם כול האישור שהכנסת נותנת כל שנה לגבייה מההורים עבור סל תרבות לבתי הספר – החל מ-79 שקלים בגן ועד 176 בחטיבה העליונה.
<חיים הלפרין: בעצם, זהו הסכום שמותר לבית ספר לגבות מההורים עבור פעולות תרבות.
עמרם מצנע: תשלומי רשות.
<חיים הלפרין: זה חלק מתשלומי הרשות.
<חיים הלפרין: אז המושג "סל תרבות" הוא המושג הבסיסי שממנו אנחנו יונקים, ובמקביל אליו יש את התוכן שאנחנו מדברים עליו עכשיו, מה שחבר הכנסת הורוביץ העלה, והוא "סל תרבות ארצי" – תכנית שהמשרד מבצע באמצעות החברה למתנ"סים, ועובדת כבר כמעט 20 שנה באופן הזה.
<חיים הלפרין: אני עושה את ההבחנה בכוונה, כדי לומר קודם כול שכשבית ספר גובה – בוא ניקח את הסכום הגבוה, כדי שתהיה לנו תחושה שיש הרבה כסף – מעל 170 שקל מתלמיד בחטיבה העליונה, המטרה של הצוות החינוכי של בית הספר היא לתת מענה רחב ככל האפשר לצרכים החינוכיים והתרבותיים של בית הספר.
<חיים הלפרין: בהרבה בתי ספר בחטיבה העליונה אומרים "הצרכים שלי הם קודם כול מניעת סמים", "אנחנו מחפשים מופעים שתומכים במניעת אלימות" – הרבה מאוד פעולות שהן מבחינתם הרחבת העולם החינוכי והצרכים החינוכיים של בית הספר, ולא בהכרח המטרה התרבותית שסל תרבות נועד - - -
עמרם מצנע: האם זו המטרה של סל תרבות?
<חיים הלפרין: שנייה, קודם כול אני רוצה להציג את התמונה.
עמרם מצנע: אבל אתה נתת דוגמה בדיוק לנושא שיש בו שאלה.
<חיים הלפרין: אתה צודק.
<חיים הלפרין: אני רוצה להגיע למיקוד שעליו אנחנו מדברים.
<חיים הלפרין: אנחנו מדברים על סל תרבות ארצי שנותן שירות למערכת בשלושה ממדים.
<חיים הלפרין: הראשון הוא שבאמצעות ועדות הרפרטואר שלו הוא נותן תו תקן איכותי למופע.
<חיים הלפרין: הוא בוחן מופע-מופע, ואומר אם המופע הזה איכותי מספיק או לא עומד בסטנדרטיים איכותיים של ועדות הרפרטואר.
<חיים הלפרין: הדבר השני זה שהוא משתמש ביתרון הגודל.
<חיים הלפרין: למרות שהוא נותן שירות רק לשליש מהאוכלוסייה, הוא עדיין מצליח לתת מחיר נמוך יותר בעבור אותו מופע.
<חיים הלפרין: והמחיר הזה משפיע גם על השוק שמחוץ לסל.
<חיים הלפרין: הדבר השלישי, שהוא חשוב לא פחות, זה שהוא נותן סבסוד דיפרנציאלי ליישובים שנכנסו לסל וצורכים אותו.
<חיים הלפרין: הסבסוד הדיפרנציאלי נותן מענה ליישובים היותר חלשים באופן משמעותי, ביחס ליישובים החזקים.
<חיים הלפרין: דבר נוסף זו העובדה שהוא נותן למופעים האיכותיים זמן בית ספר.
<חיים הלפרין: הרי יש מדינות שלא עובדות בשיטה שבה אנחנו עובדים היום, אלא נותנות ואוצ'ר לילדים שילכו לראות מופעים במחירים מסובסדים, ואז גם שם קורה שילדים שיש להם מודעות תרבותית הולכים, ואלה שאין להם לא הולכים.
<חיים הלפרין: המודל שקיים במדינה שלנו בעצם נותן למופעים האיכותיים ולמופעים שבתי הספר חושבים שהם לטובת העולם התרבותי חינוכי של הילדים יתרון להגיע לתוך בתי הספר, להגיע לעולם התכנים של הילדים שלנו באופן ישיר ולא באמצעות זמן הפנאי.
<חיים הלפרין: צריך להגיד עוד שני דברים חשובים בעיניי.
<חיים הלפרין: דבר ראשון, העובדה שגם לשר החינוך הקודם וגם לשר החינוך הזה הסל הזה הוא חשוב.
<חיים הלפרין: שר החינוך הקודם העלה את תקציבו, ושר החינוך הנוכחי, הרב שי פירון, אמר בעצם - - -
ניצן הורוביץ: בכמה הקודם העלה?
<חיים הלפרין: הוא העלה מ-11 מיליון עד ל-18 בשיאו.
<חיים הלפרין: ה-18 היה בעצם מקפצה לבסיס של 16.
<חיים הלפרין: היום אנחנו עומדים על 16 מיליון תקציב המשרד.
<חיים הלפרין: אני יכול להגיד שעל תכניות אחרות שאני מופקד עליהן, שהן גדולות וחשובות לא פחות, חל עליהן קיצוץ של 20%, בעוד לסל לא היה שום קיצוץ השנה.
<חיים הלפרין: כלומר, במובן הזה, גם השר הנוכחי וגם השר הקודם – התרבות בפירוש נתמכת על ידי שניהם גם יחד.
עמרם מצנע: מספרית זה נכון – בשנת 2009-2008, היה עשרה מיליון, ומאז זה בתהליך הדרגתי של עלייה.
עמרם מצנע: אמנם המספרים הם קטנים בבסיס ולכן העלייה היא לא מי יודע מה, אבל היום זה 16.6.
ניצן הורוביץ: אבל אחוז התלמידים שנהנים יורד.
<חיים הלפרין: אני רוצה להגיד עוד משהו בעניין הזה.
<חיים הלפרין: תראו, יש רשויות חזקות שבוחרות לא להיות בסל: כפר סבא, תל-אביב, חולון גבעתיים.
<חיים הלפרין: יש רשויות חזקות שאומרות: אנחנו יודעות לייצר סל תרבות בעצמנו.
<חיים הלפרין: וגם במובן הזה הסל נותן להן שירות, כי הספר שוועדות הרפרטואר מנפקות, "הספר של הסל", משמש גם אותן.
<חיים הלפרין: כלומר, הסל לא נותן שירות רק לאלה שנהנים מהתקצוב הישיר שלו, הוא נותן שירות גם לאלה שצורכים אותו מחוץ לסל.
<חיים הלפרין: עכשיו, ברור שאני לא אלך להיאבק בתל-אביב, להגיד לה "תיכנסי לסל, כי זה חשוב", כאשר בעצם יש שם התנהלות פנימית מקצועית שנותנת לזה מענה.
<חיים הלפרין: אני מעדיף ללכת לרשויות יותר חלשות, וזה מה שאנחנו עושים מדי שנה: כשיש יתרה תקציבית, פונים לרשויות חלשות ואומרים להן להיכנס.
<חיים הלפרין: הן תמיד קודמות לרשויות חזקות.
<חיים הלפרין: זה תהליך שהתחלנו בו כבר לפני שלוש שנים – פנייה לרשויות חלשות באופן מדורג.
<חיים הלפרין: תמיד מציעים לרשויות חלשות להצטרף קודם, ואם הן לא רוצות, מתקדמים הלאה, לרשויות פחות חלשות.
<חיים הלפרין: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד בהקשר הזה זה שהסל הוא לא דבר מושלם בהכרח, הרי אנחנו חיים בעולם זה.
<חיים הלפרין: יש לו מתנגדים מנקודות מבט שונות.
<חיים הלפרין: ההתנגדות של חבר הכנסת הורוביץ היא חיובית: הוא קטן מדי, בואו נרחיב אותו ונגדיל אותו, ולכן צריך לתקצב אותו באופן ראוי.
<חיים הלפרין: אנחנו חושבים שזה דבר שאם הוא היה אפשרי זה היה נפלא.
ניצן הורוביץ: אפשר, אפשר.
<חיים הלפרין: אני מדבר מבחינתנו.
<חיים הלפרין: אם מישהו יביא תקציב למשרד החינוך, אף אחד לא יגיד "אנחנו לא רוצים".
<חיים הלפרין: אני רוצה להגיד שמה שעשינו השנה – כחלק מהרצון לתת לסל את הכוח שלו, יחד עם הפיכת החברה למתנ"סים לזרוע ביצוע לדבר הזה, ולא פטור מדי שנה מוועדת הפטור, שרק מייצר בעיות בהתנהלות השוטפת – זה בעצם שהמשרד מקזז מהרשויות באופן ישיר את התשלומים שהם מחויבים אליהם, במקום שהחברה למתנ"סים תגבה אותם, ואז זה "כן מגיע/לא מגיע".
<חיים הלפרין: המשרד מקזז מהרשות המקומית ומעביר לגוף המבצע, החברה למתנ"סים, את הכסף כולו, באופן שבו ההתנהלות השוטפת הרבה יותר נינוחה.
עמרם מצנע: יש בעמוד 7 במסמך של מחלקת המחקר טבלה שאני לא כל כך הבנתי: ניצול, סה"כ ביצוע מול תקציב.
עמרם מצנע: יש פה טבלה שמצביעה על התקציב המקורי, שבו מתחילה השנה, ולאחר מכן תקציב על שינוייו, שכאילו מגדיל את ה... ניקח את 2012 לצורך העניין.
עמרם מצנע: התקציב המקורי היה 13 מיליון, התקציב בפועל היה 23 מיליון, והביצוע היה 14 מיליון.
עמרם מצנע: איפה אסף?
<אסף וינינגר: אני פה, אבל עדיף שמשרד החינוך יסביר את זה.
<חיים הלפרין: לא, אני אמרתי לאסף שהטבלה לא הכרחית.
מוחמד ברכה: זה ביטוי של מועצות חלשות שאינן יכולות לעמוד ב - - -
עמרם מצנע: חבר הכנסת ברכה, תן להם לענות.
עמרם מצנע: אני לא שואל שאלה צינית, אני באמת לא מכיר את זה.
מוחמד ברכה: אני יודע שאתה לא ציני, ואני יודע שאתה מכיר את התשובה.
עמרם מצנע: לא, בחיי שלא.
<חיים הלפרין: זה פשוט התנהלות טבעית של תקציב במעבר משנת לימודים לשנת תקציב והתחייבויות שרשומות על שם חברת המתנ"סים, שהיא הגורם המבצע.
<חיים הלפרין: ולכן זה רשום ככה, אבל אין פה שום דבר - - -
עמרם מצנע: בפועל, בשנת 2012, במקום 13 היה 23?
<חיים הלפרין: לא, 14.
<חיים הלפרין: ה-23 הוא תקציב שלוקח שנת תקציב כולל התחייבויות של שנה קודמת שלא מומשו.
<חיים הלפרין: אז זה בעצם נראה כאילו זה כפול, אבל זה לא נכון.
עמרם מצנע: אבל אתה יכול להעביר התחייבויות משנה קודמת לשנה אחריה?
<חיים הלפרין: ודאי.
עמרם מצנע: אז יש לך בפועל - - -
<חיים הלפרין: אבל זה התחייבויות.
<חיים הלפרין: זה לא כסף פנוי, זה כסף שאני מחויב אליו.
<חיים הלפרין: אני אתן דוגמה.
<חיים הלפרין: החברה למתנ"סים משלמת את אוגוסט בספטמבר-אוקטובר.
<חיים הלפרין: אז זו התחייבות רשומה.
<חיים הלפרין: שנת הלימודים הסתיימה, אבל התחייבות מבוצעת.
<חיים הלפרין: לטעמי הטבלה הזאת לא...
מוחמד ברכה: אבל אם זה מתגלגל, זה מתגלגל לאורך כל הדרך.
<אסף וינינגר: בעצם יש התחייבויות שמתגלגלות משנה לשנה.
<אסף וינינגר: נצברו עודפים משנים קודמות - - -
עמרם מצנע: יש הבדל בין צבירת עודפים לבין התחייבויות.
מוחמד ברכה: צריך לתרגם את המילה "עודפים", היושב-ראש.
עמרם מצנע: לא, לא, יש הבדל.
עמרם מצנע: מה שאומר חיים הלפרין זה שזה פשוט אי הבחנה בין התחייבויות לבין עודפים.
<חיים הלפרין: אין עודפים לא מנוצלים בסל.
<חיים הלפרין: כלומר, כל תקציב שעומד לרשות הסל בתחילת שנת העבודה, הסל מתחייב עליו.
עמרם מצנע: אסתי, את יכולה להסביר?
<אסתי די-נור: אני לא מכירה את המספרים האלה.
עמרם מצנע: אבל יש עודפים בסוף שנה?
מוחמד ברכה: עודפים זה אי ביצוע.
עמרם מצנע: אני מבין מה זה עודפים.
<אסתי די-נור: התקציב שהמשרד מקצה לנו, אנחנו משתמשים בו עד סופו.
עמרם מצנע: כל שנה, גם אם התשלום התבצע שנה אחרי?
<אסתי די-נור: נכון.
עמרם מצנע: אני גם חשבתי ככה.
יפעת קריב: יש לי שאלה לגבי התקציב.
יפעת קריב: האם אתה יכול להגדיר את היחס בין התקציב של משרד החינוך לתקציב של הרשויות המקומיות ולתקציב של ההורים?
<חיים הלפרין: מבחינתנו רשויות מקומיות והורים זה אותו דבר.
<חיים הלפרין: כלומר, בדרך כלל זה קרוב ל-100% הורים.
<חיים הלפרין: ההשתתפות של הרשות היא בעצם בשני ממדים: שהיא מעמידה רכז או רכזי תרבות מטעמה, למשל לחיפה יש שלושה אנשים שעוסקים בזה, וגם בראשון לציון יש שלושה או ארבעה - - -
יפעת קריב: אבל אני משערת שברוב הרשויות המקומיות אין רכז שעוסק בזה.
<חיים הלפרין: לא, לרשויות שנמצאות בסל זה תנאי.
עמרם מצנע: זה לא חייב להיות משרה מלאה, אבל זה תנאי.
<חיים הלפרין: הרשות מעמידה אותו, זה חלקה.
<חיים הלפרין: והדבר השני שהרשות עושה זה לפעמים כשיש מקרים של מעוטי יכולת אז היא קצת תומכת.
<חיים הלפרין: אבל באופן כללי מדובר בכספי הורים נטו.
יפעת קריב: וכמה רשויות משתתפות היום בסל, מתוך 257?
ניצן הורוביץ: 114.
ניצן הורוביץ: כלומר, 45% מהרשויות.
<אבנר שטראוס: זה לא מדויק.
עמרם מצנע: מי אדוני?
<אבנר שטראוס: אבנר שטראוס, מסל תרבות שטראוס.
עמרם מצנע: מה זה סל תרבות שטראוס?
<אבנר שטראוס: מיזם שעוסק בתחום כבר הרבה שנים.
עמרם מצנע: אוקיי, אני אתן לך אחר כך לדבר.
יפעת קריב: מה קורה בכל אותן 140 רשויות מקומיות שלא קיים בהן הנושא של התרבות?
<חיים הלפרין: חלקן, היותר חזקות, מנהלות סל תרבות מקומי - - -
יפעת קריב: מתוך ה-140 יש עשר חזקות, וזה אומר שיש 130 רשויות בינוניות או חלשות.
יפעת קריב: מה קורה בהן?
עמרם מצנע: אין סל תרבות.
<חיים הלפרין: רגע.
<חיים הלפרין: הן בוחרות לא לצרוך סל תרבות ארצי.
<חיים הלפרין: זה לא אומר שאין פעילות תרבות בבתי הספר או ביישוב.
עמרם מצנע: זה גם לא אומר שהן לא גובות כסף מהתושבים.
יפעת קריב: זאת אומרת, אין פיקוח של משרד החינוך - - -
עמרם מצנע: אין סבסוד.
יפעת קריב: אבל לא יודעים מה הילדים רואים באותן רשויות מקומיות ולאיזה תרבות הם נחשפים וכמה תרבות הם צורכים.