GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב אשר: כי אני מאמין שיבוא יום וזה ייושם על כל מדינת ישראל.
יעקב אשר: אמנם זה תלוי הרבה בתקציב, אבל את הבדיקה וההיתכנות צריך לעשות כבר היום.
עמרם מצנע: גברת שרה וינרב, בבקשה.
<שרה וינרב: לי יש זכות לא להיות אשת חינוך אלא הורה לילד עם עיכוב שכלי-התפתחותי.
<שרה וינרב: אני שייכת לקבוצת הורים שמקימה בתשע"ה תיכון שבו יהיו... יש שם קבוצה של 50 הורים, ומתוכם שבעה ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
<שרה וינרב: אנחנו מקימים בית ספר תיכון בגוש עציון, בהמשך לבית ספר יסודי שאני קוראת לו "גן עדן" שבו הילדים לומדים מכיתה א' ועד ח' בתכנית משלבת לגמרי, מהיום הראשון ועד היום האחרון.
<שרה וינרב: כל הבעיות ששמעתי כאן – ואני מורה בעברי, אז מותר לי עכשיו להגיד את כל האמירות – הן תלויות מורה, תלויות רצון הילדים, תלויות ברצון ההורים ששולחים.
<שרה וינרב: אני חייבת להגיד לכם שבית הספר הזה שינה עמדות בקרב כל גוש עציון, וגם בארץ לדעתי.
<שרה וינרב: אני גאה להיות חלק מהשותפות.
עמרם מצנע: זה בית ספר מוכר?
<שרה וינרב: מוכר ורשמי.
<שרה וינרב: הוא עכשיו במעמד של בית ספר ניסויי - - -
עמרם מצנע: ניסויי בתחום השילוב?
<שרה וינרב: כן.
<שרה וינרב: שמו הוא בית ספר "ראשית", ואני מזמינה את מי שלא היה שיבוא.
<שרה וינרב: זה פשוט מדהים.
<שרה וינרב: לי יש ילדה רגילה, והיא גדלה באווירה אחרת, באווירה לא מתנשאת.
<שרה וינרב: "אם הילד עם העיכוב ההתפתחותי מעצבן אותי, אני מתעצבן עליו, ואם הוא טוב אליי הוא טוב אליי".
<שרה וינרב: ומערכת היחסים היא מדהימה.
<שרה וינרב: כשהילדים האלה היו לקראת כיתה ז' הם אמרו: רגע, עד עכשיו זה היה מצוין, אז למה פתאום אני צריך לעשות את השינוי הזה?
<שרה וינרב: למה אני צריך פתאום להיות בלי הילד שמאתגר אותי ועוזר לי וכולי?
<שרה וינרב: אז אנחנו מקימים בתשע"ה תיכון.
<שרה וינרב: אמרו לנו שאנחנו צריכים להקים שני מוסדות – לחינוך מיוחד ורגיל.
<שרה וינרב: אבל אנחנו מנסים להימנע מזה.
<שרה וינרב: הרי מה החידוש הגדול?
<שרה וינרב: אנחנו רוצים שהמחנך של התיכון ישכב על הגדר בשביל כל הילדים, כולל הילדים עם הצרכים המיוחדים.
<שרה וינרב: יש כאן רצון של המערכת ושל המועצה, יש לנו פרויקטור שמתוקצב על ידי תורמים להקים את בית הספר, ויש לנו ילדים.
<שרה וינרב: אבל המכשלה הגדולה היא הבירוקרטיה.
<רעיה לוי-גודמן: יש לי סיור בגוש עציון עוד שבועיים, גם בעניין הזה.
<רעיה לוי-גודמן: אני בגוש עוד שבועיים, ולא יהיה צריך להקים שניים מופרדים – יימצא לזה פתרון.
<שרה וינרב: אז כבר היה שווה לבוא עד הכנסת.
עמרם מצנע: יעל וייס-ריינד, מנכ"לית "אופק לילדינו", בבקשה.
<יעל וייס-ריינד: "אופק לילדינו" זו עמותה ארצית של הורים לילדים עם עיוורון ולקויות ראייה.
<יעל וייס-ריינד: אני קודם כול רוצה לברך על זה שהפיילוט יצא לדרך וקיבל נפח בשנה האחרונה.
<יעל וייס-ריינד: אני גם מברכת על כך שבינואר יושלם הכלי של האפיון של ילדים בני 4-3 - - -
<רעיה לוי-גודמן: חטיבת ביניים.
<יעל וייס-ריינד: חטיבת ביניים, סליחה.
<יעל וייס-ריינד: אני אומרת את זה כי אני רוצה לחלוק אתכם: אתמול הייתי במרכז לעיוור, והיה שם מפגש עם ראש השירות לעיוור.
<יעל וייס-ריינד: היו שם אנשים רבים עם עיוורון ולקויות ראייה, והיה דו-שיח.
<יעל וייס-ריינד: ואחת הבעיות המרכזיות שעלתה בשיחה היה נושא התעסוקה.
<יעל וייס-ריינד: תעסוק ושילוב של אנשים בוגרים בחברה.
<יעל וייס-ריינד: ואני מסתכלת על הילדים שלנו ואומרת לעצמי: בקצב הזה, האם אנחנו לא מפספסים פה עוד דור?
<יעל וייס-ריינד: ילדים שבעוד חמש-שש שנים עוד לא יהיו להם הכלים לפעול בחברה הכללית, בחברה ישראלית; ילדים שיהיה להם חוסר ביטחון בהתמודדות עם יציאה מעבר למסגרת המוכרת שהם מכירים; ילדים ש...
<יעל וייס-ריינד: צריך להיאבק על זה שטכנולוגיות מתקדמות.
<יעל וייס-ריינד: .. ואנחנו מדינה מפותחת, הטכנולוגיות קיימות בה, אבל אנחנו לא מסוגלים להנגיש טכנולוגיות מגילאים צעירים.
<יעל וייס-ריינד: הרי כל מי שמכיר ילדים יודע שבגיל שנתיים-שלוש הם כבר משחקים בפלאפונים.
<יעל וייס-ריינד: ואני מסתכלת על האנשים שהיו במפגש הזה, אנשים בני 30, 40, 50 ואפילו 60.
<יעל וייס-ריינד: הם עובדים במפעלים מוגנים, עושים עבודות שהם הרבה מתחת ליכולות שלהם ולכישורים שלהם, בגלל שזה דור שפוספס.
<יעל וייס-ריינד: ולכן אני יצאת פה בקריאה לגבי הדחיפות של הנושא.
<יעל וייס-ריינד: יש פה מסר חינוכי ומסר ערכי: אנחנו כחברה, לא רק שאנחנו צריכים להכיל את האנשים האלה – אנחנו מרוויחים מהנוכחות שלהם.
<יעל וייס-ריינד: יש שם אנשים עם כישרונות בלתי רגילים, ואנחנו כחברה מפספסים.
<יעל וייס-ריינד: לכן אני חושבת שצריך להאיץ את הקצב.
<יעל וייס-ריינד: אני באמת מברכת על ההתקדמות שנעשתה, אבל אני יוצאת פה בקריאה להאיץ את הקצב.
עמרם מצנע: מר מוסא מריסאת, אב לשלושה ילדים נכים, בבקשה.
<מוסא מריסאת: שלום לכולם.
<מוסא מריסאת: אני לא באתי מתחום החינוך, אני רופא במקצועי, רופא לטיפול נמרץ ילדים, והתמזל מזלי שנולדו לי שלושה ילדים עם פיגור קשה.
<מוסא מריסאת: הם מונשמים, עם האכלה דרך הבטן.
<מוסא מריסאת: היתרון שלי שאני רופא, אז אני מטפל בהם בבית.
<מוסא מריסאת: אבל אני באתי לדיון לא בגלל השילוב, כי אני לא מבין מה זה שילוב וגם המצב של הילדים שלי הוא לא מצב של שילוב.
<מוסא מריסאת: אבל יש שתי בעיות מאוד חשובות - - -
עמרם מצנע: מה גיל הילדים?
<מוסא מריסאת: תאומים בני שש וילדה בת שבע.
<מוסא מריסאת: עדיין אין אבחנה למחלה הזאת, היא מהנדירות בעולם.
<מוסא מריסאת: אני באתי לוועדה כדי להציג שתי בעיות.
<מוסא מריסאת: חשוב לילד שיהיה באיזה מסגרת שמיועדת לו, אבל לפני המסגרת, היעד עד שיגיע מהבית לבית הספר שלו הוא יעד מאוד מסוכן, ומאוד חשוב לדון בזה.
<מוסא מריסאת: אלה ילדים מאוד מסוכנים במהלך הנסיעה, הם יכולים להידרדר בכל שנייה, והמערך של הליווי מהבית ועד בית הספר הוא לקוי במידה ניכרת.
<מוסא מריסאת: אין מישהו שמלווה את הילדים, אין מערך, אין הדרכה למלוות האלה מה לעשות, הן לא יודעות בכלל מה לעשות, העיקר לשבת באוטו ולשבת עם הילד – במיוחד אחרי שבשנתיים האחרונות עשו הפרטה לחברת הסעות שקיבלו את מערך הליווי הזה, וכרגיל, חברות ההסעות מעסיקות - --
עמרם מצנע: אפשר לשאול איפה אתה גר ואיפה בית הספר?
<מוסא מריסאת: אני גר בכפר ואדי סלאמה, באזור כרמיאל, והילדים לומדים בכפר ירכא, שזה כמעט 45 דקות נסיעה.
<מוסא מריסאת: חוויתי על בשרי כמה מקרים במהלך הנסיעות.
<מוסא מריסאת: אז אני באתי בשביל העניין הזה – לדבר על מערך הליווי וההסעות, שזה מערך מאוד חשוב לילדים עם פיגור עמוק וקשה.
עמרם מצנע: דרך אגב, הוועדה תקיים דיון מיוחד בנושא של הסעות בחינוך המיוחד.
עיסאווי פריג': אני לא רוצה לקחת יותר מדי זמן, כי אני מאוד מעוניין לשמוע כמה שיותר הורים, כי בעיניי שם טמונה הבעיה.
עיסאווי פריג': אנחנו, חברי הכנסת – מיכל ורעיה – לא מבינים גדולים בחינוך מיוחד.
עיסאווי פריג': אתם יכולים לסדר אותנו, למכור לנו כל מיני מושגים.
עיסאווי פריג': לא נבין, אני אומר לך שלא נבין.
עיסאווי פריג': בעיניי, מבחן התוצאה הוא שקובע.
עמרם מצנע: אני מוחה על כך שחברי הכנסת לא מבינים.
עיסאווי פריג': במובן שצריכים לתת מענה.
עיסאווי פריג': מבחן התוצאה, כמו ששמענו מד"ר מריסאת ורבים אחרים, הוא בעיניי שקובע, חברים.
עיסאווי פריג': אני מקבל פניות מהציבור של בעיות של הורים מחינוך מיוחד, ולוקח לי חודשים, ואז אני מגיע לדרך אטומה.
עיסאווי פריג': אז אני רוצה להגיד בקצרה שניים או שלושה דברים.
עיסאווי פריג': החינוך המיוחד הרי הולך כבן זוג עם השלטון המקומי.
עיסאווי פריג': אתה לא יכול לקדם חינוך מיוחד בלי שלטון מקומי.
עיסאווי פריג': אז מהדברים שלמדתי וראיתי, בשלטון המקומי יש כל כך הרבה גופים שעוסקים באותם דברים, ולכן אני מציע כאן חשיבה עמוקה ואסטרטגית לגבי איגום משאבים בתוך הרשות המקומית ובתוך משרד החינוך, כדי לייצר כמה שיותר משאבים, כדי לתרגם את כל התכניות שאנחנו חושבים עליהן למעשים.
עיסאווי פריג': כי בכל נושא שאנחנו מדברים עליו אומרים "יש כסף – יש פתרון".
עיסאווי פריג': אבל אם אין כסף, אז מה נעשה?
עיסאווי פריג': מה, אין פתרון?
עיסאווי פריג': 100 מיליון שהמצאנו עכשיו הביאו פתרון חלקי ועשו את הדבר היפה שראינו.
עיסאווי פריג': אז בואו נחשוב על מקורות תקציב אחרים; על איגום המשאבים, במיוחד של החינוך המיוחד, שעומדים ברשויות.
עיסאווי פריג': אם נצליח.
עיסאווי פריג': כי הרבה גורמים עוסקים באותו דבר.
עיסאווי פריג': אני לא רוצה להתייחס עכשיו למבחן התוצאה, כי אלה דברים שנתבקשתי לא להעלות אותם כאן.
עיסאווי פריג': אני אעלה אותם ברמה האישית, כי רמת התוצאה היא הרבה יותר גרועה ממה שאנחנו מציגים.
עמרם מצנע: רויטל, הבמה שלך.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שמשהו באמת השתנה בחודשים האחרונים, גם בדיאלוג שלנו עם משרד החינוך.
<רויטל לן כהן: ואני מאוד מעריכה את השינוי והשיתוף, ובאמת יש הרגשה שאנחנו מתחילים ללכת לדרך משותפת.
<קריאה: המשיח יגיע.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שאני נמצאת פה בשלושה כובעים.
<רויטל לן כהן: אני נמצאת בכובע של קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים, כמי שמייצגת אלפי הורים וילדים; אני נמצאת פה גם בכובע של מנהלת טיפול שמטפלת באופן פרטני במקרים מאוד קשים של הורים שנתקלים בקשיים מול משרד החינוך; ואני גם נמצאת פה בכובע של אימא של אלעד, שהוא ילד עם אוטיזם שמשולב בחינוך הרגיל.
<רויטל לן כהן: כשהוא היה בן ארבע הייתי צריכה לעשות שביתה מתחת לבית של יולי תמיר כדי לקבל סיוע עבורו בגן.
<רויטל לן כהן: בעקבות זה ובעקבות לחצים של הרבה שנים – זה היה ב-2007 – החליטה יולי תמיר להקים את ועדת דורנר, שהתכנסה ב-2008, וסיימה ב-2009.
<רויטל לן כהן: היום הילד שלי כבר בכיתה ה'.
<רויטל לן כהן: הוא היה בן ארבע אז.
<רויטל לן כהן: ולכן אני מתחברת למה שאמרה הנציגה של "אופק לילדינו": יש פה דורות שלמים ש...
<רויטל לן כהן: אנחנו לא מספיקים.
<רויטל לן כהן: צריך להבין שלא מדובר פה רק בכסף, אלא במשהו אנושי ומוסרי.
<רויטל לן כהן: ואפרופו כסף, כל ילד עולה לנו עשרות מונים בבגרותו כשהוא גדל להיות אדם שלא יודע להשתלב בחברה והחברה דוחה אותו.
<רויטל לן כהן: אחד הדברים שאנחנו רואים זה שכשהילדים "הנורמטיביים" לא מכירים את הילדים הם דוחים אותם, כי הם פשוט לא מכירים.
<רויטל לן כהן: עכשיו לגופו של עניין.
<רויטל לן כהן: אחד הדברים שאנחנו צריכים לעשות זה לשנות בחוזרי מנכ"ל את הזכאויות הישנות, שלא מתאימות בכלל לשילוב של ילדים.
<רויטל לן כהן: וכשאני מדברת על שילוב, אני לא מדברת על התוספות הסטטיסטיות שניתנות בתוך בית הספר, אלא אני מדברת באמת על הילדים המשולבים.
<רויטל לן כהן: כי כמו שילד עם אוטיזם זכאי לסייעת ולסל, אז גם ילד עם ADHD חמור או עם לקויות למידה קשות מאוד לא מסוגל לקרוא את המפה החברתית, וזקוק לסייעת לא פחות מילד שיושב בתוך הטבלה הזאת.
<רויטל לן כהן: אבל מאחר שהוא לא יושב בטבלה, הוא לא מקבל.
<רויטל לן כהן: ואז יוצא ילד מתוסכל, והביטוי של זה זה בעיות אלימות קשות, ואז שולחים אותו לחינוך המיוחד ולא נותנים לו אפילו לבחור, כי יש לו בעיות אלימות.
<רויטל לן כהן: וכשההורים אומרים שלוּ הילד היה מקבל את הסיוע הוא לא היה מגיע למצב של בעיות אלימות, אז אומרים להם: לא, קודם נעשה לו תכנית התנהגותית, וכשהאלימות תפחת ניתן לו אפשרות.
<רויטל לן כהן: אבל היא לא תפחת, כי לא הנגשנו עבורו את מה שהוא צריך, הוא יישאר מתוסכל.
<רויטל לן כהן: ולכן יש כאן ביצה ותרנגולת, וצריך לעשות זה "קאט" ולהתחיל לתת מענה יותר רחב לקבוצה הרבה יותר רחבה של ילדים.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להתייחס לנושא של כלי האפיון.
<רויטל לן כהן: כלי האפיון – ואמר את זה גם יואל רפ, שכתב את כלי האפיון ופיקח עליו – הוא לא טוב, הוא לא באמת נותן מענה.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שהבעיה הכי קשה בו זה שאנחנו מדברים פה על ילדים עם צרכים מיוחדים, אבל בודקים את התפקוד שלהם.
<רויטל לן כהן: תפקוד זה משהו מאוד משתנה – הוא משתנה לפי הסביבה, הוא משתנה לפי מזג האוויר, לפי כמות הילדים.
<רויטל לן כהן: תפקוד של ילד זה הדבר הכי פחות קבוע שאפשר להגיד עליו.
<רויטל לן כהן: הדבר הכי קבוע שאפשר להגיד עליו זה הצרכים שלו.
<רויטל לן כהן: והצרכים שלו לא נבדקים.
<רויטל לן כהן: אז אי אפשר לעשות כלי אפיון שנותן תשובה לפי תפקוד...
<רויטל לן כהן: אגב, התפקוד הזה לוקח בחשבון את המצב של הילד עכשיו, כשהוא מקבל סיוע, ואז גוזר מזה מה הוא צריך.
<רויטל לן כהן: אבל אז יוצא שאם השנה יהיה לו סיוע, אז רמת התפקוד שלו תהיה יותר גבוהה, ואז שנה הבאה ניתן לו פחות תקציבים, ואז שנה אחר כך רמת הסיוע תרד, ואז עוד פעם נגיד שהוא צריך יותר סיוע, ובסוף נהפוך את הילד לאיזה אקורדיון כזה של סיוע.
<רויטל לן כהן: אני גם חושבת שאחד הדברים שאנחנו לא לוקחים בחשבון זה שהמסגרת הרגילה, לא רק המורים אלא גם הילדים וגם ההורים שלהם, צריכים עבודת הכנה.
<רויטל לן כהן: כשהורים בבית ספר מכנסים את ועד ההורים כי עומד להיכנס לכיתה א' ילד עם צרכים מיוחדים והם לא מוכנים שזה יפגע בילדים שלהם – זו תוצאה של כשל מערכתי.
<רויטל לן כהן: שלא היטיבו להכניס את השילוב לתוך בתי הספר.
<רויטל לן כהן: עוד אחת מהבעיות הקשות היא שמנהל עדיין יכול להגיד שהוא לא מוכן לשלב אצלו בבית הספר, ובמקום שיגידו למנהל הזה שהוא מפוטר, אומרים להורה: אין לנו מה לעשות, אנחנו לא יכולים להכריח, וגם, אתה לא היית רוצה להכניס את הילד שלך למסגרת שבה המנהל לא רוצה את הילד.
<רויטל לן כהן: סליחה, מנהל שלא רוצה לשלב לא יכול להיות בתוך מסגרת חינוך שחורתת על דגלה שילוב.
<רויטל לן כהן: אחת הבעיות הקשות כשאנחנו מתייחסים לתמיכות שילדים מקבלים זה הנושא של מעטפת והנושא של הנגשות.
<רויטל לן כהן: אחד הדברים היקרים, כשמדברים על ילדים בחינוך המיוחד, זה הנושא של הסעות, הנושא של הדרכת הצוותים.
<רויטל לן כהן: משרד החינוך מתייחס להסעות ולהדרכה בתור מעטפת, ואז הוא אומר: אוקיי, עכשיו בואו נשווה תקציבים.
<רויטל לן כהן: נו, באמת, אם זה הכי יקר, אז אנחנו מראש לא משווים פה את התקציבים.
<רויטל לן כהן: כל הרעיון היה להגיד: הילד הזה מקבל משהו, עוד לפני שאנחנו יודעים לאן הוא הולך.
<רויטל לן כהן: ואז הוא צריך להסתדר עם המשהו הזה.
<רויטל לן כהן: ואם ההסעה מאוד יקרה, אז זה יורד מהתקציב, והאם ההדרכה מאוד יקרה, אז זה גם יורד מהתקציב.
<רויטל לן כהן: לא יכול להיות שילד משולב – הכול נמצא בתקציב שלו; וילד בחינוך מיוחד – הכול נמצא במעטפת שלו.
<רויטל לן כהן: זה מאוד לא הגיוני, זה לא שוויוני, ולא לזה כיוונה כבוד השופטת, לא בפסקי הדין שהיא נתנה ולא בדוח ובמסקנות.
<רויטל לן כהן: דבר נוסף, הנושא של ההנגשות.
<רויטל לן כהן: במשרד החינוך יש עדיין תפיסה שהנגשה זה רמפה או כיתה אקוסטית.
<רויטל לן כהן: הנגשה זה סייעת, הנגשה זה הדרכה, הנגשה זה עוד המון דברים שהם לא מוחשיים, לא כאלה שאפשר לגעת בהם.
<רויטל לן כהן: הנגשה זה גם לאפשר לילד שמתקשה בארגון המלל שלו לעבוד עם טאבלט.
<רויטל לן כהן: אבל אז אומרים להורים "אנחנו לא מסכימים, כי הילדים האחרים יקנאו", וכשכבר כן מסכימים אז אומרים להם "אתם תקנו".
<רויטל לן כהן: איך אפשר לשלב ככה?
עמרם מצנע: רותם גנץ, נציג מועצת התלמידים, בבקשה.
<רותם גנץ: אני אתן כמה דגשים שלנו, הגוף הנבחר של בני נוער בישראל, חשוב לראות ביישום של דוח דורנר, ואומר עוד כמה נקודות מהניסיון שלי.
<רותם גנץ: אני אתחיל מהעניין של התקצוב.
<רותם גנץ: מאוד חשוב לנו לראות שהתקציב ילך אחרי הילד לא משנה באיזה מסגרת הוא יבחר.
<רותם גנץ: דבר שני, מאוד חשוב לנו שהתקציב יהיה על פי סך כל הסלים של הילדים שלומדים בבית הספר, זאת אומרת, שלא יהיה מצב שילד מגיע עם סל מסוים אבל כדי לממן דברים אחרים או כדי לאזן תקציבים בתוך הכיתות, לוקחים לילד נקודות.
<רותם גנץ: הנקודות האלה שייכות לילד, לא לאף אחד אחר.
<רותם גנץ: בנוסף, חיזוק של ועדות האפיון – לתת להם יותר כלים, כדי באמת לאפיין בצורה מדויקת את קבוצת האפיון של הילד.
<רותם גנץ: פיקוח – חובה על המשרד לפקח על המסגרות השונות בכל הענקת השירותים לילדים עם צרכים מיוחדים.
<רותם גנץ: גם מאוד חשוב לנו שהמשרד יחליט עד איזה גיל להורים יש אוטונומיה להחליט ומאיזה גיל הילד בעצמו יתערב לאן הוא הולך.
<רותם גנץ: שתי נקודות נוספות.
<רותם גנץ: כפי שמיכל אמרה, השנה נבחר בוועידת מועצות התלמידים והנוער הארצית נושא שנתי שנקרא "האחר הוא אני".
<רותם גנץ: במחוז שלי, מחוז חיפה, התחלנו פרויקט שנקרא "חממ"ה" – חינוך מיוחד מועצות התלמידים.
<רותם גנץ: במסגרת הפרויקט הזה אנחנו מגיעים לבתי ספר שבהם לומדים ילדים עם הפרעות נפשיות והפרעות התנהגות קלות.
<רותם גנץ: אנחנו גם מקימים פרויקט שנקרא "מועצה חונכת מועצה", כדי שמועצות תלמידים ונוער רשותיות יוכלו לשלב בתוכן ילדים עם צרכים מיוחדים.
<רותם גנץ: וכפי שכבוד השופטת דורנר אמרה, הילדים יודעים לאן הם רוצים ללכת.
<רותם גנץ: אני, במסגרת תפקידי, יושב בוועדות ערר מחוזיות של ילדים ואני שומע הרבה מאוד מקרים שבהם בגלל התערבות חיצונית בהחלטה לאן הילד ילך, נגרם לו עוול.
<רותם גנץ: אני אתן דוגמה: בבית הספר הריאלי, שאני לומד בו, מתבצע שילוב כפיילוט.
<רותם גנץ: זה אמנם מועט, אבל עם הרבה תשומת לב של הילדים.
<רותם גנץ: והדבר מוצלח מאוד.
<רותם גנץ: כל מה שצריך הוא להסיר מהדרג המקצועי והדרג הפדגוגי את הדאגה מזה שלא יהיו להם מספיק תקציבים.
<רותם גנץ: צריכים לדעת להכשיר אותם, וככה אפשר יהיה ליצור שילוב ראוי.
עמרם מצנע: גלי גוב ארי, בבקשה.
<גלי דובש גוב ארי: אני אימא לנער עם שיתוק מוחין שנמצא בחינוך המיוחד.
<גלי דובש גוב ארי: אני מרשה לעצמי לדבר בשם כל ההורים.
<גלי דובש גוב ארי: אני חושבת שאין הורה שרוצה שהילד שלו יהיה בחינוך המיוחד, נקודה.
<גלי דובש גוב ארי: הסיבה שהורים לא הלכו על העניין הזה בפיילוט היא שלא החברה ולא המערכת נמצאים היום במקום של להכיל בלי לפגוע.
<גלי דובש גוב ארי: חוץ מזה, הסתכלתי על השקף הזה דבר ראשון שנכנסתי, ואני רואה שקונספט ההכלה עדיין נתפסת כהתאמת הנמוך לגבוה.
<גלי דובש גוב ארי: אבל אני חושבת שכדי שילדים כמו הבן שלי יוכלו מתישהו לעבור, צריך לשים לב שמשקיעים לא רק בהכשרה של מורים אלא שגם תהיה תכנית לימודית מסודרת שמוקצית לטובת הכנסת התלמידים עצמם לשילוב.
<גלי דובש גוב ארי: זה לא רק להתאים את הנמוך – לפעמים הגבוה צריך להתכופף.
<קריאה: למה שהגבוה יתכופף?
<גלי דובש גוב ארי: אני אומרת בקונספט הזה, כי זאת הדוגמה.
<גלי דובש גוב ארי: זה לא נכון, אבל הדוגמה - - -
<קריאה: ילד - - - הוא בעל צרכים מיוחדים - - -
<גלי דובש גוב ארי: לא, כי זה הקונספט – אתם מסתכלים על זה רק בלמידה.
<גלי דובש גוב ארי: זה לא שהנמוך בלמידה צריך להתאים את עצמו לגבוה, אלא השילוב וההכלה הם בכל כך הרבה היבטים.
<קריאה: כן, אבל ילד גבוה לא צריך להתכופף.
<קריאה: התפקיד שלנו זה לעזור לו להיות יותר גבוה.
<גלי דובש גוב ארי: זו רק הדוגמה שניתנה - - -
<קריאה: אני לא מבינה למה - - -
עמרם מצנע: חברים, בבקשה.
<גלי דובש גוב ארי: חוץ מזה, אני חושבת שבחינוך המיוחד אין שום ראייה מערכתית לגבי מה עושים ברוח הדברים שנאמרו בוועדת דורנר – איך מכינים תלמידים בחינוך המיוחד להגיע ולהשתלב יותר ויותר.
<גלי דובש גוב ארי: זה מתחיל בשילוב חלקי, שזו חיה שבכלל לא מעוגנת בשום חוזר מנכ"ל.
<גלי דובש גוב ארי: קיימים כאלה דברים: תלמידים יוצאים לשילוב חברתי או לימודי, אבל זה תלוי תקציב שיש או אין, תלוי רצון טוב או טובה של המערכת, אבל לא משהו שמוגדר בצרכים או בסל התקצוב או כמטרה שהמערכת החליטה שהיא מציבה לעצמה.
<גלי דובש גוב ארי: אז הגיע הזמן שגם עם זה יהיה איזשהו תהליך.
<גלי דובש גוב ארי: חוץ מזה, אני רוצה לדבר על סטנדרטים בחינוך המיוחד.
<גלי דובש גוב ארי: גם כאן, כדי ללכת לקראת מגמה של להוציא תלמידים מהחינוך המיוחד, צריך להכיל אותם בכל הרמה המערכתית, גם למשל בתכניותup to date, מבחינת תכנים דיגיטליים.
<גלי דובש גוב ארי: אני מייצגת ועד הורים בבית ספר, והתרמנו תורמים יקרים ונדיבים כדי להכניס מערכות של תקשוב בבית הספר, כי אנחנו בכלל לא כלולים בתכנית הרב-שנתית כמו תלמידים בבתי הספר הרגילים.
<גלי דובש גוב ארי: ויש עוד הרב הדברים שצריך לעשות.
עמרם מצנע: ממכללת "לוינסקי" נרשמו שתיים – ד"ר פלד וד"ר הבל.
עמרם מצנע: מי מכן תדבר?
<אורלי הבל: קוראים לי אורלי הבל, אני ראש התכנית לחינוך מיוחד במכללת "לוינסקי".
<אורלי הבל: אני מסכימה עם הרבה מהדברים שנאמרו פה.
<אורלי הבל: אני מברכת כמו כולם, אבל גם מסתכלת קדימה ורוצה להעלות פה עוד סוגיה שלדעתי צריכים לתת עליה את הדעת.
<אורלי הבל: אני גדלתי בחינוך המיוחד במחוז תל-אביב, הייתי יושבת-ראש ועדות ערר ומנהלת מסגרת לילדים עם נכויות פיזיות.
<אורלי הבל: לפני הכניסה לאקדמיה עבדתי כ-15 שנה בליווי תלמידים משולבים, עם הקמת המתי"אות.
<אורלי הבל: אנחנו מדברים פה כל הזמן על תקציבים ועל אותם דברים אינסטרומנטליים, אבל אם לא נבין שאנחנו צריכים לעשות, גם בתוך משרד החינוך, שינוי מהותי בתפיסה, כך שכל מורה יהיה חייב להיות מורה לחינוך מיוחד, אנחנו באמת יכולים ללכת כולנו הביתה.
<אורלי הבל: בתוך המכללה שלנו יש תכניות הכשרה ליסודי ולעל-יסודי, ואני בקשרי עבודה עם עמיתים שלי, כך שהתכנים עולים מהשטח.
<אורלי הבל: מורים שאנחנו מבקשים מהם לשלב ילדים צריכים ללמוד את המקצוע הזה.
<אורלי הבל: זה משהו שמחקרים מראים.
<אורלי הבל: צריך לדעת איך לעבוד עבודת צוות, צריך לדעת מה זה לקויות.
<אורלי הבל: צריך לדעת מה ההבדל בין שילוב לבין הכלה.
<אורלי הבל: אלה שתי מילים שהן מכבסת מילים אם אנחנו לא שמים בהן תוכן.
<אורלי הבל: וצריך לדעת שגם ילדים בעלי יכולות גבוהות יותר, הם גם בעלי צרכים מיוחדים.
<אורלי הבל: זאת גם התפיסה שלי כהורה לארבעה ילדים – לכל ילד יש צרכים מיוחדים.
<אורלי הבל: יש מודלים בעולם.
<אורלי הבל: יש מודל למידה אוניברסלי שמדבר על הנגשת הסביבה הלימודית.
<אורלי הבל: אנחנו כל הזמן עושים תיקונים.
<אורלי הבל: מורה בבית ספר יסודי לא צריכה לעשות טובה שהיא משלבת ילד.
<אורלי הבל: היא לא עושה גמילות חסדים, היא לא צריכה להיות נחמדה ונעימה – זה צריך להיות בבסיס.
<אורלי הבל: בתכניות ההכשרה, במקום שיכריחו ללמוד דברים שהם באמת ארכאיים, שמורים ידעו היום איך להטמיע טכנולוגיה בשביל כל התלמידים.
<אורלי הבל: זה מצד אחד.
<אורלי הבל: מצד שני, ישבתי כיושבת-ראש ועדות ערר, וראיתי הורים והסתכלתי להם טוב-טוב בלבן של העיניים.
<אורלי הבל: וראיתי את חוסר היכולת של צוותים בחינוך המיוחד, שאמורים להיות אורים ותומים בעבודה עם הורים, לעבוד עם הורים ובאמת-באמת להסתכל עליהם כעמיתים לעבודה.
<אורלי הבל: ההקשרים של ילד בחינוך מיוחד הם מאוד מגוונים: מה שאתם רואים בבית ספר זה לא מה שקורה בבית, זה לא מה שקורה במיליה אחר.
<אורלי הבל: ההקשר הוא מאוד משמעותי, והוא משנה את התפקוד של ילד מהקצה אל הקצה.
<אורלי הבל: אנחנו צריכים בתוך החינוך המיוחד להכשיר את העובדים שלנו לעבוד עם הורים.
<אורלי הבל: צריך לתת למורים בחינוך המיוחד יותר עבודת צוות עם עובדים פרא-רפואיים.
<אורלי הבל: אולי אני מדברת מהמבט שלי, כי התחלתי את דרכי כקלינאית תקשורת ואחרי זה עברתי לעבוד עם משפחות, ודווקא את הדוקטורט שלי עשיתי בחינוך ובתכניות לימודים.
<אורלי הבל: אבל אני יודעת שמה שמורה יודעת זה לא מה שקלינאית יודעת, שזה לא מה שמרפאה בעיסוק יודעת.
<אורלי הבל: הידע הוא ידע גדול, וצריך ללמד אנשים לעבוד עבודת צוות בתוך בתי הספר הרגילים ובתוך בתי הספר לחינוך המיוחד.
<אורלי הבל: אני אסיים, כי אני יודעת שיש פה הרבה אנשים שעוד רוצים לדבר.
<אורלי הבל: יש עוד נקודה אחת, שהעלתה יעל אני חושבת, הנקודה של התלמידים הבוגרים.
<אורלי הבל: אני יכולה לחתום שבמעברים בין היסודי לבין חטיבת הביניים, 50% מהילדים שהיו ביסודי – ואני אומרת עכשיו משהו גס, מבלי שבדקתי או מדדתי – מגיעים לחינוך המיוחד; שלא לדבר על המעבר בתיכון.
<אורלי הבל: המורים בבתי הספר היסודיים הם כאילו יותר נשמה, יותר "מאמא", אבל זה גם לא מספיק.
<אורלי הבל: הילדים האלה – בפירוש מגיע להם.
<אורלי הבל: לחלקם יש יכולות אולי אפילו גבוהות יותר מבחינה טכנולוגית מאשר לילדים רגילים.
<אורלי הבל: אבל רק הורים שיש להם היום כסף יכולים להרשות לעצמם מערכת תמיכה כמו case manager.
<אורלי הבל: להורים שאין את האפשרויות האלה אין בכלל זכות בחירה.
עמרם מצנע: בהחלט הערת את תשומת לבנו לכמה דברים.
עמרם מצנע: אסתר קרמר, בבקשה.
<אסתר קרמר: אני אסתר, אימא לשלושה ילדים עם PDD וילדה אחת עם HDAD.
<אסתר קרמר: שלושת הילדים משולבים בחינוך הרגיל, לצערי בלי מספיק סיוע.
<אסתר קרמר: את הסיוע אני צריכה לשלם מהכסף שלי.
עמרם מצנע: אפשר לשאול איפה?
<אסתר קרמר: הם משולבים ב"בית יעקב".
<אסתר קרמר: כל אחד מהילדים קיבל 16 שעות, ואפשר להבין ש-16 שעות לא יכולות להספיק לילד שמשולב עם תכנית התנהגותית, כשאני משלמת גם את ההנחיה, כי גם זה דבר שלא מתוקצב בחינוך החרדי.
<אסתר קרמר: חשוב לי שיהיה איזשהו זירוז של תהליך.
<אסתר קרמר: שמשהו יקרה.
<אסתר קרמר: בנוסף, יש לי ילדה עם HDAD שבכלל לא זכאית לשום סל.
<אסתר קרמר: היא יושבת על השעות הסטטיסטיות שדיברו עליהן פה.
<אסתר קרמר: זאת אומרת שהיא לא מקבלת שעות, זאת אומרת שאני משלמת בשביל ארבע שעות שבועיות למישהי שמכניסה אותה.
<אסתר קרמר: בית הספר כבר הודיע לי שהם לא מוכנים להחזיק אותה.
<אסתר קרמר: היא קשה, היא עושה בעיות, היא משתוללת, אבל היא לא זכאית לחינוך מיוחד, כי היא ילדה עם קוגניציה מאוד גבוהה.
<אסתר קרמר: כלומר, יש פה איזשהו פער – ילדה עם קוגניציה גבוהה לא זכאית לשום דבר.
<אסתר קרמר: חוץ מזה, אני עוסקת במשרה מלאה באחריות על השילוב.
<אסתר קרמר: אין שום אחריות על שילוב בבית הספר, זה תפקיד שלי.
<אסתר קרמר: רק השבוע עבדתי כעשר שעות על העניין של שילוב: לדבר עם המורה, לדבר עם המנחה של המורה, לדבר עם המנהלת.
<אסתר קרמר: אני מגיעה בבקרים, שהם יקרים, כי בהם אני לא יכולה להגיע לעבודה או לייצר כסף, ואני צריכה להגיע ולתאם את כל תכנית השילוב.
<אסתר קרמר: דבר, נוסף, שגם דיברה עליו קצת הדוברת לפניי, זה החלק של המורות.
<אסתר קרמר: המורות מאוד נחמדות ומאוד עוזרות לי, ואני כל הזמן זאת שאומרת את התודה.
<אסתר קרמר: כי הן עושות איתי חסד.
<אסתר קרמר: אני מצ'פרת אותן בשביל החסדים האלה – המורות האלה מקבלות ממני את כל התודות שבעולם.
<אסתר קרמר: כי זה עדיין נחשב בגדר חסד, ולא כזכות בסיסית.
עמרם מצנע: ד"ר ירדני, מהמחלקה להתפתחות הילד, משרד הבריאות, בבקשה.
<הדר ירדני: אני ממשרד הבריאות, מהמחלקה להתפתחות הילד ושיקומו.
<הדר ירדני: יש שתי הערות שמחברות את המשרד שלנו לדיון הזה.
<הדר ירדני: אחת זה הנושא של הטיפול במקצועות הבריאות.
<הדר ירדני: זה חסר מאוד בבתי הספר של החינוך המיוחד, אין מספיק עובדי מקצועות הבריאות.
<הדר ירדני: ואני לא מדברת על טיפול באומנות או טיפול ביצירה, שזה יפה וחשוב אבל זה לא מקצועות הבריאות.
<קריאה: גם בשילוב היחידני אין מספיק.
<הדר ירדני: לכן הילדים והוריהם נאלצים לפנות לקופות החולים בסיום יום הלימודים.
<הדר ירדני: מלבד הטרחה הגדולה והאי-צדק להורים ולילדים, זה גם מעמיס על המכונים להתפתחות הילד, ואותם ילדים שלא נמצאים בחינוך המיוחד, התור שלהם מתארך ונדחה.
<הדר ירדני: אני חושבת שצריך לטפל בזה.
<הדר ירדני: נושא קטן נוסף, נושא ההסעות.
<הדר ירדני: אני יודעת שזה לא הדיון, אבל מאוד התחברתי למה שאמר עמיתי הרופא.
<הדר ירדני: בשבועות האחרונים אנחנו נמצאים פה בדיונים מאוד סוערים וקשים בנושא ההסעות לילדים במעונות יום שיקומיים.
<הדר ירדני: אחת ההצעות זה אולי לשלב את זה עם הילדים לחינוך.
<הדר ירדני: אני חושבת שזה נושא שחייבים לתת עליו את הדעת.
<הדר ירדני: הוא מאוד לא מטופל ומאוד מסוכן.
עמרם מצנע: אני רוצה לעבור לסיכומים.
עמרם מצנע: יש מישהו שעוד לא דיבר?
עמרם מצנע: אם כן, קצר מאוד.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אביבית ברקאי-אהרונוף, מארגון "בזכות".
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני רוצה להתחבר לדברים שאסתר אמרה קודם.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בשנת 2007 הגישו מספר ארגונים, ביניהם גם "בזכות", עתירות בנושא של חוסר השוויון התקציבי וההפרה של פסק דין "יתד".
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בפסק הדין השופט אומר ש"אין עילה להתערבותנו, מאחר שהייתה התפתחות דרמטית, קמה ועדת דורנר".
<אביבית ברקאי-אהרונוף: לדבריו: "הנחתי היא כי גורמי המינהל יוסיפו ויפעלו בשקידה הראויה לשם השלמת בחינת ישימותן של המלצות ועדת דורנר תוך זמן סביר".
<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שפה בעצם לא הייתה התייחסות ל"שאלת הבינתיים", כפי שקרא לה חבר הכנסת זבולון אורלב בישיבה שהייתה כאן בשנת 2010.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: בינתיים הנתונים מצביעים – ודוח מבקר המדינה מצביע על זה ביתר שאת – שמספר הילדים בשילוב מצטמצם.