GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חנה שדמי: שפ"י מיוצג היום ועובד באופן פעיל בהרבה תכניות לאומיות.
<חנה שדמי: התכנית 360, תכנית לילדים ונוער בסיכון; עיר ללא אלימות, הנושא של מניעת אובדנות, שהיום הזה הוא יום בנושא הזה.
<חנה שדמי: תכנית של צריכת אלכוהול, תכנית חוסן לאומי.
<חנה שדמי: בכל התכניות האלה אנחנו שותפים פעילים.
<חנה שדמי: כוח אדם – כ-7,300 אנשי מקצוע, 2,600 פסיכולוגים, 4,700 יועצים, כ-500 - - -
עמרם מצנע: זו המצבה או שזה התקנים?
<חנה שדמי: זו מצבת כוח אדם.
<חנה שדמי: גם כשאני אומרת שיש יועץ, הוא לא במשרה מלאה, או כשאני אומרת פסיכולוג, לא תמיד הוא במשרה מלאה, אבל זה מצבת כוח האדם.
<חנה שדמי: יש פה 500 ימי הדרכה, שזה בליווי כל הנושאים שאנחנו רואים פה: נושא התנהגויות הסיכון, שאנחנו נמצאים שם במערכת בכל המגזרים.
<חנה שדמי: אני רוצה להדגיש את זה – בכל המגזרים.
<חנה שדמי: פרישה של הייעוץ החינוכי – אני לא נכנסת עכשיו למספרים, אבל רק אפשר לראות שאנחנו ב-100% תקינה בעל יסודי.
<חנה שדמי: המקום היחיד שהייעוץ הוא מתוקנן.
<חנה שדמי: אנחנו נמצאים ב-90% בחטיבות, 80% ביסודי.
<חנה שדמי: אני רוצה לציין שזה ללא תקנון.
<חנה שדמי: אין תקנון של הייעוץ, אלא השעות האלה מוקצות דרך שעות של בית הספר, אבל תקינה נמצאת היום רק בעל היסודי, שזאת אחת הבעיות שבאמת אנחנו מתמודדים איתן.
עמרם מצנע: זאת אומרת בית ספר יסודי שלא מקצה מהשעות, אז אין לו?
<חנה שדמי: אז אין לו, בדיוק.
<חנה שדמי: ובגני ילדים, יש היום את דו"ח מבקר המדינה לנושא הזה.
<חנה שדמי: בגני ילדים אנחנו עובדים בצורה אחרת, זה מול כל מפקח יש יועץ שעובד עם 100-120 גנים.
<חנה שדמי: אבל כדאי לראות שאנחנו נמצאים בכל המגזרים, אנחנו נמצאים גם בחברה החרדית, גם במגזר הערבי, גם הבדואי, גם הדרוזי.
עמרם מצנע: אבל למה אין תקינה?
עמרם מצנע: זאת אומרת הרי זה לא חקיקה, זה עניין שלכם.
<חנה שדמי: אתה שואל, אז אני אענה לך, זה למעלה מ-30 שנה אנחנו מביאים את זה לדיונים.
<חנה שדמי: זה פשוט תקציב.
<חנה שדמי: תמיד יש נושאים אחרים, כנראה, שיותר בוערים ובערך לתקנן את הייעוץ, זה דורש איזה 350 מיליון.
<חנה שדמי: זה התקנון.
עמרם מצנע: אז אפשר לצלם מחר.
עמרם מצנע: להגיד שבכל בית ספר, אפילו מורידים לו יחסית אחוז מסוים של שעות - - -
<חנה שדמי: אנחנו כל הזמן, זה נמצא על סדר היום של שולחן העבודה שלנו ושל מנכ"לית המשרד.
עמרם מצנע: לא, יש פה איזו בעיה אידיאולוגית או שרק תקציבית?
<חנה שדמי: לא, אין בעיה אידיאולוגית בכלל, ואני רק יכולה להראות שמה שקרה בשנים האחרונות, פעם למשל היסודי היו 50% תקינה.
<חנה שדמי: מה שאני יכולה להראות היום, שכמעט אין בית ספר שאין בו יועץ.
<חנה שדמי: זאת אומרת האחוזים של היועצים הם גבוהים מפני שהצורך הוא ברור.
<חנה שדמי: הבעיה היא מספר השעות.
<חנה שדמי: אבל גם עדיין, עם בית ספר שיש לו 10 שעות ייעוץ, זה לא נותן את המענה המקסימאלי.
עמרם מצנע: לא, הבעיה היא שבית ספר צריך לעשות פול עם בתי ספר אחרים, כדי שיהיה לו יועץ בתקן, או שלוקחים מורה שנותנים לו חלק מהשעות.
<חנה שדמי: לא, אז קודם כל היועצים חייבים לעבוד גם בהוראה.
<חנה שדמי: זה מורה-יועץ, הוא חייב שיהיו לו לפחות 6 שעות הוראה.
<חנה שדמי: הרפורמות קצת עזרו, כי הם הגדילו את מספר השעות, אז זה עזר, כי השעות הפרטניות עוברות לשעות הייעוץ.
<חנה שדמי: אז זה קצת עזר ברפורמות, ואנחנו מקווים שבאופן הדרגתי גם יתקננו את הייעוץ מהחטיבה, קדם יסודי ויסודי.
<חנה שדמי: אתה יכול לראות את זה כאן, אנחנו מדברים היום על בממוצע 65% תקינה בשירותים הפסיכולוגיים.
<חנה שדמי: אפשר להיכנס לבחון את זה על כל מחוז ובאזורים שונים.
<חנה שדמי: אני רוצה לומר כמה דברים כלליים, אחר כך נחזור לשקף הזה.
<חנה שדמי: קודם כל, השירות הפסיכולוגי, מה שציינתי קודם, הוא פועל ברשויות, אבל הפיקוח המקצועי עליו נמצא במשרד החינוך.
<חנה שדמי: חוה פרידמן, מנהלת האגף לפסיכולוגיה, מנהלת דרך פסיכולוגים מחוזיים את העבודה עם כלל השפ"חים.
<חנה שדמי: המשרד מתקצב כ-68% מהתקן, הרשות כ-32% מהתקן.
<חנה שדמי: אמרתי, אחוז הכיסוי הארצי הממוצע - - -
עמרם מצנע: זה זהה לכל הרשויות, ה-68% - 32%?
<חנה שדמי: זה זהה לכל הרשויות, כן.
<חנה שדמי: מה שחשוב להזכיר, קודם כל אמרתי, אנחנו גדלנו באחוז הכיסוי, מפני שכבר מזה שלוש שנים ואולי יותר, משרד החינוך מקצה כל שנה 100 תקנים נוספים של פסיכולוגים.
<חנה שדמי: 100 התקנים האלה, כל פעם מוצבים במקומות שאחוז הכיסוי בהם נמוך.
<חנה שדמי: אני רוצה להגיד שביישובי העימות, אנחנו הקצנו תקנים, כך שהם נמצאים היום על 100 ו-120% תקינה.
<חנה שדמי: ביישובים כמו שדרות למשל, היה על 120% תקינה עד המשבר.
חנין זועבי: כמה מה-2,600 יש ביישובים הערביים, בבתי הספר הערביים של פסיכולוגיה חינוכית?
חנין זועבי: יש לכם מספרים, אבל אני לא מוצאת.
<חנה שדמי: את יכולה לראות במגזר הערבי.
<חוה פרידמן: מה את שואלת?
חנין זועבי: כמה מהתקנים של 2,600 פסיכולוגים חינוכיים יש בבתי ספר ערביים?
<חוה פרידמן: את שואלת ארצית?
<חוה פרידמן: קודם כל אני מפרידה את הערבי, בדואי ודרוזי.
חנין זועבי: לא, כולם ביחד, המגזר הערבי.
<חוה פרידמן: כולם ביחד זה בערך 290 תקנים.
חנין זועבי: זאת אומרת 1%.
<חוה פרידמן: לא, לא.
<חוה פרידמן: אני מדברת על תקנים, לא פסיכולוגים.
<חוה פרידמן: הנתון שאני אומרת הוא תקנים מתוך 1,700.
חנין זועבי: מתוך 1,700 יש לך 290?
<חוה פרידמן: כשאני אגיד לך עוד נתון, אם את עוברת לדיון על המגזר הערבי, אז השאלה היא על מה דנים.
חנין זועבי: נתונים, ברשותך.
<חוה פרידמן: בשמחה.
<חוה פרידמן: אז אני אגיד נתונים נוספים על המגזר הערבי.
<חוה פרידמן: אם אנחנו משווים את שנת 2013 לשנת 2011, אז בכל אחת מהמגזרים, בערבי, בדואי, דרוזי בנפרד וביחד, אחוז הכיסוי עלה, בעוד שבמגזר היהודי אחוז הכיסוי ירד.
עמרם מצנע: כשאת אומרת אחוז כיסוי, את מתכוונת לאחוז האיוש מתוך התקן?
<חוה פרידמן: אני אסביר מה זה אחוז סיכוי.
<חוה פרידמן: משרד החינוך פרסם לפני שנים, וזה פורסם מחדש בחוזר המנכ"ל של הפעלת השירות הפסיכולוגי, או מה שאנחנו קוראים מתווה השירות הפסיכולוגי חינוכי.
<חוה פרידמן: משרד החינוך פרסם מפתח תקינה.
<חוה פרידמן: מפתח התקינה עומד על משרת פסיכולוג לכל 1,000 ילדים בחינוך הרגיל מ-ב' עד י"ב.
<חוה פרידמן: משרת פסיכולוג לכל 500 ילד בגן – א', ומשרת פסיכולוג לכל 300 ילדים בחינוך המיוחד, על כל רצף הגיל.
<חוה פרידמן: לאור המפתח הזה, אנחנו בעצם מחשבים את אחוז הכיסוי.
<חוה פרידמן: אחוז הכיסוי הוא מספר משרות הפסיכולוגים, פר מספר הילדים שיש באותה רשות.
<חוה פרידמן: לפי זה אנחנו יודעים את אחוז הכיסוי בחינוך הרגיל, המיוחד, ובכל רצף הגיל.
<חוה פרידמן: לפי זה אנחנו מחשבים את אחוז הכיסוי לרשות, לא פר בית ספר.
<חוה פרידמן: אנחנו עובדים מול רשויות, פר רשות ופר מגזר.
<חוה פרידמן: על פי החישוב הזה, בממוצע ארצי אנחנו נמצאים ב-65% כיסוי, כאשר בכל הקצאה של תקנים מופיע פה שיש הבטחה של האוצר להקצאה של 100 תקנים מדי שנה.
<חוה פרידמן: אנחנו מקצים את התקנים ברגע שהם מגיעים אלינו כתקציב, אנחנו מקצים אותם למי שנמצא באחוז כיסוי נמוך.
עמרם מצנע: אני לא כל כך מבין.
עמרם מצנע: יש תקן שאני מבין שהוא על פי מפתח, 1 ל-1,000 או 1 ל-500, 1 ל-300, מה שפרטת.
עמרם מצנע: זה התקן, לצורך העניין.
עמרם מצנע: מה שאת אומרת שאתם לא מקבלים כיסוי תקציבי למלוא התקן, אלא כל שנה מתחשבנים איתכם?
<חוה פרידמן: לא.
<חוה פרידמן: ב-2008 ביקורת מדינה.
<חוה פרידמן: עד2008 קיבלנו מדי פעם הקצאה לגידול, זאת אומרת מדי שינוי הגדלה ביחס לגידול הטבעי.
עמרם מצנע: זאת אומרת לפי המספרים.
עמרם מצנע: אם יישוב קפץ מ-1,000 ל-2,000 אז - - -
<חוה פרידמן: היא לא הייתה ביחס למספרים, אני גם אסביר למה.
<חוה פרידמן: משום שגם אם היום נקבל 500 תקנים, אין פסיכולוגים, אין מספיק מחלקות לפסיכולוגיה, גם לא ב - - -
עמרם מצנע: אין מספיק פסיכולוגים.
<חוה פרידמן: אין מספיק פסיכולוגים.
<חוה פרידמן: זאת אומרת החישוב של ה-100 תקנים, הוא בעצם בעקבות ביקורת מדינה, זה מכסה קבועה.
<חוה פרידמן: זאת אומרת משנת 2008 המכסה היא קבועה.
<חנה שדמי: שכוללת את הגידול הטבעי.
<חוה פרידמן: מה שלא היה קודם.
<חוה פרידמן: לפני שנת 2008 המכסה שהוקצתה לא הייתה קבועה.
<חוה פרידמן: מרגע שהמכסה היא קבועה, היא תואמת את ההערכה של כמה פסיכולוגים בעצם יוצאים מסיום M.A בפסיכולוגיה באוניברסיטאות, אל השדה.
<חוה פרידמן: וגם אם נקבל פי שניים מזה, אנחנו לא נוכל-, אין פסיכולוגים שיאישו את זה.
חנין זועבי: כלומר, 1,700 התקנים מאוישים?
<חוה פרידמן: כן, כן.
חנין זועבי: יש לכם בעיה עם הבוגרים מחו"ל, פסיכולוגים ערבים מירדן, נכון?
<חוה פרידמן: נכון.
חנין זועבי: ואתם לא עושים ביקורת על הנושא הזה?
חנין זועבי: הפסיכולוגים שמסיימים בירדן ובחו"ל, שלא כל כך מוכשרים, מה אתם עושים עם הבעיה הזאת?
חנין זועבי: כי אני שמעתי שמהרבה מאד, מעשרות מורות והורים, שיש בעיה עם הפסיכולוגים.
חנין זועבי: עם הרמה של הפסיכולוגים.
<חוה פרידמן: כן, בעיה קשה.
<חוה פרידמן: הבעיה שאת מעלה מבחינתנו היא בעיה קשה.
<חוה פרידמן: אני חייבת להגיד, אפילו קצת להקצין את מה שאת אומרת.
<חוה פרידמן: שפ"י, משרד החינוך, משקיע משאבים מאד גדולים בחיזוק הלמידה, נקרא לזה כך, או השתלמויות של פסיכולוגים, שלא מגיעים למשל ממגמה חינוכית או לא עשו פרקטיקה חינוכית, או הגיעו מחו"ל.
חנין זועבי: למשל לא מזמן הם סגרו את המגמה של הפסיכולוגיה פה, באוניברסיטת חיפה, נכון?
חנין זועבי: הפסיכולוגיה לערבים, כאשר יש צורך ויש בעיה עם אלה שמסיימים בחו"ל, והם סגרו את המגמה באוניברסיטת חיפה, של פסיכולוגיה שהייתה מותאמת רק לערבים, נכון?
<חוה פרידמן: בואי נוסיף לזה את אוניברסיטת בן גוריון, שרצו לפתוח מגמה ייעודית של פסיכולוגים מהמגזר הערבי - - -
חנין זועבי: אז מה עשיתם כשסגרו בחיפה?
חנין זועבי: כי אנחנו ניסינו להתערב, חברי הכנסת, ולא הצלחנו גם.
<חוה פרידמן: אחת הבעיות המרכזיות שיש לנו, בארץ, שמרגע שמישהו מגיע מכל מקום בעולם, עם תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה, כשהתואר שלו הוא מאוניברסיטה שמוכרת על ידי משרד הבריאות, האנשים יכולים להירשם בפנקס הפסיכולוגים של משרד הבריאות.
<חוה פרידמן: זאת אומרת זה שלב שלנו אין שליטה עליו.
<חוה פרידמן: משרד הבריאות רושם את הבוגרים האלה, של מגמות שונות בעולם, וירדן זה קול צעקה שכמובן הגיע אלינו, כי אנחנו מתמודדים עם זה ביום יום.
<חוה פרידמן: האנשים האלה נרשמים בפנקס הפסיכולוגים של משרד הבריאות, עוברים מכרז על ידי הרשויות ונכנסים לעבוד בתוך מערכת החינוך, כשבעצם הם לא ראויים להתחיל לעבוד כפסיכולוגיים.
<חוה פרידמן: זאת בעיה.
עמרם מצנע: אוקיי, בואו, אני רוצה להתקדם.
עמרם מצנע: אפשר אחר כך להרחיב בזה, ככל שיישאר זמן, כי זו אחת הבעיות הקיימות.
עמרם מצנע: אני מודה שאני הבנתי מה התכוונתם, אבל לא כל כך ברור לי למה המבנה הזה.
עמרם מצנע: תקן זה תקן, ואחר כך צריך לעשות מאמצים להשלים אותו.
עמרם מצנע: אבל בואו נתקדם.
עמרם מצנע: אני רוצה לשמוע את השטח קצת, כי הרי אתם יודעים שגם יש תנועת פסיכולוגים בין הרשויות ובין היחידות, באופן, הייתי אומר, איזו מן תחרות שלפעמים היא פרועה בשוק הזה, אם לקרוא לזה שוק.
עמרם מצנע: אנחנו יודעים הרי שרשויות, כדי להחזיק פסיכולוגים טובים, גם משלמים יותר כסף מהמאה אחוז של המצטבר של 68 ו-32.
עמרם מצנע: ומאחר שחלק גדול מהפסיכולוגים גם לא עובדים במשרה מלאה אלא במשרה חלקית, אז זה גם כן חלק מהבעיה והעניין.
עמרם מצנע: וכמובן, רשויות שלא משלמות.
עמרם מצנע: אבל בואו נשמע קצת מהשטח.
עמרם מצנע: אתה רוצה להתחיל, או שנתחיל עם סיפור שדרות?
<אילן וירצברגר: התמודדנו ביחד בירוחם סביב הנושא, כי היית ראש העיר שם.
<אילן וירצברגר: אנחנו באופן עקרוני, האחריות על ניהול השירות הפסיכולוגי ברמה המנהלתית זה של הרשות המקומית, כאשר הפיקוח המקצועי וההנחיות המקצועיות הן שלנו, כמשרד החינוך.
<אילן וירצברגר: שמי אילן וירצברגר, פסיכולוג מחוזי של הדרום.
<אילן וירצברגר: ספציפית מה שקרה בשדרות, על רקע מצוקה מאד קשה של הרשויות, מצוקה שהתבטאה כלפי העסקה של כלל העובדים ברשות, הייתה בעיה בעצם בתנאי ההעסקה של הפסיכולוגים, פלוס משבר אמון שהתפתח עם הרשות המקומית.
<אילן וירצברגר: היה דיון בוועדת הכנסת לפני 7 שנים, כשהשירות הפסיכולוגי בפעם הראשונה התפרק, ומאז הצלחנו, בעזרת הרבה משאבים וגם בעזרת המנהלת ולריה, שנוכחת כאן, שבעצם הקימו את השירות ביחד עם הפסיכולוגים שהיו שם, ונתנו באמת שירות מעולה ומצוין בעיר.
<אילן וירצברגר: בעקבות המשבר הכלכלי הקשה של הרשות ובעקבות תהליכים שקרו שם בכל ההיבט המינהלי, בעצם נותרו היום בשדרות שלושה פסיכולוגים.
עמרם מצנע: מתוך?
<אילן וירצברגר: מתוך 9 שהיו לפני זה, כשבעצם המעורבות שלנו בנושא של סיוע, בכל הנושא של ניהול העבודה של הפסיכולוגים, הוא מאד מוגבל כמשרד חינוך, אבל האחריות על ניהול העבודה היא בעצם של הרשות המקומית.
<אילן וירצברגר: היה שם משבר, שהתבטא בכל עובדי העירייה, אבל באופן ספציפי גם בשירות הפסיכולוגי והביא בעצם על הרקע הזה לקריסה של השירות ולעזיבה של הפסיכולוגים, שאמרו שבתנאים האלה הם לא מוכנים להמשיך לעבוד שם.
עמרם מצנע: זאת אומרת הבעיה היא שכמו שאר עובדי הרשות, הם לא קיבלו שכר.
<אילן וירצברגר: כן, והיו גם דברים ספציפיים שהתפתחו בדינאמיקה של השירות.
עמרם מצנע: אתה הלו יודע שאם אתה רוצה להכשיר פסיכולוגיים טובים וראשי יחידות, אתה צריך לשלם להם הרבה יותר ממה שבעצם המאה אחוז שמשרד החינוך עומד אחריו.
<מיכל מנקס: משרד החינוך לא עומד אחרי 100 אחוז.
עמרם מצנע: ה-100% שזה 62 ו-38.
עמרם מצנע: בסדר, אני אומר, אבל זה המאה האחוז.
<אילן וירצברגר: 68 ו-32.
עמרם מצנע: 68 ו-32.
עמרם מצנע: אתה יודע מה, תבהיר את אוזנינו, מה קרה עם מנהל השירות הפסיכולוגי בירוחם, האחרון.
עמרם מצנע: למה הוא לא נשאר?
<אילן וירצברגר: הוא נשאר, למה?
עמרם מצנע: הוא התחלף כבר איזה שלוש פעמים.
<אילן וירצברגר: אני מקווה שהגענו, בירוחם אתה מדבר?
עמרם מצנע: לא, במקרה הספציפי של ירוחם.
<אילן וירצברגר: ירוחם או שדרות?
עמרם מצנע: אני שואל אותך על ירוחם כדוגמא למקרה שבו כשלא משלמים מספיק כסף, אז בסוף לא מאיישים את המשרות.
<אילן וירצברגר: כן, אני חושב שזו לא הדוגמה של שדרות.
<אילן וירצברגר: זאת אומרת, יש הבדל בין מה היה הסכם ההעסקה של מנהל השירות, לבין מה שקורה בפועל מבחינת אופן התשלום.
<אילן וירצברגר: כי יש רשויות שיכולות.
<אילן וירצברגר: כי אני חושב שמבחינת תנאי השכר הפורמאליים שהיו בשדרות, מדינת ישראל גם הקצתה סכום נוסף בעקבות עוטף עזה לכל הפסיכולוגים.
עמרם מצנע: ליותר פסיכולוגים, או לתשלום?
<אילן וירצברגר: לא, לתשלום ספציפי.
<אילן וירצברגר: כל פסיכולוג קיבל תוספת של 2,400 שקלים לדעתי, על משרה מלאה, על עצם העבודה המיוחדת שיש באזור של עוטף עזה.
עמרם מצנע: לכל עוטף עזה, לא רק לשדרות?
<אילן וירצברגר: כן.
עמרם מצנע: וזה קיים גם היום?
<אילן וירצברגר: וזה קיים.
<אילן וירצברגר: אני אומר, מבחינת הפרויקטים ומבחינת השכר ובחינת התלוש הספציפי של פסיכולוגיים בשדרות, הם הרוויחו באופן יחסי יותר מאשר מקומות אחרים.
<אילן וירצברגר: הייתה בעיה באופן ההתנהלות הכלכלית של הרשות, איך היה מוסר התשלומים, קשיים אחרים שהיו.
<אילן וירצברגר: לעומת זאת, בירוחם הייתה שאלה שם יותר של ההגדרות הפורמאליות – מה ניתן, מה לא ניתן.
<אילן וירצברגר: אני מקווה שהיום הגענו שם לאיזה שהוא מנהל שירות שהדברים יתייצבו והגיעו להסכמה גם על מה שהוא מקבל, גם על דברים שהם זורמים, ובסך הכל אני חושב שהכיוון בירוחם הוא מאד אופטימי.
<אילן וירצברגר: גם בשדרות אנחנו נמצאים עכשיו בתהליך מול ראש העיר החדש, של בנייה מחודשת של השירות, שברור שצריך כאן גם לשקם את האמון וגם לתת עזרה נוספת, גם בהיבט המקצועי וגם בהיבטים אחרים.
עמרם מצנע: אתם במשרד החינוך מודעים לחוק שמחייב חשבון בנק נפרד לכספים שמועברים ממשרד החינוך לרשות המקומית?
<אילן וירצברגר: לא.
<אילן וירצברגר: אנחנו לא מכירים את זה, ובאף מקום אני לא יודע אם זה קיים.
<אילן וירצברגר: נכון?
עמרם מצנע: כל התשלומים המועברים על ידי המדינה לרשויות חינוך מקומיות, בחשבון בנק מיוחד שאסור לנגוע בו לשום דבר אחר.
<אילן וירצברגר: הוא מוגן.
עמרם מצנע: גם לא לעקל אותו.
עמרם מצנע: אתם לא מודעים לזה?
<קריאה: יש קבלנים אולי שמעקלים, יש להם פרצות.
עמרם מצנע: רגע, רגע, רגע, לא, אי אפשר לעקל את זה.
עמרם מצנע: יש חוק.
<זה חנה שדמי: זה כנראה עובר באותו חוק, אני לא חושבת שזה עובר בצורה אחרת.
<קריאה: אז מה עושים עם הכסף?
עמרם מצנע: אבל אם ככה, אותם פסיכולוגים בשדרות היו אמורים לקבל את השכר, אם לא את כולו, לפחות את ה-68%.
<אילן וירצברגר: אני לא יודע על הפרדה כזאת ברשויות שאנחנו בקשר איתן.
עמרם מצנע: אני אקריא לכם כמה דברים מהחוק.
עמרם מצנע: חוק זה בא להבטיח את יציבותה של מערכת החינוך בישראל, באופן שהקצבות למטרות חינוך ישמשו אך ורק את המטרות שלשמן הועברו.
עמרם מצנע: כל התשלומים.
<חנה שדמי: אבל זה עובר דרך המשרד, אז כנראה שזה עובר - - -
עמרם מצנע: דרך משרד החינוך.
עמרם מצנע: אתם מייצגים לי את משרד החינוך.
עמרם מצנע: הקצבות למטרות החינוך בחשבון בנק נפרד, המיועד רק למטרה זו.
עמרם מצנע: החשבון לא ישמש את הרשות המקומית אלא לשם קיום מטרותיו של חוק זה.
עמרם מצנע: וכאשר רשות לא מקיימת את זה, אלף מפסיקים לה את ההקצבות, ב', קונסים אותה בקנס, וג' – ממנים בעל זכות חתימה על החשבון המסוים הזה.
<חנה שדמי: וזה עדיין 68% והמשרה היא - - -
עמרם מצנע: עדיין 68%, כן.
<חנה שדמי: זה המשרד מעביר את הכסף, אז הוא כנראה מעביר את זה על פי החוק.
עמרם מצנע: כן, כן, אבל אני מצפה מכם, מי שאמון על הנושא המקצועי, שתדעו שיש לכם פה כלי בלתי רגיל כדי למנוע דברים מהסוג הזה שקורים מדי פעם.
עמרם מצנע: אנחנו מכירים את זה.
עמרם מצנע: דרך אגב, החוק הזה חוקק לא בגלל הפסיכולוגים, אלא בגלל מורי התיכון, אבל הוא חוקק והוא כולל בתוכו את כל ההקצאות, דרך אגב.
עמרם מצנע: ואני יודע שהוא לא מקוים מספיק, על זה אנחנו ננהל את החשבון עם משרד החינוך בכלל, כי זה נכון לכל הכספים שמשרד החינוך מעביר והם מסומנים, מה שנקרא ... MARK.
עמרם מצנע: רצית להוסיף משהו, מרכז השלטון המקומי.
עמרם מצנע: את מכירה את החוק הזה?
<מיכל מנקס: מכירה את החוק, מכירה את הצעת החוק שנדחתה השבוע על ידי הממשלה, הצעת החוק ל - - -
עמרם מצנע: היא לא נדחתה, אנחנו משכנו אותה לפני דחייה כדי להחזיר אותה.
<מיכל מנקס: אני שמחה.
<מיכל מנקס: כדי שתהיה רחבה יותר.
<מיכל מנקס: בכל מקרה, אני לא מדברת עיריית שדרות, אבל כן בשם הרשויות המקומיות.
<מיכל מנקס: אני רוצה קודם כל להוקיר את עבודת השפ"חים והפסיכולוגים, אני מכירה אותם מקרוב.
<מיכל מנקס: באמת עבודה שמתווה ברור, סל השירותים ברור.
<מיכל מנקס: הם יוצאים מכליהם והם מקבלים יותר ויותר עבודה מן הסתם בכל עת.
<מיכל מנקס: אבל אני מבקשת לקשור את זה לכמה נושאים שעלו כאן בוועדה הזאת ברשותך.
<מיכל מנקס: ניקח את התקצוב הדיפרנציאלי.
<מיכל מנקס: כל מדינת ישראל, בכל עיר, מקבלת את אותם 68% על כל 100% משרה מאושרת של משרד החינוך.
<מיכל מנקס: הרשות המקומית צריכה להוסיף את ה- 32%.
<מיכל מנקס: רשות מקומית, ביכולות כלכליות נמוכות, לא חשוב מאיזו סיבה, שמשרד החינוך מצא לנכון להוסיף תקנים מעבר לתקינה, וקראתי את המסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת משנת 2007, היו בשדרות 150% תקינה, משום צו השעה.
<מיכל מנקס: רשות מקומית שמעסיקה, על כל ארבעה תקנים שהיא מעסיקה, היא צריכה לממן תקן ושליש מעצמה, ואני אתן דוגמא.
<מיכל מנקס: 68% פסיכולוג, 75% סייעת פדגוגית, 70% סייעת בחינוך המיוחד, 50% מלווה בהסעות.
<מיכל מנקס: על כל 100% משרה כזו, הרשות צריכה להוסיף משרה ושליש.
<מיכל מנקס: ולכן, חוזר לסיפור התקצוב הדיפרנציאלי.
<אילן וירצברגר: כן, ברור.
<מיכל מנקס: כל הארץ 68%.
<מיכל מנקס: לשדרות, כמשל, משום שהיא נדונה היום, תוספת.
<מיכל מנקס: לו שדרות הייתה מקבלת 100% תקינה באותו חשבון בנק ייעודי ומשרד החינוך לא מעביר כספים לחשבון בנק אחר, היינו יש גם לשדרות חשבון כזה כחוק, אני מניחה שהשירות היה משגשג ופורח.
עמרם מצנע: דרך אגב, זה בסמכותו של שר החינוך, לא צריך פה שום חקיקה כדי לשנות את הפרופורציה.
עמרם מצנע: אני אגיד על זה כמובן מילה.
עמרם מצנע: אולי נשמע את מי שעמדה בראש היחידה בשדרות.
<פביאנה ולריה מטיחס: אני נכנסתי לתפקיד בינואר 2008, קצת אחרי הוועדה הקודמת, כשהיה מאד ברור שלא ניתן לאייש את המקום הזה.
<פביאנה ולריה מטיחס: מדע בדיוני לאייש, כי זה בלתי אפשרי בתנאים הקיימים, זה מה שנאמר ב-2007.
<פביאנה ולריה מטיחס: קיבלתי את המחלקה הזאת עם שתי פסיכולוגיות, משרה וחצי,למשימה מאד מאד גדולה.
<פביאנה ולריה מטיחס: אפילו הוקפאו התקנים עד שנצליח להרים את עצמנו.
<פביאנה ולריה מטיחס: נלקחה הכרה גם כמוסד מוכר להתמחות, שהייתי צריכה להתחיל מהתחלה.
<פביאנה ולריה מטיחס: התחלנו מהתחלה, עם כל התמיכה ועם כל המשאבים שגם אפשרו לנו להגיע למקום הזה.
<פביאנה ולריה מטיחס: הגענו למצב מתקן וחצי, שבעה תקנים, 121% כיסוי, ופסיכולוגים, אם דיברנו עכשיו על הרמה של הפסיכולוגים, פסיכולוגים מהטובים ביותר.
<פביאנה ולריה מטיחס: יש פה נציגות, בוגרי בן גוריון.
<פביאנה ולריה מטיחס: אני השקעתי המון, גם הבאתי סטודנטים, כי היה לי חשוב לגדל פסיכולוגים טובים.
<פביאנה ולריה מטיחס: המחיר היה להיות שלוחה של בן גוריון, לקבל סטודנטים.
<פביאנה ולריה מטיחס: הסטודנטים הגיעו ונשארו והתחנה התחילה ונתנה את כל השירות, אפילו מעל מקומות אחרים, במסגרת של גיל 3 עד גיל 18 בכל המסגרות.
<פביאנה ולריה מטיחס: בשנה האחרונה אפשר להגיד, התחיל כמו שנאמר פה, התחיל משבר אמון.
<פביאנה ולריה מטיחס: זה עבר למשבר גם של משאבים בסיסיים, ובשביל להתקיים צריך חמצן, מים, דברים בסיסים שצריכים.
<פביאנה ולריה מטיחס: גם זה נלקח, וחבל שאין נציגות מהרשות, כי אני חושבת - - -
עמרם מצנע: הם ביקשו אתמול, מאחר ושם לא התחלף ראש העיר, אז הוא דיבר איתי אתמול, ראש העיר החדש, וביקש שחרור.
<פביאנה ולריה מטיחס: אוקיי, אבל בכל זאת אני חושבת שצריך לשאול את עצמנו איך זה קורה פעמיים בשש שנים.
<פביאנה ולריה מטיחס: התשובות לא אצלי.
<פביאנה ולריה מטיחס: במקביל למשבר האמון, התחיל גם משבר כלכלי של פגיעה בשכר של העובדים ו - - -
עמרם מצנע: כשאת אומרת משבר אמון ואת מדברת על זה בנפרד ממשבר כלכלי, למה את מתכוונת?
<פביאנה ולריה מטיחס: משבר אמון זה בא לידי ביטוי - - -
עמרם מצנע: שלא נתנו לכם לעבוד?
עמרם מצנע: שלא העריכו את העבודה שעשו?
<פביאנה ולריה מטיחס: יחסי עבודה מאד מאד בעייתיים.
עמרם מצנע: אבל אתם עובדים הלו עם מנהלי בתי הספר, פחות עם הרשות.
<פביאנה ולריה מטיחס: לא, לא, עם הרשות, העבודה היא עם הרשות.
<פביאנה ולריה מטיחס: היחסים עם בתי הספר היו מצוינים והעריכו אותנו ופתחו לנו את הדלתות והשתמשו בשירותים שלנו, על הצד הטוב ביותר.
<פביאנה ולריה מטיחס: משבר ביחסים בין הרשות לבין הפסיכולוגים היה.
<פביאנה ולריה מטיחס: אני לא חושבת שצריך להיכנס לפרטים, אבל הגענו למצב של אפילו לעצור תשלומים, כי רוצים לסגור את הברז לשירות הפסיכולוגי וכך אי אפשר לעבוד, אי אפשר להתקיים.
<פביאנה ולריה מטיחס: היה איזה שהוא משבר גם סביב העניין של ההחתמה הביומטרית, ושם התערבו עוד כמה גורמים.
עמרם מצנע: החתמה ביומטרית?
<פביאנה ולריה מטיחס: היו כמה פסיכולוגיות שלא הסכימו ו - - -
<קריאה: מה, החתמת כרטיס עבודה?
<פביאנה ולריה מטיחס: כן.
מסעוד גנאים: זה כמו המורים.
<פביאנה ולריה מטיחס: ביקשו אמצעים חלופיים ואני הבנתי שלפי החוק אפשר.
<פביאנה ולריה מטיחס: בדקנו אפילו איזה אמצעים.
<פביאנה ולריה מטיחס: לא הצלחנו להגיע למצב של - - -
עמרם מצנע: הבעיה היא בגלל זה שהם - - -
<פביאנה ולריה מטיחס: לא הסכימו לתת מידע ביומטרי.
עמרם מצנע: מה זה מידע ביומטרי?
<פביאנה ולריה מטיחס: את טביעות האצבע, עובד לא חייב.
עמרם מצנע: ככרטיס עובד?
מסעוד גנאים: רגע, ככרטיס נוכחות, נכון?
מסעוד גנאים: זה במסגרת עוז לתמורה.
<אילן וירצברגר: זה לא קשור.
<אילן וירצברגר: כחלק מתהליך ההבראה של שדרות, הייתה - - -
מסעוד גנאים: אה, ללא קשר?
<אילן וירצברגר: וכחלק מהניסיון להקפיד שם על הכללים, במקום החתמת כרטיס הייתה החתמה עם האצבע.
עמרם מצנע: בסדר, זה טכנולוגיה.
<אילן וירצברגר: היו פסיכולוגים שהתנגדו לכך בהיבט ה - - -
עמרם מצנע: זאת אומרת היו מוכנים להעביר כרטיס, אבל לא ביומטרי.
<אילן וירצברגר: עכשיו אני חייב להגיד שבעניין הזה אני גם כן התערבתי מול ראש העיר, שבשלב מסוים היה מוכן לסגת, אבל משרד הפנים לא היה מוכן לסגת מהדרישה.
עמרם מצנע: אבל משרד הפנים לא עומד על הביומטרי.
עמרם מצנע: משרד הפנים ע ומד על כך שיהיה כרטיס נוכחות, שיכול להיות אלקטרוני אחר.
<אילן וירצברגר: החשב המלווה עמד בתוקף על זה שתהיה החתמה ביומטרית בעיר שדרות, והוא לא היה מוכן להחריג את הפסיכולוגים בהקשר הזה, למרות שראש העיר כבר היה מוכן ליצור את ההחרגה.
<פביאנה ולריה מטיחס: הוא הביא אותנו למצב, היו שלוש בנות שבמהלך חצי שנה אם לא יותר, לא קיבלו את שכרן למרות שהגיעו כל בוקר לעבודה.
<פביאנה ולריה מטיחס: היה עמוד ענן באמצע, והגיעו למרות הכל.
עמרם מצנע: הן לא קיבלו בגלל שהן לא היו מוכנות לשים את האצבע?
<פביאנה ולריה מטיחס: בתגובה למצב הזה, והמשיכו להגיע ועבדו עד השעות המאוחרות של הלילה.
<פביאנה ולריה מטיחס: במערכת לא הורגש.
<פביאנה ולריה מטיחס: כשאנחנו היינו לקראת עזיבה אמרו רגע, לא ידענו, איך אתם ככה.
עמרם מצנע: דרך אגב, אני חושב שזה בכלל לא חוקי לדרוש את זה.
מסעוד גנאים: אבל יש בבתי ספר.
עמרם מצנע: לא, לא, תבדיל בין העניין של כרטיס נוכחות לבין כרטיס נוכחות ביומטרי.
עמרם מצנע: זה לא חוקי.
<פביאנה ולריה מטיחס: צריך לאפשר לעובד.
עמרם מצנע: גם היום, אפילו עם תעודת הזהות הביומטרית לא מחייבים.
<פביאנה ולריה מטיחס: נכון, אני בדקתי אפילו עם החברה שסיפקה את השעונים אם אפשר להכניס תעודת זהות וזהו, אבל לא שיתפו פעולה.
<פביאנה ולריה מטיחס: ואז התחיל תהליך באמת עד לרמה של עלבונות ופגיעות ברמה האישית.
<פביאנה ולריה מטיחס: וגם הלנת שכר היא בעייתית מאד.
עמרם מצנע: אז ראש העיר הוחלף בעקבות זה.
<פביאנה ולריה מטיחס: כן, בסדר, אבל גם אנחנו.
<פביאנה ולריה מטיחס: אנחנו כבר לא שם.
<פביאנה ולריה מטיחס: זה נורא חבל כי אף אחד לא רצה ללכת, והמחלקה-, אתה דיברת על התרסקות, התרסקות זו מילה מאד מאד קשה, וזו החוויה שלנו גם.
<פביאנה ולריה מטיחס: התרסקנו.
עמרם מצנע: איפה את עובדת היום?
<פביאנה ולריה מטיחס: אני בשירות הפסיכולוגי באשדוד.
<פביאנה ולריה מטיחס: כל הפסיכולוגים מצאו עבודה תוך דקה וחצי, אבל עם המון כאב ועם תחושה של - - -
עמרם מצנע: מישהו מהצוות, כשהיה הצוות המלא, היה תושב שדרות?
<פביאנה ולריה מטיחס: אחת.
<פביאנה ולריה מטיחס: אנחנו נסענו מכל מיני מקומות.
<פביאנה ולריה מטיחס: מתל אביב, ממזכרת בתיה, מכל מיני מקומות.
עמרם מצנע: אוקיי, תמונה באמת קשה.
<פביאנה ולריה מטיחס: עברנו שתי מלחמות והמשכנו להגיע, ונורא חבל.
עמרם מצנע: אנשי משרד החינוך רוצים להוסיף עוד משהו?
עמרם מצנע: איך הכיסוי היום בדרום בכלל?
<חוה פרידמן: הכיסוי היום בדרום עומד על 68%.
<אילן וירצברגר: הכיסוי בדרום הוא כמו ברמה הארצית, פחות או יותר, קצת גבוה יותר.
עמרם מצנע: זה כי אתם לא מאתרים מספיק אנשים, או שזה מה שמאושר לכם?
<אילן וירצברגר: כמו שחווה אמרה, יש תקנים קבועים ואנחנו כל שנה מקבלים תוספת.
<אילן וירצברגר: כשאני אומר, התוספת שאנחנו מקבלים היא מספיקה.
<אילן וירצברגר: זאת אומרת אם היינו מקבלים יותר, אני לא בטוח שהיינו מצליחים לאייש אותה בנתוני הסיום היום.
<אילן וירצברגר: יש לנו גם בעיה בנושא של המגזר הערבי בעניין הזה, אבל גם בכלל, בנושא של פסיכולוגים שחסרים.
<אילן וירצברגר: נפתחו היום עוד מגמות לפסיכולוגיה חינוכית, אני מקווה שבהחלט זה יאפשר את רמת הכיסוי היותר גבוהה.
חנין זועבי: איפה נפתחו?
<אילן וירצברגר: במכללות.
<חוה פרידמן: במכללת פרס ברחובות נפתחה מגמה, שכבר התחילה השנה, ועומדות להיפתח בתל חי ובעמק יזרעאל.
<חנה שדמי: אני רק רוצה להוסיף שכל יישובי העימות הם באחוז תקינה גבוה.
עמרם מצנע: גם אני מבין בתוספת שכר.
<חנה שדמי: כן, וגם אנחנו הוספנו שעות טיפול לפי תלמידים שאותרו, מתקציב ייעודי שהוקצה לזה.
עמרם מצנע: כן, טוב.
עמרם מצנע: מישהו רוצה להתייחס?
<דורון היימן: שמי דורון היימן, אני פסיכולוג, כיום מתמחה בשער הנגב.
<דורון היימן: בזמנו עבדתי בשדרות.
<דורון היימן: קודם כל אני רוצה לברך על הדיון הזה שהוא מאד חשוב.
<דורון היימן: יש לנו הזדמנות באמת לבוא ולהביא קצת קולות מהשטח.
<דורון היימן: אני בעצם התחלתי בשירות הפסיכולוגי בשדרות כסטודנט, אפרופו המעבר מאוניברסיטת בן גוריון, הייתי פרקטיקן בשדרות, נשארתי כמתמחה בשדרות שלוש שנים.