GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירב ישראלי: כן כן, אני מסכימה.
<איתן טימן: אני אומר:
<איתן טימן: שנה וחצי לקחנו את כל מה שנאמר פה.
<איתן טימן: גם לנו זה חשוב.
עמרם מצנע: במקום במשך שנה נכתוב 18 חודש.
<זיו בר: אבל להשאיר את הסיומת: לפי המוקדם.
<מירב ישראלי: כן כן, יש איזושהי מגבלה, כן.
שמעון אוחיון: אז כן לציין מספר חודשים לגבי סיום קורס ההכשרה?
עמרם מצנע: לא, 18 חודש.
<איתן טימן: ברגע ש-18 חודש זה פתר לנו את הכול.
<איתן טימן: בעד אישור התקנה – פה אחד
עמרם מצנע: אוקיי, אנחנו מאשרים את זה.
עמרם מצנע: יפעת רוצה להגיד משהו?
יפעת קריב: לא, רק לברך את כל החברים, ולהגיד שזה בהחלט חוק שחשוב להרחיב אותו ולעבות אותו ולצקת לו עוד ועוד תכנים, כי זה חוק שניסו להעביר אותו הרבה מאוד כנסות, הרבה שרים ושרות, גם יולי תמיר ניסתה ולא הצליחה.
יפעת קריב: ואחרי שהוא עבר אני חושבת שלנו יש תפקיד לעבות אותו, להעשיר אותו ולתת באמת למנהלי יחידות הנוער ברשות המקומית את האפשרות ואת הכר הנרחב ביותר לעבוד ולהצליח, כי מצב בני הנוער כמו שאנחנו יודעים בתחום החינוך הבלתי פורמלי זקוק לעוד ועוד תקנות, חקיקה, תקציבים, משאבים, כוח אדם ואמצעים.
עמרם מצנע: שמעון.
שמעון אוחיון: זה במסגרת חוק הרשויות המקומית, כן?
שמעון אוחיון: זה תקנה בתוך חוק הרשויות?
<קריאה: זה חוק הרשויות למנהלי יחידת נוער.
<מירב ישראלי: זה חוק מיוחד.
שמעון אוחיון: זה חוק מיוחד?
<זיו בר: זה חוק מנהלי יחידות נוער.
עמרם מצנע: השר הממונה פה זה שר החינוך, לא סגן שר הפנים?
עמרם מצנע: מישהו רצה עוד לומר משהו?
עמרם מצנע: תראו, אני רוצה לומר לכם כך: קודם כול, גם אני מברך על החוק שחוקק באמצע שנת 2011, אני חושב שהוא נותן מעמד למנהל יחידת נוער וגם מחייב בעצם בסופו של דבר תוך שלוש שנים את כל הרשויות המקומיות לאייש את התפקיד.
עמרם מצנע: וזה דבר חשוב, כי באמת עד היום רשות שחשבה שזה חשוב מצאה את הדרך לעשות את זה, בין אם דרך הרשות או דרך המנגנונים שעומדים לרשותה של הרשות, ורשות שלא ראתה בזה חשיבות לא עשתה את זה, ואין ספק שזה דבר חשוב.
עמרם מצנע: זה לא רק החינוך הפורמלי, זה גם הקשר בין החינוך הפורמלי לחינוך הלא פורמלי מבחינה זו, כי יש מישהו שתפקידו באמת לדאוג לתוכניות וכדומה.
עמרם מצנע: אני גם מבקש שמשרד החינוך ומרכז השלטון המקומי יתייצבו פה באמצע 2014 כדי לדווח על השלמת איוש התפקידים בכלל הרשויות, ולהביא גם בפנינו סטטיסטיקות לפי חתכים שונים, מגזריים, אזוריים.
עמרם מצנע: וגם להעביר דיווח על תפקוד היחידות האלה, כי אני מניח שהממונה על יחידות הנוער היא גם, יחד עם המטה כמובן, מי שצריך לעקוב אחריהם, לפקח עליהם, לראות שזה נעשה, לראות שבאמת מנהל יחידת הנוער עוסק בנוער ולא מצאו פה איזה דרך לממן איזה תפקיד למישהו ומשהו, ושזה באמת תופס את מה שתופס.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר שיש פה סתירה בין החוק והרצון לתת מעמד ליחידות הנוער לבין התנאים של מנהל יחידת הנוער.
עמרם מצנע: בסל התקציבי הזה לא תצליחו לאייש אנשים טובים.
עמרם מצנע: הגיע הזמן שנבין את זה.
עמרם מצנע: ואני פונה למשרד החינוך שייזום שינויים.
עמרם מצנע: לא צריך בשביל זה הסתדרות, הסתדרות זה מאבק של עובדים נגד המעסיקים.
עמרם מצנע: במקרה הזה אני חושב שהמעסיק צריך למצוא את הדרך – דבר ראשון, לדעתי להיטיב את הפרופורציה בין יישובים חלשים ליישובים חזקים, להיטיב לטובת היישובים החלשים כמובן.
עמרם מצנע: דבר שני, חסר פה מבחינת עוד פעם או תקנות או נהלים, זה לא מחייב אפילו לא חוק ולא תקנות אלא נהלים, ליצור דיפרנציאציה לפי גודל היישובים.
עמרם מצנע: אין דינו של מנהל יחידת נוער בחיפה למנהל יחידת נוער בירוחם מבחינת היקף המשרה, היקף הילדים שבהם הוא פועל.
שמעון אוחיון: זה עובד רק לכיוון הפוך, שאם אין לך מספיק אז אתה לא מקבל משרה שלמה.
עמרם מצנע: רגע, שנייה, שמעון, אני באמצע הסיכום.
עמרם מצנע: והדבר השלישי בעניין הזה הוא כמובן ליצור את סף השכר הרבה יותר גבוה.
עמרם מצנע: ואם אתם רוצים לקחת דוגמה, תיקחו את מנהלי המתנ"סים.
עמרם מצנע: ובאמת חברת המתנ"סים מצליחה לאייש אנשים טובים, גם יש ועדות הערכה וביקורת, ומצליחה לאייש אנשים טובים עם רמת שכר ותנאי שירות הולמים.
עמרם מצנע: אז זאת האמירה שלי.
עמרם מצנע: אתה רוצה להוסיף משהו, שמעון?
שמעון אוחיון: לא, רק באמת לגבי העניין הזה של הקביעה שאם באמת רשות מקומית דואגת באותה מידה שאם יש פחות תלמידים או ילדים או נוער, אז אומרים: לא, חצי משרה, שלושת רבעי משרה.
שמעון אוחיון: אבל אדם שיש בתחום רשותו מכסה גדולה מאוד, היכן זה בא לידי ביטוי?
שמעון אוחיון: אני אומר לכם: כדאי לכם להיצמד למה שהרשויות המקומיות החזקות נותנות.
שמעון אוחיון: תיצמדו לשם ואל תביאו לא את ההסתדרות, אלא אם כן אתם מביאים אתכם את חברת החשמל, זה משהו אחר.
עמרם מצנע: אתה אומר דבר נכון, אבל אתה לא מבין מה ההיקף של זה אפילו.
<זיו בר: זה נכון שצריך להעלות את התנאים, רק חשוב להבין את הפרופורציות.
<זיו בר: כשהרשות המקומית עצמה שמה סכומים ניכרים לעין שיעור מול התקציב שמתקבל פה.
<זיו בר: רשות כמו ירושלים, אז היא תקבל אחוז מסוים מתקציב מנהל יחידת הנוער, אבל היא תשיג עוד עשרה מנהלי יחידות נוער בשכונות והיא תשיג תקציב פעילות, ואתה מכיר מחיפה.
<זיו בר: הסכומים שהרשות עצמה שמה הם סכומים אדירים מול מה שמתקבל.
עמרם מצנע: בסדר, חברים, אבל זה בדיוק מה שאני טוען, ואתם יודעים, זו לא פעם ראשונה, ואני בעניין הזה גם ממשיך להיות מי שעומד על המשמר.
עמרם מצנע: הפערים בין הפריפריה למרכז הולכים וגדלים.
עמרם מצנע: ואם אנחנו בכל נושא לא ניקח את זה בחשבון ונדאג לזה אנחנו נהיה עבריינים בכך שאנחנו ממשיכים להגדיל את הפערים.
עמרם מצנע: לא ייתכן מצב שילד שגדל בירוחם או ילד שגדל בחיפה, ההזדמנות שלו בחיים, ההזדמנויות שלו בחיים לא תהיינה שוויוניות.
עמרם מצנע: זה דבר שלא עולה על הדעת.
עמרם מצנע: ואני לא רוצה לפגוע ברשויות שנותנות כסף, אבל אין ספק שצריך בכל דבר שעוסקים בו למצוא את הדיפרנציאליות הזו.
עמרם מצנע: ומהניסיון שלי זה גם מביא לפתרון של הבעיה.
עמרם מצנע: זאת אומרת, זה לא סתם פה לחלק כספים.
עמרם מצנע: ולכן זה נכון, רשויות גדולות יש להן יותר משאבים.
עמרם מצנע: מי שהיה בכנס שדרות, כשמוטי ששון ראש עיריית חולון ייצג את הערים הגדולות, את 15 הגדולות, שאני הייתי אחד המייסדים של הפורום הזה, ואמר:
עמרם מצנע: אנחנו לא ניתן שיפגעו בארנונות שאנחנו גובים מהתושבים.
עמרם מצנע: שאלתי אותו אם הוא יודע כמה ארנונה בעיריית תל-אביב זה ממגורים וכמה מכל היתר באחוזים.
עמרם מצנע: אז בתל-אביב בערך 20%-15% מהארנונה של העיר היא ממגורים.
שמעון אוחיון: השאר זה עסקים.
עמרם מצנע: אז שלא יגידו לנו שפוגעים ולוקחים ארנונות של תושבי תל-אביב.
עמרם מצנע: ורוב הארנונה של תל-אביב זה מהבנקים ומשרדי הממשלה ומשרדים בכלל וכן הלאה וכן הלאה.
עמרם מצנע: ולכן אני לא נבהל מלהתמודד עם הבעיה הזו של דיפרנציאליות.
עמרם מצנע: צריך לעשות אותה ברגישות, בשכל, בהבנה, אבל בטח בכל מיני נהלים וחוקים חדשים שאנחנו מנהלים פה צריך לתת לעניין הזה ביטוי.
עמרם מצנע: אני מאוד מודה לכם ותודה רבה.
עמרם מצנע: בוקר טוב, אני פותח את הישיבה.
עמרם מצנע: זו הזדמנות לברך את מיכל כהן לרגל התמנותה אוטוטו למנכ"לית משרד החינוך.
עמרם מצנע: מיכל היא עובדת ותיקה במשרד החינוך, מכירה היטב את כל המערכות מבפנים ולבפנים, ואין לי ספק שתרומתך תהיה תרומה משמעותית מאוד.
עמרם מצנע: אנחנו, כמובן, נעשה לך קבלת פנים וניפרד גם מדלית.
עמרם מצנע: אין ספק שעליית יהדות אתיופיה ויהודי אתיופיה היא אולי אחד הפרקים המרשימים בתולדות הציונות.
עמרם מצנע: כשאנחנו עוסקים בהרבה מאוד קשיים, הרבה מאוד חיכוכים והרבה מאוד שאלות על מה לא עשינו בסדר ומה ניתן לעשות, אסור לשכוח שזה באמת אחד הרגעים והפרקים המרשימים של החברה הישראלית, של העדה האתיופית, שחתרה להגיע לארץ ישראל, לירושלים, ומימשה את זה הלכה למעשה.
עמרם מצנע: אני באופן אישי, כשהייתי ראש מחלקת מבצעים במטה הכללי, יצא לי לתכנן ולהשתתף במבצעים הראשונים.
עמרם מצנע: מי שקצת בקי יודע שהראשונים הגיעו באמצעות ספינות חיל הים מכפר נופש לאורך היום האדום, שפעל ככפר נופש לכל דבר אבל היה בעצם בבעלות המוסד.
עמרם מצנע: סאגת ההגעה של היהודים אל המחנה הזה זה סיפור בפני עצמו, עם רבים שאיבדו את חייהם בדרך.
עמרם מצנע: לאחר מכן ראינו שבאמצעות חיל הים זה קצת ארוך מדי, קשה מדי, מתיש, ואז עברנו להטסה במטוסי "הרקולס" שהיו נוחתים בחשאי במדבר הסודני ב-middle of nowhere וטסים שעות בדממה מוחלטת ונוחתים.
עמרם מצנע: וגם כאן אנשי המוסד, שהוביל וניווטו את העולים, הביאו אותם לפתח המטוס.
עמרם מצנע: תארו לעצמכם ציבור של יהודים שבאים מהכפרים ופתאום, באמצע החושך המוחלט, השקט הפסטורלי, נוחתות ציפורי פלדה ברעש אימים.
עמרם מצנע: מדדנו על סטופרים כמה זמן המטוסים נמצאים על הקרקע כשהמנועים עובדים.
עמרם מצנע: זו היתה חוויה שלא אשכח אותה.
עמרם מצנע: אחר כך לטוס כמה שעות חזרה כשבטן המטוס מלאה מפה לפה בנשים, גברים, תינוקות ותינוקות שנולדו בזמן הטיסה ואחר כך הנחיתה בארץ.
עמרם מצנע: אני קצת מרחיב, קודם כול כדי שאנשים יוכלו להצטרף אלינו.
עמרם מצנע: אבל באמת אני חושב - ועדיין הספרים לא נכתבו - אין לי ספק שזו באמת שעתה היפה של החברה הישראלית, של יהודי אתיופיה ושל הקהילה היהודית הבין-לאומית, שנרתמה, התגייסה והיתה מאוד פעילה בתחום הזה.
עמרם מצנע: וכאן אנחנו עוברים למציאות היומיומית שלנו וחלקה של מערכת החינוך.
עמרם מצנע: זה לא סוד, וזה לא בגלל שאנחנו ועדת החינוך, שהפלטפורמה של החינוך היא הכלי העיקרי לקליטה והשתלבות בתוך כל חברה, ובטח בחברה הישראלית.
עמרם מצנע: כאן יש לנו עוד הרבה מה לעשות.
עמרם מצנע: יש בהחלט הרבה מאוד מקומות של הישגים והצלחות, אבל יש לא מעט מקומות של כישלונות ושל מחדלים, סיבותיהם תהיינה כאשר תהיינה.
עמרם מצנע: עלינו החובה ללמוד את הלקחים, לתקן את הדרוש תיקון ולהביא לשילוב.
עמרם מצנע: עליית יהודי אתיופיה לא עברה מבלי שנחשפנו לגילויי גזענות בוטים, מכוערים, מביישים.
עמרם מצנע: דרך אגב, זה היה לכל גל עלייה שהגיע.
עמרם מצנע: תמיד הוותיקים יותר, אלה שסבלו לפני זה, כנראה אחד הלקחים שלהם היה שהם עכשיו צריכים להיות הפטרונים של אלה שמגיעים, ולצערי הרב התנהגו כלפי אחרים בצורה שלא רצו שיתנהגו אליהם.
עמרם מצנע: הבוקר אנחנו רוצים לשמוע ממשרד החינוך על התוכנית הכוללת לשילוב העדה האתיופית, הילדים האתיופים, בתוך מערכת החינוך וכמובן, להמשיך לעקוב, לשמוע את הנציגים השונים ולהתקדם הלאה.
עמרם מצנע: בבקשה, חבר הכנסת סולומון.
שמעון סולומון: אני רוצה להשלים את התמונה.
שמעון סולומון: סקרת יפה את ההיסטוריה.
שמעון סולומון: לפני שבועיים ציינו כאן הערכה והוקרה מיוחדת לסוזן פולק, שבשנות ה-70 הטמיעה את העלייה.
שמעון סולומון: לפני כפר הנופש ולפני המטוסים היתה עלייה דרך מדינות אירופה.
שמעון סולומון: זה היה ממש חסוי, משפחות בודדות, כמו דוד יאסו שיושב כאן ואנוכי, שעלינו לפני המבצעים.
שמעון סולומון: אלה היו סיפורים גדולים וכמובן, נקשור את זה למצב שלנו בארץ - איזה מאמצים נעשו, מאמצי עלייה ומאמצי שילוב.
שמעון סולומון: כבוד יושב-ראש הוועדה, יש משהו שצריך קצת לדבר עליו.
שמעון סולומון: אני מאוד שמח, שוב, להגיד שאתה היושב-ראש, כי אפשר לקיים דיוני עומק בנושא שלנו.
שמעון סולומון: יש משהו תקוע.
שמעון סולומון: אני בא ממערכת החינוך, הרבה שנים אני עובד במערכת החינוך כיועץ לשרי חינוך.
שמעון סולומון: מ-1994–1995 עד 2003 היה שיפור גדול מאוד בכל מה שקשור לבגרות.
שמעון סולומון: אמנם בגרות זה לא המדד היחיד, אבל אם ניקח מספר שאפשר לראות בעין ולהגיד שהשתפר, היה שיפור כזה.
שמעון סולומון: ומ-2002, 2003, 2004 המצב – אם ניקח אפילו את מספר הזכאים לבגרות - יש משהו סטטי, ויש מצבים מסוימים שהבעיה חמורה יותר, גדולה יותר ומעמיקה יותר בפרמטרים שונים, להוציא מבודדים שאפשר לראות - בתי-ספר מסוימים, כמו בית-ספר רש"י, נכון?
שמעון סולומון: זה עלה תאנה.
שמעון סולומון: טוב לדבר עליו, טוב לדבר על ההצלחות, שזה מצוין.
שמעון סולומון: אבל כשאנחנו מודדים ברמת המקרו אנחנו צריכים לראות איך אפשר לעשות דיון מעמיק.
שמעון סולומון: ושוב אזכיר, לא אתבייש להגיד, כמו שנעשה ב-1994, שהיתה חקירה, בדיקה יסודית מאוד באשר למצבם של בני הקהילה ולכן גם הושקעו תקציבים גדולים.
שמעון סולומון: לכן אחוז הזכאים לבגרות עלה מ-7% ב-1994 – אני מדבר על ממוצע ארצי, לא פרויקט כזה או אחר.
שמעון סולומון: הממוצע הארצי היה 7% ב-1994, ב-2001–2002–2003, אני לא זוכר בדיוק, הגענו ל-32%, והיום זה סביב המספר הזה.
שמעון סולומון: כשבודקים מה ההשקעה - GA מגיעים בנובמבר ואני חושב שאפגוש אותם, אני חושב שצריך קשר ישיר אתם ולעשות מאמץ לפגוש אותם באופן ישיר - אין קורלציה בין ההשקעה התקציבית לבין התוצאה.
שמעון סולומון: היה מצופה שבשנים 2001–2003, כשהתווספו המון תקציבים והמון פרויקטים, שהתוצאה תהיה בהתאם.
שמעון סולומון: מה שקרה זה שהיו השקעות תקציביות גדולות מאוד, אבל השינוי – למשל, בגרות – מבחינת מספרים, הוא לא כמו שמצופה.
שמעון סולומון: אתמול חזרתי מרואנדה.
שמעון סולומון: יש לנו שם כפר נוער.
שמעון סולומון: בגלל שיש לי יכולת להחליט דברים מסוימים, אמרתי שהמדד שלנו הוא לא כמו תושבים אחרים כי ההשקעה הכספית שלנו פר בן-אדם היא הרבה יותר גדולה.
שמעון סולומון: לכן, אם אחוז הזכאות לבגרות בכפר הזה היא 40% ואצלנו 70% אז זה כישלון אצלנו, מפני שההשקעה היא גדולה מאוד.
שמעון סולומון: לכן הגיע הזמן שנבדוק פר ההשקעה, פר התקציבים, כולל חיצוניים ופנימיים, ואני מקווה מאוד שנשמע ואחר כך גם ניכנס להצעות מעשיות.
עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון, אתה רוצה לומר משפט פתיחה?
עמרם מצנע: לא חייב.
שמעון אוחיון: באמת לא חייב.
שמעון אוחיון: אני רוצה לשמוע.
עמרם מצנע: גברת מיכל כהן, בבקשה.
<מיכל כהן: שלום לכולם.
<מיכל כהן: בגדול, אני חושבת שאני מסכימה אתך, שאנחנו משקיעים הרבה מאוד תקציבים ומשאבים.
<מיכל כהן: אתם יודעים, נורא נוח לדבר על מבחני הבגרות, אבל אני רוצה לראות שמתחילים בשיפור כבר בגיל היסודי כי אני חושבת שזה הבסיס.
<מיכל כהן: אם נשקיע נכון בגילאים הצעירים, אם נשקיע נכון בגיל היסודי, הבגרות תהיה התוצר של ההשקעה.
<מיכל כהן: אני חושבת שהתחלנו כיוון של שיפור בהישגים של הילדים ובצמצום פערים, אבל הדרך עוד ארוכה.
<מיכל כהן: בכלל, השאלה המאוד גדולה כששואלים בנושא של השקעות וצמצום פערים, מה תהיה נקודת הפרטו.
<מיכל כהן: זאת אומרת, איפה המקום שבו נשקיע הכי מעט ונצליח להשיג הכי הרבה.
<מיכל כהן: מה שקורה היום, אנחנו משקיעים בתפזורת מאוד גדולה, בהרבה מאוד פרויקטים, וביחס להשקעה השיפור הוא לא מאוד גדול.
<מיכל כהן: ואני מסכימה אתך.
<מיכל כהן: מאיה ישר מנידה את הראש, כי יש שיפור.
<מיכל כהן: זה נכון, צריך להוקיר אותו וצריך לראות אותו.
<מיכל כהן: בית-ספר כמו רש"י הוא דוגמה להצלחה שאומרת שבהשקעה ומנהיגות נכונה אפשר וצריך להמשיך את הכיוון הזה.
<מיכל כהן: אני יושבת עם לא מעט מהיושבים פה סביב השולחן, ואני חושבת שזו משימה של כולנו לחפש את הנקודות שבהן נשקיע יותר ונשיג יותר.
<מיכל כהן: מאיה, בבקשה.
<מאיה שריר: אתן תמונה כללית על תלמידים עולים מאתיופיה ויוצאי אתיופיה במערכת החינוך.
<מאיה שריר: זה חזון אגף קליטת תלמידים עולים, שהעולים מאתיופיה הם חלק ממנו, כמובן.
<מאיה שריר: (הצגת מצגת) אנחנו מתייחסים במצגת הזאת ליעד עבודה מספר 6 שהוא "שיפור קליטתם והשתלבותם של יוצאי אתיופיה במערכת החינוך".
<מאיה שריר: כדי לתת פרופורציות ומידע כללי, אנחנו מדברים על 14,000 עולים, מתוך כ-100,000 עולים שלומדים במערכת החינוך, ועוד 30,000 ילידי הארץ.
<מאיה שריר: בסך הכול יש לנו 44,000 תלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך, כאשר העולים החדשים נמצאים רובם בחינוך הממלכתי-דתי וילידי הארץ ממוצא אתיופי נמצאים רובם בחינוך הממלכתי, כך שאם מסתכלים על שתי האוכלוסיות יחד המספר כבר מאוד קרוב.
<מאיה שריר: יש לנו את אותו שקף בעמודות.
<מאיה שריר: אני צריכים לזכור שבאופן רשמי העלייה מאתיופיה הסתימה ומעכשיו יהיו יותר ויותר ילידי הארץ ופחות ופחות עולים.
עמרם מצנע: זה נתון מעניין, שילדים עולים הם בחינוך הממלכתי-דתי.
<מאיה שריר: הם מחויבים.
<מאיה שריר: לא בגלל משרד החינוך.
עמרם מצנע: וחלק גדול מהם מצביע אחר כך ברגליים.
<מאיה שריר: לפי מחוזות משרד החינוך:
<מאיה שריר: במחוז מרכז יש הכי הרבה תלמידים ממוצא אתיופי ואילו העולים הם במחוז תל-אביב.
<מאיה שריר: יש איזושהי פריסה.
<מאיה שריר: בעמודות רואים את זה באופן יותר ברור.
<מאיה שריר: ב-20 יישובים לומדים 30,000 תלמידים ממוצא אתיופי, מתוך 44,000 תלמידים ממוצא אתיופי.
<מאיה שריר: יש עוד 39 יישובים שבהם כ-10,000 תלמידים והשאר מפוזרים ב-311 יישובים, פיזור נרחב מאוד במערכת.
<מיכל כהן: מה שאומר שאנחנו צריכים להעלות על נס את 20 היישובים ששם המאסה הקריטית של 30,000 תלמידים, ולראות שם – אם אנחנו מתחברים למה שנאמר פה – שאנחנו עושים תוכנית הוליסטית שמייצרת את האפקט בתוך היישוב ומייצרת להם סביבה שהיא יותר משעות כאלה ואחרות בתוך המערכת.
שמעון סולומון: כ-70% מכלל התושבים יוצאי אתיופיה מרוכזים ב-17 ערים.
<מאיה שריר: בטבלה רואים את 20 היישובים שבהם לומדים רוב יוצאי אתיופיה – 30,000 תלמידים.
<מאיה שריר: חלקם בתוכנית החומש של יוצאי אתיופיה שמסתיימת השנה, אחרים מכוסים על-ידי תוכניות אחרות שלנו בשיתוף עם הפרויקט הלאומי האתיופי ותוכנית pact עם ג'וינט ישראל.
<מאיה שריר: אנחנו מכינים בימים אלה תוכנית חדשה, הוליסטית יישובית, שנותנת מענה מגיל לידה ועד הצבא על כל היבטי החיים – גם ההיבט הלימודי, גם החברתי, גם הרגשי, גם עבודה עם ההורים, שהיא היבט מאוד חשוב.
שמעון אוחיון: האם יש לכם חלוקה של ערים מרכזיות חזקות בין ממ"ד לבין כללי?
שמעון אוחיון: הייתי רוצה לראות האם בערים החזקות, שם בעיקר קלטו את ילדי העולים ושם המספרים בולטים ושם באמת בא ההבדל, או שמדובר רק בפריפריה.
שמעון אוחיון: כלומר, הילדים שעברו לבית-ספר ממלכתי רגיל, וזה במספרים גדולים, באים לידי ביטוי בעיקר בפריפריה ולא בערים החזקות במרכז.
שמעון אוחיון: האם זה נכון?
<מאיה שריר: לא, הפרישה היא ארצית.
שמעון אוחיון: כי אני רואה בטבלה שבוודאי אין שוויון בנטל הקליטה.
שמעון סולומון: זה לא נטל.
שמעון סולומון: זו מילה שצריך לתקן.
שמעון אוחיון: אני מסכים אתך.
שמעון אוחיון: עזוב את המילה.
שמעון אוחיון: בסדר, אתגר הקליטה.
שמעון אוחיון: אני יכול לחפש גם מילים יפות יותר, ואנחנו יודעים את המציאות.
שמעון אוחיון: אני מסכים אתך בעניין הזה, כי היינו עדים לכל הוויכוחים שהיו בערים והרבה פעמים אני מסתכל מי לקח על עצמו, מי העיר שהיתה שותפה באתגר של הקליטה ולקחה חלק או עמדה בצד וסיפקה לנו ביקורת.
עמרם מצנע: דרך אגב, זו תוצאה של מדיניות ששלחה את מרב העולים ליישובים חלשים.
עמרם מצנע: כי היו שם מספיק דירות - - -
שמעון אוחיון: ראשון לציון קלטה, והרצליה ורעננה לא קלטו.
שמעון אוחיון: ראשון לציון היא עיר חזקה, מבוססת, והרצליה ורעננה לא קלטו.
שמעון אוחיון: חשוב שנדע, נשים את הדברים על השולחן.
<מאיה שריר: ומשרד החינוך מחויב לתת את המענה בהתאם למקום המגורים, וזו באמת משימה שהיא לא על שולחננו.
<מאיה שריר: אז הנה היישובים גם בפריסה של עוגה במצגת.
<מאיה שריר: אנחנו רואים את 20 היישובים ועוד 31% מהתלמידים יוצאי אתיופיה שמפוזרים ב-346 יישובים.
<מאיה שריר: בחלוקה של שכבות הגיל יש לנו ממוצע של כ-3,000 תלמידים ממוצא אתיופי בכל שכבת גיל.
<מאיה שריר: עכשיו אנחנו מתייחסים לגיל הרך, מגיל 3 ועד גן חובה.
<מאיה שריר: אנחנו רואים שגם כאן יש פיזור.
<מאיה שריר: רק ב-210 גני ילדים יש מעל 30% יוצאי אתיופיה, ורובם מפוזרים.
עמרם מצנע: את אומרת שמעל 30% מפוזרים ב-210 גנים.
עמרם מצנע: כמה גנים יש לכל הילדים?
<מאיה שריר: אתה רואה שפחות מ-10% יש 11,000 גנים.
עמרם מצנע: אבל בכמה גנים בפועל, מתוך 210 הגנים, אלה גני ילדים שיש שבהם רק ילדים אתיופים?
<מאיה שריר: רק במקומות שליד מרכזי קליטה, וגם שם כבר לא.
<מאיה שריר: אנחנו מסיעים אפילו ילדים במרכזי קליטה, כמו איבים החדש.
<מאיה שריר: הם מוסעים, וגם שם אין ריכוז גבוה.
<זיוה מקונן-דגו: יש יישובים שיש בהם גנים על טהרת ילדי אתיופיה.
<מאיה שריר: זה נכון - - -
עמרם מצנע: אני שואל כמה.
עמרם מצנע: בסוף אנחנו עוסקים פה בסטטיסטיקות, במספרים.
<מאיה שריר: יש לזה יתרונות ויש חסרונות.
<מאיה שריר: ילדים בגיל הרך, שאמורים לשחק בשעות אחר הצהריים עם החברים שלהם ושההורים גם אמורים להגיע לגן, אז אנחנו יודעים שבמקומות שהסענו ילדים הילד לפעמים מפספס את ההסעה בבוקר, מאחר בכמה דקות ואז הוא לא בגן כל היום וגם ההורים נשארים בבית.
<מאיה שריר: כך שיש גם יתרון ללימודים בסביבת המגורים.
עמרם מצנע: כן, אבל המדיניות המוצהרת והחד-משמעית שלכם היא לא ליצור - - -
<מאיה שריר: זו היתה מדיניות של השר הקודם - - -
<מיכל כהן: אנחנו מדברים על עשיית אינטגרציה וכמה שפחות הומוגניות, זה בוודאי.
<מיכל כהן: יחד עם זאת, עולה שאלה.
<מיכל כהן: ניקח את "רש"י" כמשל - במקום שיש הצלחה ויש חינוך במיטבו, האם העיקרון של פיצול בכל מקרה הוא נכון?
<מיכל כהן: ולכן אנחנו אומרים שמלכתחילה המוטיבציה היא לייצר אינטגרציה ולא הומוגניות.
<מיכל כהן: ילדים רכים, בגיל הרך, זו שאלה מאוד גדולה האם המחיר שהם ישלמו בהסעות, בחוסר החיבור לקהילה, בחוסר יכולת ליצור קשרים חברתיים אחר הצהריים, האם נכן בכל מחיר להסיע אותם.
<מיכל כהן: המוטיבציה היא להשקיע כך שגם גן שהוא גן הומוגני בהיבט של האוכלוסייה יהיה כזה איכותי שהם לא ירגישו את הצורך - - -
עמרם מצנע: אז מה המדיניות נכון לעכשיו?
<מיכל כהן: המדיניות היא לייצר כמה שיותר אינטגרציה, אבל לא בכל מחיר.
<מיכל כהן: לגופו של עניין, אם נראה את הנתונים נראה שהיום אנחנו מדברים על 2% בבתי-הספר ופחות מ-10% בגנים, ואני חושבת שזה משקף מדיניות של כמה שיותר אינטגרציה, אבל צריך להסתכל לגופו של עניין באוכלוסייה, ברצונות של האוכלוסייה ובמקום ובהצלחה של התהליך.
<מיכל כהן: אני חוזרת ואומרת, השקעה ממוקדת תייתר את השאלה האם לפזר.
רות קלדרון: כמה גננות אתיופיות לילדים אתיופים יש?
<מיכל כהן: אני לא יודעת את הנתון.
<מיכל כהן: את יודעת, מאיה?
<מאיה שריר: לא, אני יודעת שאנחנו מאוד מעודדים גם כניסה של מורים יוצאי אתיופיה, גם כניסה של יועצים בית-ספריים.
<מיכל כהן: אני אגיד שפחות מדי.
<מיכל כהן: אני אומרת את זה אינטואיטיבית.
רות קלדרון: זאת מדיניות שילד יראה מבוגר דומה לו ולא תמיד מבוגר שונה ממנו?
<מיכל כהן: בכלל, הנושא הזה של עידוד ושילוב של כמה שיותר בני העדה בתוך המערכת הוא חלק מהמדיניות שלנו.
<מיכל כהן: אני כבר אומרת, בלי לדעת את הנתון המספרי, שזה פחות מדי.
<מיכל כהן: צריך לתגבר את הדבר הזה.
עמרם מצנע: אני חושב שנכון היה שגננות ומורים יהיו בתפוצה רחבה בבתי-ספר, לאו דווקא לילדים אתיופים.
<מיכל כהן: גם וגם.
<מיכל כהן: אסור שזה יהיה גננת ממוצא אתיופי לילדים אתיופים אנחנו צריכים לבחון את השילוב במיטבו, שזה גם וגם – גם באוכלוסייה הכללית וגם בבני העדה.
שמעון אוחיון: אני מבין שאתם מטיילים בין הומוגניות לבין אינטגרציה, וזה באמת האתגר בעניין הזה.
שמעון אוחיון: האם יש אבחנה גילאית?
שמעון אוחיון: למשל, לשים את הדגש בגיל הרך ובבית-הספר היסודי על הומוגניות, על קבוצה כדי להשקיע בה, ובגיל ההתבגרות להשקיע יותר באינטגרציה.
שמעון אוחיון: האם יש מדיניות כזאת?
<מיכל כהן: המדיניות הכללית היא לייצר פחות ופחות קבוצות הומוגניות.
<מיכל כהן: אני חושבת שזה מסר חברתי.
<מיכל כהן: יחד עם זאת, אין פה אמת אחת, צריך לבחון את זה.
<מיכל כהן: גם כשיצרנו את הפיזור של בתי-הספר ראינו אפילו בני העדה הרימו דגל על מקומות שהם לא רצו שיהיה בהם פיזור.
<מיכל כהן: לכן לא צריך לבוא מלמעלה ולהגיד: ככה נעשה.
<מיכל כהן: צריך לעשות פה שיח ולהחליט איפה כן ואיפה לא.
<מיכל כהן: זה דבר ראשון.
<מיכל כהן: הדבר השני, השאלה המאוד גדולה, גם בנושא של מדיניות הפיזור, היא מה קורה במעבר לחטיבה.
<מיכל כהן: אם עשינו פיזור ביסודי ובמעבר לחטיבה לא קיבלו את הילדים לבתי-הספר הטובים יותר, יצרו שם מעבר קשה יותר והחזירו אותם עוד פעם למצב של הומוגניות - אז לא עשינו שום דבר.
<מיכל כהן: ולכן, מכיוון שהיום אנחנו נמצאים במצב טוב, שבסך הכול 2% מבתי-הספר הם בתי-ספר הומוגניים, זו ההזדמנות לבחון איפה כן, איפה לא, ומה עוד צריך לעשות ביסודי על מנת שנטייב את החינוך ובכלל תתייתר השאלה הזאת.
<מיכל כהן: סליחה שאני כל פעם חוזרת ל"רש"י", אני פשוט זוכרת בישיבה עם זיווה שהם כל כך נלחמו שלא נפזר את "רש"י", אז אם נצליח לייצר כך שגם במקום שבתי-הספר הם בכל זאת הומוגניים, מתוך החלטה, בית-הספר הזה יהיה דגל וחוד חנית.
עמרם מצנע: בשורה התחתונה אני מבין מהמדינות החד-משמעית שהיתה על אינטגרציה בכל מחיר, אתם מבינים שצריך להיות יותר גמישים במקומות שבהם יש הצלחה, שיש רצון של התושבים, וזה הדבר הנכון לעשות.
רות קלדרון: אני רוצה לחדד את העניין של החשש שלי - הסכנה מכור היתוך.
רות קלדרון: מצד אחד, אנחנו רוצים שהילדים ייכנסו לחברה כמו כולם.
רות קלדרון: מצד שני, יש כאן תרבות מופלאה שאנחנו עלולים לאבד אותה, שהילדים יאבדו אותה ולא ידעו אמהרית ולא יכבדו.
רות קלדרון: איך פותרים את זה בחינוך הטרוגני?
<מאיה שריר: חוץ מההיבט הלימודי, של סיוע ליוצאי אתיופיה, אנחנו עובדים גם עם החברה הקולטת.
<מאיה שריר: זה חידוש השנה, בעקבות תוכנית חדשה של המשרד, שלא התפרסמה עדיין.
<מאיה שריר: הולכים להוציא חידון ארצי על תרבות יהודי אתיופיה ולהתייחס הרבה יותר לחברה הקולטת, כי אי-אפשר לעבוד רק עם אלה שנקלטים.
עמרם מצנע: נדון בו.
רות קלדרון: למשל, חג הסיגד.
רות קלדרון: שייכנס לחגי בית-הספר מגני הילדים.
<מאיה שריר: הוא נחוג במערכת.
עמרם מצנע: מאיה, תמשיכי.
<מאיה שריר: בתי-ספר יסודיים – גם כאן התמונה כאן היא רובה של פיזור.
<מאיה שריר: מעטים בתי-הספר שנשארו ובהם רוב.
<מאיה שריר: יש לנו דוגמאות לבתי-ספר מצליחים.
<מאיה שריר: בשבוע שעבר היינו בביקור ברחובות, בבית-ספר שבעבר נסגר ונפתח עוד פעם.
<מאיה שריר: יש שם אחוז גבוה של יוצאי אתיופיה, מאוד מצליח, התושבים האחרים מבקשים להיכנס וללמוד.
<קריאה: מאוד מצליח?
<מאיה שריר: גם בחטיבות הביניים התמונה דומה – רק 17 חטיבות ביניים בהן לומדים 30% יוצאי אתיופיה, היתר בפיזור.
<מאיה שריר: כך גם בחטיבות העליונות.
<מאיה שריר: התוכניות שלנו נחלקות חלקן לתלמידים עולים שנולדו באתיופיה - הם מקבלים עדיפות מעבר לתוכניות של כלל הילדים.
<מאיה שריר: כמובן שהמטרה הראשונה היא הוראת עברית כשפה שניה, כי זה הכלי הראשון לתקשורת חברתית, לאפשרות למידה.
<מאיה שריר: מעבר לזה, השלמת פערים בכל מקצועות הלימוד.
<מאיה שריר: זה לא רק עבור העולים מאתיופיה, זה גם עבור העולים שהגיעו מארצות-הברית, צרפת או כל מדינה אחרת, שחייבים להשלים פערים במקצועות הלימוד.
<מאיה שריר: מעבר לזה, התאמות בבחינות בגרות ומגשרים דוברי אמהרית.
עמרם מצנע: בנושא מגשרים דוברי אמהרית, זה מזכיר לי את הסוגיה של מרכז ההיגוי.
<מיכל כהן: הארכנו את המכרז.
עמרם מצנע: עודכנתי על-ידי שר החינוך שהמכרז הוקפא לשנה הבאה.
<מיכל כהן: אעדכן.
<מיכל כהן: מרכז ההיגוי הגיש תוכנית עבודה עד אוגוסט שנה זו, וימשיך להפעיל את התוכנית עד סוף אוגוסט 2014.
<מיכל כהן: זאת אומרת, שנת הלימודים הזו, עד סוף אוגוסט.
<מיכל כהן: נמצא פה איתן מורן, מנכ"ל האגודה, ובתיאום אתו עשינו תוכנית למהלך שנת הלימודי הזו.
<מיכל כהן: כרגע יש לנו את האישור על פברואר ואנחנו מחכים לאישור החשבת הכללית להארכה עד אוגוסט.
עמרם מצנע: והמגשרים עצמם עובדים בשטח או שמחכים לאיזשהו - - -?
<מיכל כהן: עובדים, עובדים.
<מיכל כהן: במקביל, מה ששאלת לגבי המכרז, הארכנו את הגשת ההצעות למכרז שתוקן – היום שמעתי שלא תוקן הכול - עד סוף נובמבר.
<מיכל כהן: כלומר, הגופים יכולים להציע הצעות ועד סוף נובמבר נקבל החלטה אם אנחנו הולכים למכרז חדש או פועלים בדרך אחרת בנושא הזה.
<מיכל כהן: יש כל מיני מחשבות, להכניס חלק מהעבודה פנימה לתוך המשרד.
<מיכל כהן: אנחנו בוחנים את זה.
שמעון סולומון: אם כבר מזכירים, אז גילוי נאות - אני אחד המקימים של מרכז ההיגוי.
שמעון סולומון: דיברתי על זה עם השר לפני שבועיים.
שמעון סולומון: לפעמים צריך לבדוק מה מצליח ומה לא מצליח במקום להתחיל כל פעם מחדש.
שמעון סולומון: יש ניסיון שנצבר, שמוכיח את עצמו בשטח.
שמעון סולומון: דרך אגב, באתר עדיין מופיע התאריך של המכרז.
שמעון סולומון: אני מאוד שמח שמאריכים ובתקופה הזו באמת לבדוק.
שמעון סולומון: יש פה ניסיון שנצבר שאין לו תחליף, למשל, כשאנחנו מדברים על דמויות, כמו שחברתי, חברת הכנסת קלדרון ציינה.
שמעון סולומון: צריך לבדוק טוב בשנה הזו.
שמעון סולומון: ובמקום בכל פעם להחזיק אותם – מכרז או לא מכרז, ואנשים עסוקים בשאלה אם הם ממשיכים או לא - לעשות איזשהו דיון.