GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זהבה גלאון: אבל המערכת הפוליטית והמשפטית בשנים הראשונות לקום המדינה תרמה את חלקה ביצירת האווירה הזאת, לראות בערבים איום ואפשרה את הטבח.
זהבה גלאון: עכשיו, אני אומרת את זה.
זהבה גלאון: אנחנו יושבים כאן בכנסת.
זהבה גלאון: אני יודעת שזה נראה אולי לא קשור, אבל אנחנו רואים איך בשנים האחרונות הכנסת הזו, הכנסת, לא גורמים אחרים, שותפה לחקיקה ויוזמות אנטי דמוקרטיות, שכל המטרה שלהן זה להדיר את חברי הכנסת הערבים מהמשכן הזה, ולפגוע בחברי הכנסת הערבים.
זהבה גלאון: אני לא רוצה להיכנס לדוגמאות.
זהבה גלאון: אני אומרת את זה כי זה עניין של אווירה.
זהבה גלאון: מה מייצרת אווירה.
זהבה גלאון: איזו לגיטימציה אווירה מייצרת.
זהבה גלאון: ולכן אני מזדהה ורוצה לסיים בזה, לומר שמערכת חינוך מתוקנת צריכה ללמד מה זה ציות עיוור או איך לא ללכת או לא לבצע פשעים או פקודות שנעשים תוך כדי ציות עיוור.
זהבה גלאון: חיילים, תלמידים, צריכים לדעת מה זו פקודה בלתי חוקית.
זהבה גלאון: אבל אני אומרת: אנחנו יודעים לאן יכולים להידרדר בנסיבות מסוימות, אבל לא מידרדרים אם אין אווירה תומכת.
זהבה גלאון: אנחנו צריכים להתריע מפני האווירה התומכת הזאת כדי שיילמדו אותם גבולות מוסר של אותם חיילים לפני שהם מתגייסים.
שמעון אוחיון: למה זה לא קרה עד 1977?
שמעון אוחיון: חבל.
ראובן ריבלין: ראש העירייה - - -
עיסאווי פריג': מר עאדל בדיר - - - זה ראש עיריית כפר קאסם.
ראובן ריבלין: הנבחר.
עיסאווי פריג': הנבחר.
עיסאווי פריג': שביקש לקחת חלק - - -
עמרם מצנע: בוא, בבקשה.
שמעון אוחיון: חברת הכנסת זהבה גלאון, למה - - -.
שמעון אוחיון: עד 1977 לא יכולתם להכניס - - -
זהבה גלאון: אנחנו היינו בשלטון?
שמעון אוחיון: לא, עד 1977.
שמעון אוחיון: עד 1977 היה צריך להיות בתוך ספרי הלימוד, - -
שמעון אוחיון: - - וזה לא קרה.
זהבה גלאון: אני - - -
שמעון אוחיון: וזה אומר דרשני.
עמרם מצנע: חבר הכנסת אברהים צרצור, בבקשה.
אברהים צרצור: תודה, כבוד היושב ראש.
אברהים צרצור: אני אתחיל במילים האלה: כשנפגש מבטי עם הכותרת של הדיון הזה, אני צריך להגיד במלוא הכנות – חשכו עיניי.
אברהים צרצור: מה הכותרת שנבחרה לדיון הזה?
אברהים צרצור: אירועי כפר קאסם (1956).
<יהודית גידלי: אירוע.
<יהודית גידלי: אחד.
עמרם מצנע: בסדר, נו.
עמרם מצנע: לא זאת - - -
ראובן ריבלין: אותו דבר.
אברהים צרצור: לא, זה בסדר גמור.
אברהים צרצור: אלה המילים שמאן דהוא השתמש בהן כדי לתאר את הדיון הזה.
אברהים צרצור: עכשיו, אני הקשבתי בקשב רב למילים המדורבנות שאמרת, כבוד היושב ראש, בפתיח שלך.
אברהים צרצור: אני ציפית שאתה באופן אישי תשנה את המושג הזה ותשתמש במילה טבח, ולא תמשיך בצורה סיסטמתית, פעם אחר פעם, בשימוש במילה אירוע, על אף שאני מעריץ כל מילה שאמרת.
אברהים צרצור: אבל אני דווקא מחדד את השימוש, את הנקודה הזאת של השימוש במושג, היות ואני מאמין שהשימוש במושג "אירוע" איננו מקרי.
אברהים צרצור: הוא בא, ואני לא מאשים כשאני אומר את הדברים האלה.
אברהים צרצור: אני לא מאשים אף אחד – לא את כבוד היושב ראש, ולא מישהו אחר שדיבר בסוגיה הזאת והשתמש במושג הזה.
אברהים צרצור: אני מדבר באופן כללי ומתריע על הסכנות הטמונות בשימוש בעצם המילה הזאת ולא במילה טבח.
אברהים צרצור: מבחינתי, זה לא מקרי.
אברהים צרצור: זה בא כדי להוכיח מעל לכל ספק, פעם אחר פעם, שמדינת ישראל, המנטליות שעוסקת בסוגיה הזאת ממשיכה להתכחש לכך שהיה טבח במובן המלא של המילה.
אברהים צרצור: ודבר שני – יותר מסוכן: ממשיכה להתכחש לאחריותה של מדינת ישראל כלפי מה שקרה באותו ערב מר ונמהר, ביום שני, ה-29 לאוקטובר 1956, בשעה 17:00.
אברהים צרצור: תשעה גלים של פלחים: זקנים, נשים, גברים, צעירים, ילדים, הגיעו למקום הזה, כשבסל שלהם פת הלחם שהביאו למשפחותיהם לאחר יום מפרך של עבודה.
אברהים צרצור: הם פשוט נעצרו באותה כניסה של הכפר, באותו ערב, ונקצרו.
אברהים צרצור: ועל כן אני קורא מפה, פשוט מאוד, פעם ולתמיד, להפסיק להשתמש במילה "אירוע", ולהשתמש במילה הנכונה שהיא טבח, מה שקרה שם, מה שקרה באותו ערב זה טבח נוראי.
אברהים צרצור: עכשיו, מי שמנסה לקשר בין המצב הביטחוני שישראל הייתה שרויה בו באותן שנים, שמונה שנים לאחר שהיא נולדה, לבין הטבח, מבחינתי זה ניסיון זול, ניסיון לא מוסרי, לא אתי, בלשון המעטה.
אברהים צרצור: צריכים לא לקשר בשום פנים ואופן.
אברהים צרצור: ואני מזכיר לכם: הזכרתם את משה קצב, מי שהיה שר באותן שנים, שהוא היחיד שבא לבקר ולהשתתף ביום הזיכרון.
אברהים צרצור: לא רק לאחר שהוא הפך לנשיא ושלח אגרת של תנחומים.
אברהים צרצור: לא.
אברהים צרצור: אני הייתי ראש המועצה המקומית באותה שנה, 1997, והוא בא באופן אישי כשר.
אברהים צרצור: היה ממלא מקום ראש הממשלה באותה שנה, ושם זר, שם, על האנדרטה של הקורבנות, בשם ממשלת ישראל.
אברהים צרצור: היה דבר אמיץ, אבל אני אגיד לכם סיפור אחר באותו אירוע: כשנפגשנו, התכנסנו לתוך האולם, והוא נקרא לנאום ולהגיד את דבריו באירוע הזה, הוא ניסה לקשר בצורה ישירה ובצורה עקיפה.
אברהים צרצור: זה פשוט קומם את בני הקורבנות שהיו יושבים בשורה הראשונה.
אברהים צרצור: באו כדי לקבל את פניו של נציג הממשלה שהעז לבוא פעם ראשונה בתולדות מדינת ישראל, מאז הטבח ועד אותו אירוע.
אברהים צרצור: הוא קומם אותם, וכולם קמו על רגליהם וצעקו בפניו: כבוד השר, אנחנו מכבדים את בואך לכפר קאסם והשתתפותך ביום הזיכרון, אבל בשום פנים ואופן לא מוכנים להרשות לך לחבר בין מצב ביטחוני, שהוא דבר שיכול להמעיט מהחומרה של הטבח שקרה באותה שנה.
אברהים צרצור: אני מסיים, כבוד היושב ראש, חברותיי ורבותיי, בשני סיפורים קצרים, כבוד היושב ראש: סיפורם של שני ילדים – אחד בשם ג'מאל, בן 12; וחברו, שמו ריאד, בן 9.
אברהים צרצור: כשאותו מפקד בא והודיע למוכתר, רבע שעה לפני השעה 17:00, שהממשל הצבאי החליט להקדים את העוצר מהשעה 18:30 או 18:00 ל-17:00, הם הודיעו למוכתר רבע שעה לפני.
אברהים צרצור: אז הוא אמר להם: ריבונו של עולם, אלה שנמצאים בתוך הכפר אני יכול להודיע להם; אבל איך אני יכול להודיע למאות של תושבי כפר קאסם שעובדים הרחק מגבולותיה של כפר קאסם?
אברהים צרצור: לא יכולים לשמוע את המואזין כשעולה על הצריח.
אברהים צרצור: המפקד אמר לו: הסר דאגה מלבך, כבוד המוכתר, נדאג שהם יחזרו בשלום.
אברהים צרצור: אכן, הוא דאג שהם יחזרו, אבל לא בשלום.
אברהים צרצור: דאג שהם יחזרו לא לבתים שלהם.
אברהים צרצור: דאג שהם יחזרו לבית הקברות שם.
אברהים צרצור: שברגע מסוים נחפרו 50 קברים שם, של אנשים חפים מפשע.
אברהים צרצור: כתוצאה מהמצב הזה, המשפחות של ג'מאל בן ה-12 וריאד בן ה-9 ביקשו משני הילדים, החברים האלה, ללכת מהכפר למקום שהוא מרוחק כשבעה קילומטר מהכפר, שם היו עובדים.
אברהים צרצור: היו תושבי כפר קאסם עובדים שם בחקלאות.
אברהים צרצור: שלחו את הילדים האלה למשפחות, להורים שלהם, כדי להזעיק אותם, שיחזרו לפני השעה 17:00.
אברהים צרצור: הם חזרו, לצערי הרב, לא לפני 17:00.
אברהים צרצור: אחרי השעה 17:00.
אברהים צרצור: ג'מאל היה לידו של אחיו, עבד אל-רחים, שהיה בן 17.
אברהים צרצור: ריאד היה עם אבא שלו.
אברהים צרצור: הוא היה נהג של המשאית שהביאה את הפועלים.
אברהים צרצור: הורידו אותם, כולם.
אברהים צרצור: ג'מאל בן ה-12 היה על גבו.
אברהים צרצור: כשניתנה ההוראה לקצור אותם בפעם הראשונה, נפלו.
אברהים צרצור: יש כאלה שנהרגו במקום, ויש כאלה שנפצעו.
אברהים צרצור: הילד ג'מאל בן ה-12 היה על גבו של אחיו בן ה-17.
אברהים צרצור: החיילים הגיבורים באו וביצעו הוראה של המפקדים, כדי לירות בראש כדור-כדור.
אברהים צרצור: לא לבזבז כדורים, כך הייתה ההוראה.
אברהים צרצור: כדור-כדור בראש.
אברהים צרצור: כשהגיעו לג'מאל, שהיה נקי, לא נפגע בפעם הראשונה, אחיו היה מתחתיו.
אברהים צרצור: בן ה-17 לא נפגע בקציר הראשוני.
אברהים צרצור: באו ושמו את הרובה על שניהם, וירו פעם ראשונה.
אברהים צרצור: הבן הבכור נפגע בזרוע והוא נשאר פשוט משותק עד היום האחרון.
אברהים צרצור: הוא נפטר לפני כשנה בערך.
אברהים צרצור: עכשיו, הוא ידע שהמוות רובץ בפתחו ובפתחו של אחיו.
אברהים צרצור: אחיו לא הבין מה שקורה שם – התחיל לזוז.
אברהים צרצור: אחיו שנפגע רצה שהוא לא יזוז.
אברהים צרצור: החיילים ראו את האח הקטן זז ונתנו לו ירייה בגב, בלב, באופן ישיר.
אברהים צרצור: הדם שלו, כפי שסיפר אחיו, הדם שלו, הדם, הדם החם, ירד, זרם לתוך החולצה של אחיו שהיה מתחת.
אברהים צרצור: החיילים עברו לאחר שהם וידאו את ההריגה של האח וחשבו ששניהם נהרגו, עברו כדי להשלים את העשייה המבורכת, במירכאות כפולות ומכופלות, שלהם.
אברהים צרצור: זה סיפור אחד.
אברהים צרצור: הסיפור שאני מסיים בו, סיפור של בחורות כמו ורדים.
אברהים צרצור: 13 בחורות שהגיעו עם משאית.
אברהים צרצור: הגיעו למקום.
אברהים צרצור: החיילים לא הספיקו, זאת הייתה ההוראה.
אברהים צרצור: הם רוצחים אנשים ומפנים אותם באופן ישיר כדי שאנשים שבאים לאותו מקום לא יראו אותם.
אברהים צרצור: אז לא הספיקו לפנות אותם.
אברהים צרצור: הן הגיעו ישירות לאחר הגל שעבר באותו רגע לפניהם.
אברהים צרצור: הנהג ראה – היה מטייבה, דרך אגב.
אברהים צרצור: מחמוד מסארווה – ראה את הגופות.
אברהים צרצור: הוא ניסה לברוח.
אברהים צרצור: ירו בגלגלים.
אברהים צרצור: עצרו את הרכב, את המשאית.
אברהים צרצור: הבנות התחילו לצעוק.
אברהים צרצור: בא המפקד ואמר להן: הסירו דאגה מליבכן, לא נירה בנשים.
אברהים צרצור: הורידו אותן על הסולם, ומיד כשהם הורידו אותן ניתנה הוראה לקצור אותן, כפי שסיפר את הסיפור - - -, ככה - - -, אני חושב, מר רוביק רוזנטל או מישהו אחר.
אברהים צרצור: הן הסתובבו בריקוד שנקרא ריקוד מוות.
אברהים צרצור: רק אחת ניצלה בכך שכל חברותיה, הקורבנות נפלו עליה.
אברהים צרצור: וזה הדבר שהציל אותה.
אברהים צרצור: בין הקורבנות האלה הייתה פטימה סרסור.
אברהים צרצור: הייתה בהריון בחודש השמיני.
אברהים צרצור: לא רצתה בבוקר לצאת לעבודה.
אברהים צרצור: היות והכביסה של המשפחה שלה הייתה רבה, ורצתה לשבת כדי להכין את צרכי הבית.
אברהים צרצור: חברתה באה ודפקה על הדלת, והפצירה בה לצאת איתה – לא רצתה לצאת לבד.
אברהים צרצור: היא יצאה.
אברהים צרצור: לפני שהיא יצאה, בנה עלי שהיה אז בן 7 – תוסיפו 57 שנים, זה גילו היום – אמר לה: אמי, אני חייב, לא יכול ללכת לבית הספר, אני חייב כמה גרושים כדי לקנות מחברת.
אברהים צרצור: המורה שלי אמר לי בצורה חד משמעית: אל תבוא, עלי, מחר לבית הספר, אלא אם אתה מביא אתך את המחברת.
אברהים צרצור: אמרה לו: בני, אני אצא לעבודה, ואם ירצה השם אני אבוא בערב עם הכסף, אתן לך את הגרושים, ואתה תקנה את המחברת, ותצא בשלום לבית הספר.
אברהים צרצור: האישה הזאת שהייתה בהריונה בחודש השמיני נרצחה בין אלו שנרצחו, הבנות שנרצחו שם.
אברהים צרצור: ועל כן אני אומר דבר חד משמעי: קודם כל צריכים לשנות את המושגים שמשתמשים בהם כדי לתאר את הטבח הזה, ולאחר מכן אין שום ספק שיש כל כך הרבה עבודה, כבוד היושב ראש, שצריכים לעשות בקטע של החינוך, שאין שום ספק שחבריי גם יתייחסו לסוגיה הזאת.
אברהים צרצור: אני מודה לכם מאוד.
יוני שטבון: קודם כל, תודה רבה על הדיון החשוב.
יוני שטבון: אני באתי לפה.
יוני שטבון: אני חבר כנסת ממפלגות הימין.
יוני שטבון: הציפייה היא שאני אגיד: כן, לא.
יוני שטבון: אני דווקא כן.
עמרם מצנע: ממש - - -
עיסאווי פריג': מה זה קשור ימין-שמאל?
עיסאווי פריג': אנחנו - - -
יוני שטבון: לא, לא, לא, אני אומר הפוך.
יוני שטבון: אני אומר שאני פה מתוך תחושת הבנה לאירוע החמור הזה.
יוני שטבון: גם אני במהלך שירותי הצבאי למדתי את הסוגיה הזאת מכמה מקומות.
זהבה גלאון: זה לא אירוע.
יוני שטבון: מה שכן, אני רוצה לגעת בנקודה שלי לפחות מאוד נגעה בתחילת הדברים, בתחילת הוועדה: הסיפור של – הוא הלך - - -, נכון?
עמרם מצנע: לא, הוא מאחוריך.
יוני שטבון: שלום.
<איסמעיל בדיר: כן, שלום.
יוני שטבון: מה השם, בבקשה?
אברהים צרצור: איסמעיל.
עיסאווי פריג': איסמעיל בדיר.
יוני שטבון: מה שאיסמעיל דיבר.
יוני שטבון: איסמעיל דיבר, ולדעתי גם יושב ראש הכנסת לשעבר דיבר, חבר הכנסת ראובן ריבלין דיבר על המציאות שמר איסמעיל בדיר הלך להיפגש, הלך לספק פירות וירקות לתושבי פתח תקווה.
יוני שטבון: זאת אומרת, מציאות החיים הייתה כזו שיש מפגש טבעי בין ערבים ויהודים בצורה נורמלית וטבעית, של קשרי מסחר, קשרי חברות, כמו שסיפרו כאן לפני כן.
יוני שטבון: גם אני עצמי זוכר את עצמי בתור ילד הולך לקנות תפוזים מתוקים בקלקיליה.
יוני שטבון: תפוזים - - -
עיסאווי פריג': מאיפה אתה בארץ, חבר הכנסת?
יוני שטבון: גדלתי בכפר סבא, בנתניה, והיינו הולכים לקלקיליה לקנות תפוזים מתוקים.
יוני שטבון: תפוזים שאין אותם היום בשוק, שמסתובבים.
יוני שטבון: מה שכן, ופה אני רוצה לחדד את הדברים ואני רוצה לנצל את ההזדמנות דווקא מול חברי הכנסת הערבים: זו מציאות נורמלית.
יוני שטבון: מה שתיארו פה, מה שמר איסמעיל בדיר תיאר זו מציאות נורמלית.
יוני שטבון: וכשאני שומע ואנחנו רואים, גם ביממה האחרונה, חברי כנסת שהם מהווים את המנהיגות של אותו ציבור, שעכשיו הם נבחרו, מעודדים שפה קיצונית ושפה של שנאה מול אזרחים במדינת ישראל - - -
זהבה גלאון: מה זה קשור עכשיו בכלל?
עיסאווי פריג': מה זה קשור לדיון, חבר הכנסת?
יוני שטבון: אני רוצה, חברים, אני רוצה לנצל את ההזדמנות - - -
עיסאווי פריג': - - - לדיון?
זהבה גלאון: אתה עושה זילות - - - הדיון.
עיסאווי פריג': - - - אנחנו - - -
זהבה גלאון: אתה עושה זילות של הדיון.
עיסאווי פריג': - - - מה זה קשור לדיון?
עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג', אתה תמיד על במת הכנסת אומר רק דברים שקשורים בדיון?
שמעון אוחיון: ורגע, כשחברת הכנסת זהבה גלאון אמרה יוזמות - - -
עמרם מצנע: חבר הכנסת שמעון אוחיון, אני לא צריך עזרה.
שמעון אוחיון: לא, אבל חברת הכנסת זהבה גלאון אמרה יוזמות - - -
עמרם מצנע: אבל אני לא צריך עזרה, גם לא מחברת הכנסת זהבה גלאון.
זהבה גלאון: זה עושה זילות של הדיון, מה שאתה עושה עכשיו.
זהבה גלאון: זילות של הדיון.
יוני שטבון: על זה אני - - -, אדוני היושב ראש.
עמרם מצנע: חברים, זו זכותו המלאה של חבר הכנסת יוני שטבון לומר את דעתו.
זהבה גלאון: האוזן סובלת הכול.
זהבה גלאון: זה נכון.
יוני שטבון: אני רוצה לנצל את ההזדמנות, דווקא לאור מה שמר איסמעיל בדיר דיבר, על התקופה הנפלאה; דווקא באירוע של כפר קאסם החמור, שאני מבין מאוד את הצורך בתודעה; דווקא עכשיו לפנות לחברי הכנסת הערבים, שהם מהווים את המנהיגות של אותו ציבור שרוצה; שמענו פה את מר איסמעיל בדיר.
יוני שטבון: שרוצה לחיות בשלום ובחיים נורמליים – הציבור היהודי והציבור הערבי.
יוני שטבון: להפסיק עם השיח הקיצוני.
יוני שטבון: להפסיק עם שיח השטנה כלפי האוכלוסייה היהודית.
יוני שטבון: לא יכול להיות שביממה האחרונה בדווים וערבים ישראלים, בהפגנה שהיא לגיטימית, באים ערבים ומרימים דגלי פלשתין.
יוני שטבון: להגיד: אנחנו לא שייכים למדינה הזאת.
יוני שטבון: או שאנחנו ישראלים או שלא.
יוני שטבון: כשאנחנו נמצאים בוועדות הכנסת השונות אנחנו שומעים את חברי הכנסת הערבים תוקפים בצורה אכזרית וקיצונית גם דעות אחרות, ששוללות בעצם את הקיום: אתה לא שייך לפה, לא נולדת פה, זה לא המקום שלך.
יוני שטבון: אז אני מבקש.
יוני שטבון: הדיון הזה הוא מאוד חשוב, ובגלל זה באתי לפה.
יוני שטבון: אבל באותה מידה, ופה אני מסיים, יש תביעה אמיתית מהמנהיגות הציבורית של ערביי ישראל, גם הם לקחת אחריות על אותו שיח שטנה שהוביל לאירוע בכפר קאסם.
יוני שטבון: וגם עכשיו להיזהר בלשונם ולקחת אחריות על אותו שיח שנאה.
יוני שטבון: אנחנו רוצים לחיות בשלום אמיתי בשטח, ולצערי אנחנו לא רואים את זה פה על ידי המנהיגות הערבית.
עמרם מצנע: ממלא מקומו של חבר הכנסת מוחמד ברכה.
יוני שטבון: סליחה שאני הולך.
יוני שטבון: אני הולך - - -
חנא סוייד: רק אני חייב - - -
עמרם מצנע: אתה לא צריך - - -
חנא סוייד: לא, כי כאילו משתמע שהטבח היה תוצאה של שיח, שזה - - -
יוני שטבון: אמרו את זה גם פה לפניי.
ראובן ריבלין: הוא - - -
חנא סוייד: אני מציע.
עמרם מצנע: טוב - - -
חנא סוייד: אוקיי, אוקיי, אוקיי.
חנא סוייד: טוב.
חנא סוייד: תראו, ראשית כל אני רוצה לציין שסיעת חד"ש בכלל ובפרט חבר הכנסת מוחמד ברכה, מידי שנה, שב-29 לאוקטובר – קצת לפני, קצת אחרי – מעלה הצעת חוק כבר - - -
ראובן ריבלין: בשבוע של ה-29.
חנא סוייד: שבוע לפני, שבוע אחרי, - -
עיסאווי פריג': - - - עם מרצ, ביחד.
חנא סוייד: - - מעלה את העניין של טבח כפר קאסם, ואת הנגזרות, ואת המסקנות שצריך להוציא ממנו.
חנא סוייד: וזה עושים מזה עשור, אם לא יותר.
חנא סוייד: דבר שני: אני רוצה לציין בחיוב את החלטת יושב ראש הוועדה בעצה אחת עם יושב ראש הכנסת על קיום הדיון הזה.
חנא סוייד: כי הבנתי שמבחינת - - -
עמרם מצנע: יושב ראש הכנסת לשעבר.
חנא סוייד: לשעבר, בסדר.
חנא סוייד: אז אני רוצה לציין את זה בחיוב רב.
חנא סוייד: הבנתי שלפי הנוהל לא היית חייב לקיים את הדיון הזה, אז אני מברך אותך על ההחלטה שאתה קיבלת לקיים את הדיון.
חנא סוייד: הערה שלישית: אני רוצה לציין במיוחד את התפקיד של חבר הכנסת, שני חברי הכנסת המנוחים: תאופיק טובי ומאיר וילנר, שהיו ראשי המפלגה הקומוניסטית וחברי הכנסת בזמנו.
חנא סוייד: שהיו הראשונים שפרצו את הסגר ונכנסו לכפר קאסם.
חנא סוייד: זה לא דבר שהוא שולי, במיוחד לאור הדברים שאמר היושב ראש, שהיה ניסיון בהתחלה כאילו להקטין, להחצין, לא יודע.
חנא סוייד: לבטל - - -
ראובן ריבלין: לטייח.
חנא סוייד: לטייח את המקרה הזה.
חנא סוייד: לכן, ההגעה על חמורים של שני חברי הכנסת מהסיעה הקודמת-הקודמת שלי – אני מציין את זה בחיוב רב.
חנא סוייד: ואני יודע שתושבי כפר קאסם וכל הציבור הערבי בישראל מציין במיוחד את התפקיד הזה של שני חברי הכנסת.
חנא סוייד: לגופו של עניין, אני רוצה להגיד: טבח כפר קאסם הוא האירוע המכונן אצל האזרחים הערבים במדינת ישראל.
חנא סוייד: האירוע, הטבח הזה בעצם נצרב בתודעה של כל אזרח ערבי.
חנא סוייד: זה הדברים על השולחן.
חנא סוייד: כל אזרח ערבי, מבוגר כקטין, יודע ומציין את התאריך של ה-29 באוקטובר – יום הטבח של כפר קאסם.
חנא סוייד: התאריך הזה והטבח הזה מסמלים אצל האזרחים הערבים שעצם קיומם, עצם קיומם כאזרחים הוא לא דבר מובן מאליו, אלא שעליו מתנוסס דגל שחור.
חנא סוייד: כלומר, עצם הקיום שלך הוא בסכנה, ואתה יכול למצוא את עצמך, בדרך זו או אחרת, לא במסגרת הזו של אזרחים במדינת ישראל.
חנא סוייד: דבר שני: אני חושב שהטבח בעצם הכניס לשיח הישראלי, שעדיין מתקיים עד עצם היום הזה, אולי בקונסטלציה – לא - - -, בקונסטלציה אחרת, בהיבטים, בהיקשים אחרים, את העניין של פקודה בלתי חוקית בעליל שדגל שחור מתנוסס מעליה.
חנא סוייד: זה דבר שנמשך עד עצם היום הזה בכל מיני מקומות.
חנא סוייד: אבל זה בעצם שיעור באזרחות.
חנא סוייד: זה שיעור שצריך להחדיר אותו לכל אדם ולכל אזרח במדינת ישראל, יהודי כערבי, להיזהר בפקודות, להיזהר בדיבורים.
חנא סוייד: וזה לכולם צריך להיות ברור.
חנא סוייד: נקודה שלישית זה הגרוש של שדמי.
חנא סוייד: - - - שדמי.
חנא סוייד: זה בעצם נפוץ.
חנא סוייד: אם אתה רוצה להראות כמה שהממסד מזלזל באזרח הערבי, אומרים: - - - שדמי.
חנא סוייד: זה הגרוש של שדמי.
חנא סוייד: זה בעצם הקנס שנקנס בו - - -
אברהים צרצור: זה הקנס שהוא קיבל באותו בית - - -
עמרם מצנע: יסכה שדמי שהיה מפקד החטיבה קיבל – דרך אגב, לא העמידו אותו לדין בכלל בהתחלה.
עמרם מצנע: ואחרי שבית המשפט העיר על למה יש כאלה שלא הועמדו לדין, אז הוא הועמד לדין.
עיסאווי פריג': הוא קיבל קנס.
עמרם מצנע: הוא קיבל קנס של גרוש אחד.
חנא סוייד: אתם מצאתם לנכון להזכיר לאנשים מי זה שדמי, אני מניח לחברים היהודים.
חנא סוייד: לחברים הערבים לא צריך להסביר את זה.
חנא סוייד: כל ילד, תגיד לו שדמי, הוא יודע מה זה.
חנא סוייד: שדמי, בכמה הוא נקנס בגלל זה.
חנא סוייד: אני מציין דווקא את העניין הזה, ואני רוצה לקשור את העבר עם ההווה: בשבוע הזה בעצם נגזר עונשם של בחורים משפרעם בבית משפט שהם הובאו אליו.
חנא סוייד: נגזר עליהם שנתיים מאסר על כך שהם הואשמו בהריגת המחבל נתן זאדה, שנכנס לשפרעם והרג, רצח בדם קר ארבעה צעירים וצעירות בשפרעם.
חנא סוייד: הטענה כלפיהם שהוא היה משולל כל יכולת לפגוע באנשים, ולכן האנשים האלה, שהואשמו בכך שהם הרגו אותו, הם קיבלו שנתיים בבית מאסר.
חנא סוייד: מה הבחור שלקח לאחים כרמלי, איזו סכנה הוא היווה על השוטרים, על החיילים עם הנשק?
עמרם מצנע: בשביל זה הם נאשמו ל-17 שנים.
עמרם מצנע: בשביל זה הם נידונו ל-17 שנים.
<קריאה: ואחר כך הוציאו אותם.
חנא סוייד: וגרוש, והוציאו אותם.
חנא סוייד: זה בעצם - - -
עיסאווי פריג': שנתיים סך הכול.
עמרם מצנע: לא, היורים קיבלו 17 ו-15 שנים.
עמרם מצנע: זה נחשב גם אז, דרך אגב, לעונש - - -
חנא סוייד: זה בעצם אומר כל כך הרבה.
חנא סוייד: אני אומר לך: תראה, אולי בהיגיון שלך.
חנא סוייד: אני מדבר על ההיגיון שלי, - -
עמרם מצנע: לא, לא, לא ההיגיון.
חנא סוייד: - - ועל מה שקיים בקרב הציבור הערבי.
עמרם מצנע: אגב, נדמה לי שמי שעמד בראש ההרכב זה אילן שיף.
עמרם מצנע: שהוזכר על ידי מר רוביק רוזנטל, כמי שעסק וכתב דווקא.
עמרם מצנע: כך שהוא - - -.
עמרם מצנע: ואני דיברתי איתו שלשום, דרך אגב.
ראובן ריבלין: והוא לא היה בבית הדין לערעורים.
<רוביק רוזנטל: לא, הוא היה - - -
ראובן ריבלין: הוא צעיר.
עמרם מצנע: לא, לא, לא, הוא היה בבית הדין עכשיו, של החבר'ה - - -
ראובן ריבלין: הוא היה נער, מה זה.
ראובן ריבלין: הוא היה נער.
עמרם מצנע: לא, לא, של החבר'ה משפרעם.
<רוביק רוזנטל: מי שהיה בבית הדין לערעורים היה מאיר פעיל - - -
עמרם מצנע: לא, לא, אני מדבר על - - -
עיסאווי פריג': לא, לא, הוא מדבר על עכשיו.
ראובן ריבלין: לא, הוא צודק.
ראובן ריבלין: הוא צודק.
עמרם מצנע: הוא צודק והוא צודק.
חנא סוייד: אני רוצה בסיום דבריי להגיד שטבח כזה אי אפשר לשכוח אותו.
חנא סוייד: צריך באמת, כפי שהוא נצרב בתודעה של האזרחים הערבים, לצרוב אותו בתודעה של כל האזרחים במדינת ישראל – ערבים כיהודים.
חנא סוייד: את זה אי אפשר להגיד רק במילים ורק בהצהרות, שבוע לפני או שבוע אחרי שמציינים את הטבח, אלא על ידי הכנסת הנושא הזה לתכנית לימודים רצינית בכל הדרגים: גם במערכת החינוך, גם בצבא, גם במשטרה, ובכל מסגרת שבעצם יכולה להנחיל ערכים שהם האנטיתזה של הטבח, והסיבות, והמניעים, והדחפים שהביאו לטבח הזה.
ראובן ריבלין: כפי שמלמדים על פסק הדין הזה בהרווארד.
חנא סוייד: כמו.
עמרם מצנע: למה הרווארד?
עמרם מצנע: בהרבה מאוד בתי ספר צבאיים.
עמרם מצנע: אני ראיתי - - - מקומות.
ראובן ריבלין: לא, אני מדבר, אחד - - - במקרה אני הייתי שם אז אני - - -
עמרם מצנע: כן, כן, זה נושא מאוד.
עמרם מצנע: זו המדינה היחידה כמעט שהתייחסה - -
עמרם מצנע: - - בצורה כל כך עמוקה לעניין הזה.
חנא סוייד: אז צריך לצרוב את התודעה הישראלית, בעצם, הכוללת, למרות שעדיין אין הגדרה מה זה ישראלי.
חנא סוייד: לפי בית המשפט אומרים שבישראל יש רק ערבים ויהודים, אין ישראלים.
חנא סוייד: אבל בואו נניח שתתהווה.
עיסאווי פריג': אתה נוגע בנקודה רגישה עכשיו.
חנא סוייד: וגם, בנוסף לכך אני חושב שבשיתוף עם המוסדות, עם המועצה המקומית, עם העירייה בכפר קאסם; אנחנו התברכנו בשני חברי כנסת מכפר קאסם, וציבור רחב, אנשים מלומדים ומכובדים בכפר קאסם, שחוו וחוו את הנגזרות של הטבח הזה.
חנא סוייד: צריך להתייעץ איתם, ולבצע איזשהו פרויקט.
חנא סוייד: לא איזשהו מבנה אילם, אלא משהו חי שבעצם יספר לאזרחים, לתושבים של כפר קאסם, ולכל הציבוריות הישראלית, את מה שקרה בטבח, ואת ההשלכות, ואת השיעורים, והמסקנות, שכל החברה בישראל צריכה ללמוד מהדבר הזה.
עמרם מצנע: אני אבקש מסגן אלוף כרמל דפרין?
<כרמל דפרין: כן.
עמרם מצנע: ראש ענף חינוך והסברה באכ"א.
<כרמל דפרין: שלום רב.
<כרמל דפרין: התבקשתי להתייחס לפעולות החינוכיות שנעשות בצה"ל בהקשר של טבח כפר קאסם.
<כרמל דפרין: אז ראשית אני אציין שהנושא מועבר בטירונות כבר.
<כרמל דפרין: לא מתחיל רק בקורס מ"כים או בקורסי הפיקוד, אלא מועבר בטירונות במסגרת שיעור הפקודה והמשמעת.
<כרמל דפרין: שיעור שעוסק בהבחנות בין סוגי הפקודות השונות שקיימות בצבא, על מנת להניף דגל שחור על פקודה מהסוג הזה, שהיא פקודה בלתי חוקית בעליל.
<כרמל דפרין: מתייחס לאחריות מבצעי הפקודה, בראש ובראשונה.
<כרמל דפרין: בנוסף על כך, כמובן שהוא משולב גם בהכשרות הפיקוד: גם בהכשרת הפיקוד הזוטר במסגרת קורס המ"כים, וגם בהכשרות הפיקוד הבכיר יותר במסגרת קורס הקצינים בהקשר של אחריות נותני הפקודה, תחת התייחסות לערכי המשמעת.
<כרמל דפרין: בראש ובראשונה, בהיבט של משמעת.
<כרמל דפרין: לאחר מכן, גם טוהר הנשק ונושא האחריות.
<כרמל דפרין: טבח כפר קאסם מצוין בתאריכון.
<כרמל דפרין: אנחנו מידי שנה מפיצים תאריכון של מועדים לציון ביחידות צה"ל, והנושא הזה נמצא גם בתוך התאריכון של צה"ל, כך שהנושא לא נעדר מסדר היום הצה"לי לחלוטין.
<כרמל דפרין: נלמד לצורך לימוד והפקת לקחים, ויישום באופן שונה של פקודות הצבא, גם במסגרת אחריות מבצעי הפקודות, וגם במסגרת אחריות נותני הפקודות.
<כרמל דפרין: אז זו התייחסותנו.
עמרם מצנע: אוקיי, תודה רבה לך.
עמרם מצנע: אני אבקש מראש העיר כפר קאסם.
עמרם מצנע: ממתי?
עמרם מצנע: אתם עיר כבר כמה שנים.
<עאדל בדיר: עיר כבר ארבע שנים.
עמרם מצנע: כן, בבקשה, אדוני.
<עאדל בדיר: ראשית כל, אני מודה לחבר הכנסת עמרם מצנע על קיום הדיון החשוב, ועוד מעט אתייחס למה זה חשוב, שזו התחלת דרך בשבילי כראש עיר שמייצג את כל תושבי כפר קאסם ואת החברה הערבית בקטע הזה – למה חשוב לנו.
<עאדל בדיר: ולא נשכח להודות למר רוביק רוזנטל, הסופר הידוע, על ספרו, שתרם רבות להעלות את המודעות בחברה הישראלית לגבי הטבח בכפר קאסם.
<רוביק רוזנטל: אגב, הוא גם תורגם לערבית.
<עאדל בדיר: כן.
<עאדל בדיר: ואני אפילו, אחרי שקראתי אותו פעמיים סיכמתי אותו במסגרת עבודה סמינריונית שעשיתי בתואר שני במשפטים.
<עאדל בדיר: אני אם הייתי עם הכובע של עורך-דין בארגון עדאלה, ארגון לזכויות אדם, הייתי פה מתמקד ומספר רבות על פקודה בלתי חוקית בעליל ועל דגל שחור.
<עאדל בדיר: אבל אני היום בכובע של ראש עיר.
<עאדל בדיר: ב-29 לאוקטובר בכל שנה, וכנראה בנאום הבא שלי ב-29 לאוקטובר 2014, נאום הפתיחה שלי ביום הזיכרון לטבח יהיה: י'טארק, לאטאנסה, לתוסמך, ולתוסלח.
ראובן ריבלין: דרך שלא תיסלח - - -
<עאדל בדיר: טארק זה שם שמייצג את הצעיר והדור הבא בכפר קאסם.
<עאדל בדיר: זאת אומרת, י'טארק, אל תשכח, אל תסלח, ואל תתפייס.
<עאדל בדיר: ואני אומר: עד מתי אני כראש עיר צריך להגיד את המשפט הזה?
<עאדל בדיר: שנה?
<עאדל בדיר: שנתיים?
<עאדל בדיר: חמש שנים?
<עאדל בדיר: עשר שנים?
<עאדל בדיר: אני כראש עיר מקווה שהממסד הישראלי, בין אם זו ממשלת ישראל, כל מי שאחראי במדינת ישראל, לתת לי סיבה טובה לא להגיד את המשפט הזה.
<עאדל בדיר: אולי אקטע את המשפט.
<עאדל בדיר: בוודאי, מה שלא תעשה ממשלת ישראל, לא נגיד: אל תשכח.
<עאדל בדיר: את הסיפור ואת החוויה של הטבח נעביר מדור לדור.
<עאדל בדיר: את זה אנחנו לא נשכח לעולמי עולמים.
<עאדל בדיר: אולי גם לא נסלח.
<עאדל בדיר: לא נסלח לאלה שטבחו, בין אם אלה אחראים, בין אם אלה החיילים, שטבחו באבותינו בשנת 1956.
<עאדל בדיר: אבל התקווה היחידה לשיח, כשאנחנו מדברים על מה קרה בטבח בכפר קאסם, על מה קרה ב-1956, זה לא שיח של קיצוניות, זה שיח של תיאור של מציאות.
<עאדל בדיר: זה קרה, זו עובדה.
<עאדל בדיר: אף אחד לא יתווכח על עובדות.
<עאדל בדיר: אלה עובדות.
<עאדל בדיר: כשחברי הכנסת ואנשי הציבור הערבי מעלים את טענותיהם ומספרים את סיפוריהם במה שקרה ב-1956, זה לא שיח קיצוניות.
<עאדל בדיר: כשהחברה הישראלית והיהודית מקבלת את תיאור המציאות, לא רוצה להגיד: בהבנה, אבל כתיאור של המציאות, לא קרתה רק טעות, קרה טבח.
<עאדל בדיר: לא צריך לקרוא בשם אחר.
<עאדל בדיר: קרה טבח.
<עאדל בדיר: וצריך למצוא את הדרך לחלק השלישי במשפט שאומר אותו כל ראש עיר בכפר קאסם – להתפייס.
<עאדל בדיר: נכון, אנחנו בחברה, החברה, אני בשם של כפר קאסם, תושבי כפר קאסם והחברה הערבית, מוכנים להתפייס.
<עאדל בדיר: אבל כדי להתפייס צריך להיות צעד ראשוני מצד הממסד הישראלי.
<עאדל בדיר: צריך להיות צעד ראשוני מצד החברה הישראלית.
<עאדל בדיר: צריך להיות צעד ראשוני מצד החברה היהודית.
<עאדל בדיר: לשני הראשונים אמרתי: לעולם לא נשכח, לעולם לא נסלח.
<עאדל בדיר: אנחנו מוכנים להתפייס.
<עאדל בדיר: את הישיבה הזאת ואת הדיון הזה בכנסת, זה צעד ראשון כדי באמת שנתחיל להפנים, תושבי כפר קאסם, שאנחנו, פנינו לפיוס.
<עאדל בדיר: צריך להעלות את המודעות בחברה הישראלית.
<עאדל בדיר: נכון, הספר של הסופר מר רוביק רוזנטל מקדם עוד צעד בחברה הישראלית והחברה היהודית להעלאת המודעות בבתי ספר.
<עאדל בדיר: צריך שההיסטוריה של הטבח בכפר קאסם תילמד לא רק בבתי הספר הערבים, אלא בכל בתי הספר היהודים.