GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עומרי שלמון: סיפור ציוני יהודי, הרבה טרגדיות ועצב, כמו שכל דרמה טובה בנויה.
<עומרי שלמון: המקום הזה עבר כמה גלגולים בחייו והמועצה נכנסה אליו, מתי?
<עומרי שלמון: 15 שנה, 20 שנה?
<עומרי שלמון: בטח כבר למעלה מ-10 שנים.
<עומרי שלמון: מקומות שעברו כמה סדרות הצלה.
<עומרי שלמון: הנכס הוא נכס של האוניברסיטה הפתוחה ולמעשה המועצה בשנתיים האחרונות נכנסה באופן נמרץ מאוד לטיפול בשני מבנים גדולים בתוך המתחם.
<עומרי שלמון: אחד זה בית המרכבות, ששם המרכבות את האצולה, את המשפחה, והיו נוסעות מסביב לבית שלהם.
<עומרי שלמון: זה מבנה שגמרנו והוא כבר משמש וישמש יותר ויותר, יש לקוות, את הפעילות של האוניברסיטה הפתוחה שמתחברת כאן לפעילות בבית דניאל, שוב, נשאיר את זה לאביבה.
<עומרי שלמון: והבית הזה שהוא בית המשפחה, שבשלב הזה, ב-800,000 שקל עשינו עבודות, המשכנו או ביצענו עבודות ייצוב של המבנה, מה שקרוי אצלנו עבודות הצלה, והיום המבנה קשור, מבוטן ומחובר היטב והבעיה, אם ירימו את זה לשלבים הבאים, או שזה יישאר ככה ואז אנחנו בעוד 10 שנים נחזור ונוציא, כמה?
<עומרי שלמון: מיליון שקל, ארנון?
<ארנון חפץ: קצת יותר.
<עומרי שלמון: אז, אביבה, קצת רקע ודברים שלך ומנכ"ל האוניברסיטה, עמית שטרייט, מתנצל שהוא לא יכול להגיע, וארנון, קצת את ההיבטים הפיזיים.
<עומרי שלמון: סברנו שזה חלק ממקום שכדאי שנראה אותו, כי הוא בחציו פעיל, קשר עם ארגון גדול, עם עמותה גדולה, עם אוניברסיטה, שאמורה לקבל את המקל ולהפעיל, בתקווה שבנגלה הבאה של הוועדה כבר תהיה פעילות בבית המשפחה.
<אביבה עמית: אני אספר לכם קצת על ההיסטוריה ההיסטוריה פה מתחילה ב-1898, כשהגיע לארץ פרופ' בנטביץ, שהוא היה עורך דין של התנועה הציונית, הוא היה מחובר להרצל.
<אביבה עמית: הוא הגיע לפה ומאוד התלהב מכל האזור, קרא לאחוזה שלו באנגליה כרמל קורט, על שם הכרמל.
<אביבה עמית: בעקבותיו הגיעה לפה ניטה, אחת מ-11 ילדיו, היא באה לפה עם בעלה, מיכאל אנגל, לירח דבש, ב-1910, והם החליטו להשתקע פה.
<אביבה עמית: הם קנו פה 77 דונם מאחד המתיישבים והתחילו לבנות את האחוזה, שהיא נקראת אחוזה לנגה או כרמל.
<אביבה עמית: הם היו מאוד פעילים ביישוב, הם תרמו פה להרבה מפעלים, ניטה טיפלה פה בתימנים כשהם הגיעו, מיכאל היה פה דמות מאוד ידועה, אבל ניטה תכננה לעשות פה בית ספר חקלאי לבנות, היא למדה חקלאות מאהרונסון והיא נפטרה ב-1922, כשהיא הייתה בת 38.
<אביבה עמית: מיכאל נשאר פה לבד, לא היו להם ילדים וכעבור שלוש שנים הוא התאבד.
<אביבה עמית: עוד לפני שזה קרה, אחרי שניטה נפטרה, הוא הציע לאחותה הבכורה ליליאן לבוא לגור פה.
<אביבה עמית: ליליאן הייתה נשואה למזרחן ידוע בשם פרופ' ישראל פרידלנדר.
<אביבה עמית: הם גרו בניו יורק, היו להם שישה ילדים והוא נשלח בשליחות הג'וינט לאוקראינה ונרצח שם.
<אביבה עמית: אחרי שמיכאל התאבד הוא גם הוריש לליליאן את השטח והיא הגיעה לפה עם הילדים.
<אביבה עמית: הילדים למדו בריאלי והיא ככה נעה ונדה בין פה לחיפה.
<אביבה עמית: הבן הצעיר שלה דניאל היה מוזיקאי מאוד מחונן, הוא כתב יצירות בגיל מאוד צעיר, הוא קיבל מלגה לג'וליארד, ב-1935, וליליאן נסעה איתו לשם.
<אביבה עמית: את האחוזה היא השכירה ליהודייה אוסטרית בשם דורה שוורץ, שעשתה פה פנסיון צמחוני מאוד אליטיסטי, פנסיון דורה שוורץ.
<אביבה עמית: יש שאנשים שזוכרים שהם היו באים עם ההורים שלהם, זה היה כמו יערות הכרמל של היום, משהו נורא אליטיסטי.
<אביבה עמית: ליליאן השכירה לה את האחוזה ל-15 שנים והיא נסעה עם דניאל.
<אביבה עמית: דניאל לקה שם בהתמוטטות נפשית ונפטר בנסיבות טרגיות, מה שנקרא, ב-1936, כשהוא היה בן 18.
<אביבה עמית: ליליאן חזרה.
<אביבה עמית: גם בגלל שהיה לה קצת מבודד והאחוזה הייתה מושכרת היא בנתה את בית דניאל, שנמצא שם.
<אביבה עמית: אחותה הייתה תלמה ילין, בעלה היה ארכיטקט, אליעזר ילין, הוא בנה את הבית, הבית נחנך ב-18 בינואר 1938 וברדיו ניגנו יצירה של דניאל.
<אביבה עמית: זה היה אירוע ממלכתי.
<אביבה עמית: אני תמיד אומרת, מה היה אירוע ממלכתי פעם?
<אביבה עמית: פתיחת בית דניאל בזכרון יעקב.
<אביבה עמית: באותה שנה נבנה שם גם בית רוט.
<אביבה עמית: אחר כך ליליאן בערוב ימיה העבירה את כל האדמות לקרן קימת, היא קיבלה את המבנים בחכירה ובשנת 2000 הבת שלה, כרמל אגרנט, שהיא אלמנתו של השופט אגרנט, העבירה אלינו, לאוניברסיטה הפתוחה, את רוב המתחם.
<אביבה עמית: כשהאחוזה נסגרה, ב-67', היא עברה פה ונדליזם מאוד קשה, כל מה שהיה פה נשדד ונלקח והיא הייתה במצב מאוד קשה, עד ששימור אתרים, יחד עם האוניברסיטה, נרתמו לעניין הזה ובמהלך כל השנים משמרים ומשחזרים את המבנה.
עמרם מצנע: איך נוצר הקשר לאוניברסיטה הפתוחה?
<אביבה עמית: המקום נקלע לקשיים כלכליים, החברה פשטה את הרגל והם חיפשו ארגון שייקח את המקום, שלא יהיה ארגון עסקי, ארגון שימשיך לעשות פעילויות של מוזיקה ותרבות והעשרה.
<אביבה עמית: באותו זמן הנשיא שלנו היה פרופ' מנחם יערי, הוא עמד בראש אחת מוועדות החקירה בשעתו.
<אביבה עמית: הוא היה נגן, הוא היה מנגן פה, ואז נוצר הקשר.
<אביבה עמית: קרן רוטשילד, שמחוברת לאוניברסיטה הפתוחה, היא פדתה את החובות, כי האוניברסיטה לא יכלה לעמוד בזה, ואז האוניברסיטה לקחה את זה.
<אביבה עמית: האוניברסיטה לקחה את זה באמת מתוך אהבת המקום.
<אביבה עמית: זה לא מקום שמשמש לעשייה של האוניברסיטה, כי האוניברסיטה היא מוסד להשכלה גבוהה, זה לא משמש קמפוס ללימודים, כי אין לנו מספיק כיתות.
<אביבה עמית: האוניברסיטה במהלך כל השנים האלה מחזיקה את זה, מזרימה הרבה כספים, כי המקום לא רווחי עדיין, היא מזרימה כספים גם לתפעול וגם לתחזוקה באמת מתוך אהבת המקום.
<אביבה עמית: זה לא משהו כלכלי לאוניברסיטה ובאמת אפשר להגיד מתוך ציונות אנחנו מחזיקים את המקום הזה, ואני גם מאמינה ש - - -
עמרם מצנע: לא צריך להתנצל.
<אביבה עמית: כן, אני גם אישית אוהבת מאוד את המקום, אבל גם האוניברסיטה מאוד אוהבת ואני גם מאמינה שבזכות זה שהאוניברסיטה מחזיקה את המקום הוא נשמר.
<אביבה עמית: היו פה כל מיני תכניות נדל"ניות והאוניברסיטה באמת שומרת עליו כמו שהוא היה.
עמרם מצנע: אז למה הוא משמש?
<אביבה עמית: הוא משמש לכנסים, סדנאות, ימי עיון, של חברות וארגונים.
<אביבה עמית: יש פה פעילויות מוזיקה, תרבות, אמנות.
<אביבה עמית: האוניברסיטה משתמשת בזה לסדנאות של העובדים שלה, של המחלקות, של חלק קטן מהסטודנטים.
<אביבה עמית: באות לפה חברות עסקיות, יש פה עמותות וארגונים שעושים פה פעילויות.
<אביבה עמית: יש לנו גם חדרי לינה, זה כולל חדרי לינה, פעילויות אאוט וורק.
<יהודית גידלי: ומה זה אמור להיות פה, לכשישופץ?
<אביבה עמית: מבנה אחד שסיימנו, שזה בית החווה, אתם תראו אותו, שם יש לנו חללים לסמינרים וסדנאות.
<אביבה עמית: אנחנו, כמו שאנחנו רואים את המבנה הזה, בחזון שלנו, אנחנו רוצים שזה ישמש את הציבור, כי המון אנשים באים לפה, נורא אוהבים את הסיפור, נורא מתלהבים, זה חלק מההיסטוריה, ואנחנו כן היינו רוצים לראות פה איזה שהוא מוזיאון, איזה שהוא מיצב אורקולי, שאנשים יוכלו לבוא ולבקר פה ולשמוע את ההיסטוריה של המקום, כי יש פה באמת היסטוריה מאוד מאוד משמעותית.
<אביבה עמית: זה החזון שאנחנו רואים.
<חומי נובישטרן: ארנון, אתה תיקח אותנו לסיור כאן?
<ארנון חפץ: בבקשה.
<ארנון חפץ: קודם כל שלוש מילים.
<ארנון חפץ: 1914, נבנה כל המתחם הזה ובשימור זו תחילת השימוש בצמנט.
<ארנון חפץ: ב-1912 הבית הראשון בתל אביב, התחילו לעבוד עם צמנט, עד אז עבדו על בסיס סיד, כל חומרי המליטה, אנחנו רואים את זה אצל הטורקים.
<ארנון חפץ: המעבר בין הטורקים לאנגלים, 1912, התחיל לעבוד, וקצת קשה פה לראות אבל בגג יש קורות ברזל.
<ארנון חפץ: קורות הברזל הגיעו בהתאם להתקדמות של הרכבת, או קרוב לנמלים.
<ארנון חפץ: ברזל כבר היה באירופה, היה קשה לקחת אותו עם הגמלים או עם החמורים, אז לאן שהרכבת הגיעה כבר היו קורות ברזל.
<ארנון חפץ: בירושלים אנחנו רואים אותה כבר ב-1900 פחות או יותר, קצת אפילו לפני זה, ובאזור הזה זה גם מתחיל ב-1900 וקצת, פלוס מינוס.
<ארנון חפץ: המבנה הזה נבנה בדיוק על התפר הזה ואנחנו יודעים היום לראות, כשאנחנו בודקים את חומרי המליטה, שמעורב בהם גם קצת צמנט.
<ארנון חפץ: כבר אז ראו שיש בו נתונים טובים לעבודה.
<ארנון חפץ: לא נתווכח כרגע מה טוב ומה רע.
<ארנון חפץ: בגדול מה שעשינו במבנה הזה, ואחרי זה נעשה סיור, כל התקרות והרצפות הוחלפו, הן היו יצוקות מחומרי מליטה לא על בסיס צמנט לגמרי.
<ארנון חפץ: מה שאתם רואים עכשיו זה ממש בטון חדש, הוא יקבל אחרי זה טיח כדי שלא יראו אותו, אבל זה היה מבחינה קונסטרוקטיבית, כדי שזה גם יעמוד בתקן של רעידות אדמה.
<ארנון חפץ: כל קורות הברזל הוחלפו.
<ארנון חפץ: קצת קשה לראות, אבל יש פה בערך כל 60-70 סנטימטר קורת ברזל, דאבל טי, מה שנקרא, הוא פורק קודם כל ונוצק מחדש.
<ארנון חפץ: המבנה הזה, בגדול, היסודות שלו טובים מאוד, למרות שהיסודות שעשו בשנים ההן זה לא מה שאנחנו מכירים היום, כלונסאות ודברים כאלה, זה ירידה על סלע יסוד, יכול להיות חצי מטר, יכול להיות שני מטרים, וזה יושב על סלע יסוד עם טיפול מסוים שהאדם יוצר.
<ארנון חפץ: באופן עקרוני המבנה הזה היה במצב טוב מאוד מהבחינה של היסודות, של ההתיישבות שלו על הקרקע.
<ארנון חפץ: מה שעשינו כרגע, כדי לייצב מצב, המבנה היה ממש לפני להכריז עליו כמבנה מסוכן, זה להחליף את כל התקרות והרצפות, תיכף נראה את זה, דאבל טי-ים חדשים, יציקות.
<ארנון חפץ: מה שאתם רואים פה למעלה, מתחת ליציקת בטון עם החרסים האלה בתוך הקיר, זה חלק מהחיזוק.
<ארנון חפץ: יש שם קורה, רואים חלק ממנה, היא אחרי זה תתכסה.
<ארנון חפץ: החומר הזה הוא חומר מליטה על בסיס סיד, החרסים גורמים לו להידבק יותר טוב.
<ארנון חפץ: איפה שיש חללים גדולים, זה מה שאנחנו עושים בדרך כלל.
<ארנון חפץ: עוד מילה על המבנה הזה בכלל.
<ארנון חפץ: היה בו, היום קוראים לזה פנג שוואי, אבל כבר אז, אם תשימו לב אל הכיכר הקטנה הזאת בכניסה, זה ליצור זרימה לכניסה למבנה, זאת אומרת שמי שנכנס הוא לא נכנס ישר, מי שקצת מכיר את התחום הזה, אלא נכנס בזרימה כזאת.
<ארנון חפץ: היו פה מזרקות של מים.
<ארנון חפץ: הייתה התייחסות.
<ארנון חפץ: נעשה סיור קצר בפנים, תקרות גבוהות, חלונות גדולים, זה כי אין מזגנים.
עמרם מצנע: מבחינת העמודים, אני רואה שלא היה צריך חיזוק.
<ארנון חפץ: לא הוספנו פה שום דבר מהבחינה הזאת, זה עמד טוב מאוד.
<ארנון חפץ: אם תסתכלו אחורה, זה דבר שהוא יחיד בפני עצמו, כל זה עיבוד באבן.
<ארנון חפץ: זה לא טיח, לא סיד, זה לא יציקה, אלה אנשים שלקחו אבן, אמנם אבן גיר, לא קשה כל כך במקרה זה, יש הבדל בין זה, אבל פשוט סיתות, השחזה, עם כל הפיתוחים, והכול זה אבן.
<ארנון חפץ: זה לא יציקות כמו שאנחנו מכירים שעושים היום.
<ארנון חפץ: תחשבו על האנשים שעבדו על זה, ואיך אומרים?
<ארנון חפץ: תעריכו אותם.
<ארנון חפץ: אנחנו נראה פה דוגמה אחת של מה שעשינו כדי להתרשם וזה אולי ימצה את העניין.
<ארנון חפץ: זה טיח על בסיס אדמה.
<ארנון חפץ: מאוד מאוד מקובל, מאוד קל לעשות אותו, אבל הבנאים פה היו בנאים ברמה טובה, לא ברמה בינונית אפילו.
<ארנון חפץ: זו בדיוק רצפה שאנחנו החלפנו.
<ארנון חפץ: זה נקרא קורת דאבל טי.
<ארנון חפץ: אנחנו עכשיו בחלק העליון שלה.
<ארנון חפץ: אם אחרי זה תרצו לרדת במדרגות, אתם תראו את התקרה.
<ארנון חפץ: זאת הרצפה.
<ארנון חפץ: ההחלפה הזאת היא החלפה יחסית מורכבת, כי אנחנו צריכים לפרק את הקיים, להכניס קורות וזה בעצם יוצר מצב שהבניין כמעט חתוך כולו.
<ארנון חפץ: עושים את זה באופן מדורג, כדי לא ליצור משקל יתר על האבנים שמקיפות את המבנה.
<ארנון חפץ: יחסית עבודה מורכבת, נעשתה פה על ידי קבלן שימור בפיקוח שלנו ובתכנון שלנו.
<ארנון חפץ: הוא עשה עבודה טובה מאוד, לא מזמן הוא קיבל את האישור לעבודה שלו.
<ארנון חפץ: מה שעוד ייחד את המבנה הזה, בקמינים שהיו פה גם השתמשו לחימום המים.
<ארנון חפץ: אנחנו ראינו צנרת מים שעברה בין הקמינים.
<יהודית גידלי: מה היה חומר הבעירה לקמין?
<ארנון חפץ: מעץ, זה הטורקים עוד לימדו אותם, זו לא הייתה בעיה.
<ארנון חפץ: ראינו פה צנרת מים, מנחושת אגב, שעברה ממש כמו רדיאטורים, אבל צינור יחד שעבר דרך הקמינים לחימום המבנה, שבאמת עיקר הבעיה היה לא החום, אלא הקור.
<ארנון חפץ: היום אנחנו ביום חם מאוד, אני לא יודע אם שמתם לב, ויחסית מאוד נעים פה.
<ארנון חפץ: לפני מאה שנה, אפשר להגיד שכדור הארץ היה הרבה יותר נעים לחיות בו אז בטח שהיה פה יותר נעים ובאמת הבעיה הייתה הקור ולא החום, אז זו שיטת החימום שהשתמשו.
<אביבה עמית: שם אפשר לראות את המזרקה.
<ארנון חפץ: כן, את המזרקה של הפנג שוואי, לכיוון הים.
<ארנון חפץ: פעם היה נוף לים, לא היו עצים.
<ארנון חפץ: שמעון שאל פה שאלה טובה מאוד, אבל בשימור יש תמיד התנגשות שאנחנו משתדלים לחבר אותה, בין השימור לבין השימוש.
<ארנון חפץ: לדוגמה הכנסת מערכות עכשוויות.
<ארנון חפץ: יש התנגשות בדברים האלה, אבל אין מה לעשות, עדיין אנחנו צריכים לחיות, צריכים לפתח פה פעילות, או משרדית או אחרת, לא חשוב כרגע, אז מזגנים צריכים, צריכים אפילו מערכות של גילוי וכיבוי אש בהרבה מקומות, מערכות אזעקה.
<ארנון חפץ: זאת אומרת זה לא בדיוק חוזר כמו שהיה ב-1914, אבל בהחלט, מבחינת הרעיון, כולל חומרי המליטה, כשתגיעו לפה אני מקווה בעוד שנתיים או שלוש, אחרי שיוחלט מה עושים, אתם תראו קירות עם בדיוק אותם חומרי מליטה שעובדים עליהם, אפילו את הצבע, צבע על בסיס סיד.
עמרם מצנע: אתה עושה את רוב החשמל מתחת לרצפה, כי הרצפה - - -
שמעון אוחיון: זה מעניין, כל האחוזות, כשיש במקומות משהו מקביל, אני לא זוכר שיש שם מזגנים.
שמעון אוחיון: אפילו במיאמי, באחוזה - - -
עמרם מצנע: אתה לא רואה את זה פשוט.
<ארנון חפץ: אני מציע שנעבור, נצא מאותו שער ונרד למטה.
<ארנון חפץ: זו בעיה של המנורות.
<ארנון חפץ: במבנה הבא, תדעו, אל תשימו מנורות כספית, למדנו, בעייתי, אבל זה סיפור אחר, לא ניכנס אליו כרגע.
<ארנון חפץ: יש פה חיזוק בדאבל טיים שלא היו קודם.
<ארנון חפץ: התקרה, שימו לב, יש בה מערכות של גילוי אש, יש פה תאורת חירום והכיסוי של התקרה זה קצת דומה ל-OSB, אבל אלה פלטות מודרניות לגמרי, כדי לתת תחושה של מה שהיה פעם, אבל זה לא משהו ישן.
<ארנון חפץ: יש פה כמובן מערכת מיזוג, כמו שאתם מרגישים, ושימו לב לקיר המערבי, קיר ששומר ממש קיר אורגינל, רק נעשו בו עבודות שימור קלות, אפילו לא צבע, כדי לראות מה המצב שהיה.
שמעון אוחיון: אף פעם לא יודעים אם זה טחב אמיתי או לא.
<ארנון חפץ: אמיתי, אמתי לגמרי.
<ארנון חפץ: החלונות, בכלל כל הפתחים פה, נעשו על ידי הנגרייה של המועצה לשימור אתרים.
<ארנון חפץ: הנגרייה של שימור אתרים היא נגרייה אולי עם אנשי השימור האחרונים שנשארו בתחום הזה.
<ארנון חפץ: אני לא אומר שאין בכלל, אבל התחום הזה הולך ונעלם, תחום השימור של נגרות.
<ארנון חפץ: יש עוד כמה תחומים בשימור שהם בעייתיים, אבל נגרות, אין כבר ללמוד את התחום הזה בארץ.
<ארנון חפץ: גם באירופה יש לא מספיק.
<ארנון חפץ: לנו יש קבוצת נגרים שהגיעה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90, שהמנהל של הנגרייה למד שימור, לא תואר שני אבל למד שימור לתואר ממש, עם הבנה מאוד נרחבת בכל תחום העץ ובתחום השימור.
<ארנון חפץ: נכון שפה זה לא שימור, אבל זה שחזור.
<ארנון חפץ: זאת אומרת הפתחים האלה זה לא מכונה ולא CNC, כמובן מכונות ידניות, אבל זה לא מכונות ממוחשבות.
<ארנון חפץ: תסתכלו, מאוד יפה, מאוד מרשים בעיניי.
<ארנון חפץ: הנפחות, אפשר להגיד שכולה נעשתה על ידי נפח מעין שמר, שהוא האורים והתומים של הנפחות בארץ, הוא הוציא הרבה דורות אחריו שלמדו, חלקם אפילו עולים על רבם, אבל זה סיפור אחר, חופי.
<ארנון חפץ: זה, אגב, עוד מקצוע שאין לו לימודים מוסדרים אצלנו.
<ארנון חפץ: יש לו לימודים שנקרא להם חצי מוסדרים באירופה, אבל אצלנו אין דבר כזה.
<ארנון חפץ: אני לא מדבר על החינוך המקצועי בכלל, אבל לימודי שימור במקצועות האלה אין בכלל, אגב גם בטיח.
<ארנון חפץ: זה נושא שלם שאפשר לדבר עליו, אני לא יודע אם זה הזמן.
<ארנון חפץ: נגרות, נפחות, לא עשה הקבלן.
<ארנון חפץ: הקבלן הוא קבלן מנצרת, נוצרי, משפחת שחאדה.
<ארנון חפץ: אגב, עכשיו הם בונים איזה מין סוג של אורחן לכנסייה המקסיקנית לחופי מגדל.
<ארנון חפץ: מצאו שם גם בית כנסת מהמאה הראשונה ואז שמו איזה שהוא הקשר עם ישו, שהסתובב מאוד באזור ההוא, אבל זה סיפור אחר לגמרי.
<ארנון חפץ: זאת אומרת פה נעשה שילוב שאנחנו עושים אותו הרבה פעמים, קבלן כשאנחנו מוסיפים אנשי מקצוע שלא הוא מביא אותם.
<ארנון חפץ: במקרה הזה נגרות אנחנו ונפחות עין שמר, חופי.
<ארנון חפץ: הריצוף פה, אם תשימו לב, הריבוע הזה הוא ריצוף אורגינל, ויש מרצפות, גם מתוך אלה, אני לא אצביע כרגע, שהן גם אורגינל.
<ארנון חפץ: יש פה שוני, למי שלא כל כך בעניין ולא מספיק רגיש לזה, שהוא לפעמים מפריע בעין, אבל אנחנו משתדלים בכל מקום שאנחנו יכולים והוא לא יוצר בעיה בטיחותית להחזיר את מה שהיה.
<ארנון חפץ: אתם תראו פה צבעים שונים של הריצוף, זה בא מהמקום הזה.
<ארנון חפץ: לקח לנו הרבה זמן לשכנע את האוניברסיטה שזה בסדר.
<ארנון חפץ: אני לא יודע אם שכנענו, אבל כרגע זה המצב.
<ארנון חפץ: זהו.
<רן חדוותי: כשהתחלנו כאן את העבודה זה היה - - - כשאני עבדתי במועצה לשימור אתרים, אז נכנסנו לכאן, ראינו מה נעשה, מה צריך, איך מצילים את הבית, וסך הכול כשאנחנו יושבים היום בבית הזה, אנחנו רואים מה אפשר לעשות משימור.
<רן חדוותי: שימור יכול גם לתת המון יופי, גם בהמשך הדרך, לא צריך להגיד שזה היה וזה נגמר.
<רן חדוותי: באחד הלילות ירד 250 מילימטר גשם רצוף וכאן בכניסה, מה שאנחנו קוראים בית המרכבות, מעליו יש מגדל לאגירת מים.
<רן חדוותי: הקורות היו רקובות לגמרי.
<רן חדוותי: כל המגדל, עם כל היופי של הבית מקדימה, כל שער הכניסה, הכול התמוטט פנימה אל תוך הבית.
<רן חדוותי: זו הייתה באמת עבודת נמלים, הוצאנו אבן אבן אבן אבן וסידרנו את כל הציור.
<רן חדוותי: היות שהיה לנו תיעוד מלא של הציור ואיך הוא נראה ואיך החדר נראה וכל הדברים האלה, סידרנו את הכול, מה שהיה מקדימה.
<רן חדוותי: אחרי זה התחלנו להחזיר, עוד אבן ועוד אבן ועוד אבן, הכול לפי הציורים שהיו, והיום אי אפשר לראות שכל הקטע הקדמי של הבית הזה היה הרוס.
<רן חדוותי: זה רק מראה שצריך להגיע בזמן.
<רן חדוותי: יעקב התעקש לחזק את המבנה בצורה מאוד מאוד חזקה, הוא בא ודפק שתי קורות מפלדה לכל אורך הבית, זה לא צורם, זה יפה מאוד, לדעתי.
<רן חדוותי: הכוונה היא שתהיה פה תקרת ביניים ויהיה עוד חדר למעלה, מין עליית גג, להוסיף עוד מקום לימוד לתלמידים שילמדו כאן.
<רן חדוותי: אבל בסוף, בגלל בעיות כספיות וזה, הדבר הזה לא יצא וזה נשאר ככה, אבל בסך הכול זה יצא יפה מאוד.
<ארנון חפץ: במחסנים שהיו פה, לשמאלכם, או מאחורי הקיר הזה, עשינו את השירותים, וכדי שגם יהיה גובה ולא להרים את הגובה של הגג חפרנו עוד מטר לתוך האדמה כדי להשמיש אותם לשירותים.
<ארנון חפץ: בצד ימין את מבנה השומר.
<ארנון חפץ: על זה היה ויכוח גדול, לא נדבר על זה כרגע, בתוכו שתלנו ממ"ד, כדי לא לבנות ממ"ד חיצוני.
<ארנון חפץ: מבנה המשפחה – הצד הדרומי שלו, מה שאנחנו רואים מול העיניים, אתם שמים לב שהוא מטויח, יצא באיזה שהוא שלב, אנחנו לא יודעים עוד מתי, אבל כנראה בשנות ה-40, נכנסה אליהם רטיבות, זו אבן גיר, יש רטיבות מהגשם, עשו טיח.
<ארנון חפץ: אחת ההתלבטויות בשימור זה האם מחזירים לאבן כמו שהיה כשהבית נולד, או האם מחזירים את הטיח כמו שהוא עכשיו.
<דן מוקדי: שמי דן מוקדי, אני מהמייסדים של המקום.
<דן מוקדי: ברוכים הבאים לשמורה האווירית.
<דן מוקדי: ייסדנו כאן שמורה אווירית בסמוך לשמורה ימית ושמורה חופשית שנמצאים בחוף דור הבונים.
<דן מוקדי: יחד נביא מרחב שימור רב ממדי יחיד מהסוג שלו בעולם.
<דן מוקדי: אני לא חזק בוועדות, אבל הבנתי שזאת ועדת החינוך והתרבות והספורט?
<יהודית גידלי: בדיוק כך.
<דן מוקדי: אז חוץ מהעובדה שאנחנו מפעל תעופתי תיירותי, תחומי התוכן שלנו הם מאוד מאוד חינוכיים, ספורטיביים ואנחנו מאוד מאוד מקווים שגם תרבותיים.
<דן מוקדי: לפני שנתחיל את הטיול אני רוצה להכיר לכם חבר, ז'ול.
<ז'ול וברין: קוראים לי ז'ול וברין ואני רוצה עכשיו לקחת אתכם אל החורף של 1913, שם בעיר פריז, המגזין לה-מטין מציע חצי מיליון פרנק למי שמגיע ראשון מפריז לקהיר באווירון.
<ז'ול וברין: מי יעז להשתתף במסע חוצה גבולות שמתפרש על פני שלוש יבשות וכל זה עם מטוס עשוי מעץ ומבד, זאת משימה בלתי אפשרית, הא?
<ז'ול וברין: מה זה, זה טירוף, איזה מזל שלא חסרים מטורפים בעולם.
<ז'ול וברין: אז יש לנו כבר את הצוות הראשון שיוצא לדרך.
<ז'ול וברין: הטייס פייר דוקור והמלווה שלו אנרי רו, תחשבו על גשם, רוח, קור כלבים משוגעים, הם שותים רום כדי לחמם את הגוף, השמן מטפטף על המנוע הפרימיטיבי, ממלא את האוויר בריח של שרוף ואין מקום, ואין חלקי חילוף.
<ז'ול וברין: אבל איזה מזל שיש מלווה, הא?
<ז'ול וברין: ביחד הם יכולים לשרוק, הוא גם מצלם תמונות מאוד מאוד נדירות.
<ז'ול וברין: אתם חייבים להתקרב, לראות את התמונה הזאת.
<ז'ול וברין: התמונה הזו צולמה כאשר דוקור והוא נמצאים מעל מזרח אירופה, בגבול שבין רומניה לבולגריה.
<ז'ול וברין: אתם יכולים לראות את הדנובה, והם מלווים על ידי מטוס בלריו נדיר, רומני, וכאשר הם נמצאים כאן, חיים בן עטר, כאן בארץ ישראל, עורך עיתון החירות כותב בעיתון שלו 'הנה פייר דוקור עושה את דרכו, ובעוד ימים אחדים יופיע ציפור האדם באופקנו', זאת התרגשות גדולה.
<ז'ול וברין: האם אנחנו נזכה סוף סוף בנחיתה ראשונה כאן בארץ ישראל?
<ז'ול וברין: האם אנחנו נפגוש טייס אנושי, ציפור אדם?
<ז'ול וברין: איך בכלל אומרים טיסה בעברית, מי בכלל ראה אי פעם מכונה אווירית?
<ז'ול וברין: שימו לב איזה יופי, איזו תמונה נדירה.
<ז'ול וברין: שימו לב, אני לא יודע אם זה יהיה דוקור ורו שיגיעו כאן אלינו לארץ ישראל, הם אמנם זינקו ראשונים, אבל הם לא היו היחידים שהשתתפו במרוץ, יש עוד צוות והצוות הוא מרק בונייה וז'וזף ברנייה במטוס, שני מיסיונרים חביבים שחשוב להם לטוס מעל מקומות קדושים, לבקר בכנסיות, להכיר קצת אנשים, מה זה , הם לא ממהרים לשום מקום?
<ז'ול וברין: הם ממהרים.
<ז'ול וברין: ושימו לב עכשיו, כל הצוותים נוחתים בקונסטנטינופול טורקיה.
<ז'ול וברין: מה זה טורקיה?
<ז'ול וברין: זה ממש פה קרוב, מעבר לפינה, אבל כדי לעבור את הפינה הזאת הם קודם כל צריכים לעבור את רכס הרי הטאורוס, שנמצא בדרום טורקיה.
<ז'ול וברין: שרשרת הרים שמתנשאת לגובה של 4 קילומטרים, אף טייס עוד לא ניסה לחצות את המפלצת המושלגת הזאת.
<ז'ול וברין: בואו נראה איך הם מסתדרים שם?
<ז'ול וברין: רו ברכבת, מקיף את הרכס, דוקור עף נמוך, נכנס לתוך ענן, רוחות חזקות, הוא לא רואה כלום, הוא לא רואה ממטר, הוא לא רואה מסנטימטר, רוחות חזקות מתחילות לטלטל אותו, לסחרר אותו וטראח, הוא מתרסק על ההר, המנוע עף 50 מטר קדימה, כנף נשברת וכשהוא מתעורר הוא מוצא את עצמו לחבק עץ.
<ז'ול וברין: אולאלה, אבל עדיף לחבק עץ מאשר לחבק דוב, הא?
<ז'ול וברין: אבל מבחינתו זה לא סוף הסיפור, הוא מוצא איזה שהוא רועה צאן טורקי ודוקור אומר לו 'תעשה לי טובה, תשמור פה על המטוס בזמן שאני רץ להזעיק עזרה'.
<ז'ול וברין: רועה הצאן, מבחינתו, יש לו הזדמנות לשבת בתוך תא הטייס, להדליק לעצמו סיגריה ולהדליק את המטוס.
<ז'ול וברין: הלך הסיפור מבחינתו של דוקור, הוא כבר לא ינחת בישראל, כבר לא יגיע למצרים.
<ז'ול וברין: בונייה וברנייה, הם עושים היסטוריה כאשר באמונה וברוח, ב-31 בדצמבר 1913 הם נוחתים בירושלים, עם המנוע והפרופלור האותנטיים, הוא כאן מאחורי התמונה הנדירה הזאת, של מרק בונייה אחרי הנחיתה בירושלים.
<ז'ול וברין: שימו לב איך הוא מבסוט, הא? בשביל מרק בונייה וז'וזף ברנייה, שני המיסיונרים, נחיתה בארץ ישראל - - -
<יהודית גידלי: אבל איפה השני?
<ז'ול וברין: השני עכשיו עסוק בלתדלק.
<ז'ול וברין: הוא מניח תפילין, או מחזיר בתשובה.
<ז'ול וברין: .. בשביל שניהם נחיתה בירושלים זה טריאומף גדול.
<ז'ול וברין: מה זה טריאומף?
<ז'ול וברין: טריאומף זה ניצחון.
<ז'ול וברין: אז עוד באותו יום הוא שולח מברק לחבר שלו האפיפיור, שיושב בוותיקן, וכותב לו הטייס הצרפתי הראשון שהגיע לירושלים, כצליין, 'כורע אני, הוד קדושתך, ומבקש את ברכתך'.
<ז'ול וברין: מרק בונייה, שזו נחיתה ראשונה - - - אני יודע שזה מלהיב אותך, אני רואה שזה מלהיב אותךְ.
<ז'ול וברין: נחיתה ראשונה בירושלים, אני חושב שמגיע להם קצת מחיאות כפיים.
<ז'ול וברין: תנו להם קצת מחיאות כפיים.
<קריאה: איפה הם נחתו בירושלים?
<יהודית גידלי: בעטרות.
<יהודית גידלי: ..
<ז'ול וברין: הם נחתו איפה שהוא ליד עמק המצלבה, לפי דעתי, אני לא בטוח.
<ז'ול וברין: השאלה הנשאלת היא האם מרק בונייה וז'וזף ברנייה היו באמת הראשונה שהתעופפו ונחתו כאן אצלנו בארץ ישראל?
<ז'ול וברין: התשובה היא, ממש ממש לא.
<ז'ול וברין: אני הולך עכשיו להכיר לכם את הצוות השלישי שיוצא לדרך ולהראות לכם טייס ולהכיר לכם מוצג מוזיאוני נדיר.
עמרם מצנע: הוא גם המריא משם, או שזה נגמר?
<ז'ול וברין: ודאי.
<קריאה: איך המנוע נשאר בירושלים?
<ז'ול וברין: זה אותנטי, זה כמעט המנוע, זה לא זה.
<ז'ול וברין: שימו לב, הצוות השלישי והאחרון שיוצא לדרך הם טייס הפעלולים הנועז, ז'ול ודרין והאגו שלי.
<ז'ול וברין: אולאלה, זה כמו השם שלי, אולי זה בעצם אני, הא?
<ז'ול וברין: בספרים של ההיסטוריה קוראים לי ז'ול ודרין, אבל החברים שלי, הקולגות שלי, קוראים לי הבריון המעופף.
<ז'ול וברין: אני חצוף, אני נועז, אני לא עושה חשבון לאף אחד, תחשבו, עיניים חודרות, שפם צפוף, לסתות בולטות, בחורות מעריצות אותי, הן קוראים לי הקרואסון הצרפתי, אבל זה לא כל כך קשור עכשיו, אוקיי?
<ז'ול וברין: הם אומרים לי לא לטוס מעל גבול גרמניה הרגיש, אני אומר 'אין שום בעיה', מצפצף על כולם וחוצה את כל גרמניה בשש וחצי שעות.
<ז'ול וברין: ככה בעצם חציתי את אירופה בזמן שיא, בזמן ששאר הצוותים ישבו להם בארמון וזללו לוקום בכיף, אני כבר עברתי אותם ואני, ז'ול ודרין, הקדמתי את שני התמהונים בארבעה ימים.
<ז'ול וברין: ב-27 בדצמבר, 1913, אני, ז'ול ודרין, מבצע נחיתה ראשונה בחוף יפו.
<ז'ול וברין: אה, כבר למחרת אני מבצע נחיתה במקווה ישראל.
<ז'ול וברין: מי לא חיכה לי שם?
<ז'ול וברין: הקונסול הצרפתי, המושל המחוזי, אלפי סקרנים מכובדים ומעריצים, כולם מוחאים כפיים ומריעים רק לי.
<ז'ול וברין: אחרי הנחיתה ניגשת אליי הבת היפהפייה של הקונסול הצרפתי עם סלסילה ובפנים יש באגט חם ובקבוק בוז'ולה להרטיב את הגרון, גבינה ריחנית, אני חושב לעצמי, זו דילמה גדולה בשביל בחור כמוני, הכסף, או הבחורה או התהילה או הבחורה?
<ז'ול וברין: אה, אני אומר לה 'סליחה ציפור קטנה שלי' (בצרפתית), אז נתתי לה נשיקה קטנה על הלחי ואמרתי לה 'לכי, כי אני ממריא עכשיו' ועכשיו אני באוויר ומטוס בלריו 11-2, כמו זה שאתם יכולים לראות, בנינו את הפרונט שלו כאן בסדנה לשימור מטוסים, בגלריה לתעופה בחוף הבונים, ולמצרים אני, ז'ול ודרין, אגיע ראשון, אני אהיה זה שאזכה בחצי מיליון.
<ז'ול וברין: אז תזכרו את השם הזה, הא?
<ז'ול וברין: ז'ול ודרין.
<ז'ול וברין: אני, דרך אגב, זוכר את הכפיים שמחאתם, החבר'ה בירושלים, אני חושב שלז'ול מגיע.
<דן מוקדי: תודה.
<ז'ול וברין: מרסי.
<דן מוקדי: תודה רבה, ציפור אדם כבר 30 שנה, רוב ימי חייו, כמעל 10,000 טיסות חופשיות.
<דן מוקדי: אנחנו מאוד מאוד מדגישים את אנשי הצוות שלנו.
<דן מוקדי: נמצאים איתנו גם עמית וזיו ויונתן, ויחד אנחנו מגדלים כאן את המורשת ואת העתיד של השמורה האווירית.
<דן מוקדי: נמשיך הלאה.
<דן מוקדי: אנחנו ממשיכים לגלות דברים והתמונה הזאת שמודבקת שם על הזכוכית, בחלק הדרומי של אולם האווירונים, היא של החבר'ה שנחתו בירושלים.
<דן מוקדי: בדרך לארץ ישראל, מעל הרי הטאורוס, איפה שהקודם שלהם התרסק, הם כבר מספיק גבוהים, רואים את ההרים המושלגים, את הקונסטרוקציה של העץ, ואת הבד שמצפה את האווירון.
<דן מוקדי: והנה עוד דוגמה לאווירונים שבנויים מעץ ומבד.
<דן מוקדי: המטוס הכחול זה מטוס הטיילורקראפט שהאצ"ל סיים עליו את קורס הטיס הראשון בארץ ישראל בשנת 39'.
<דן מוקדי: מטוס הפייפר הירוק זה מטוס שחיל האוויר הסורי הטיס דגם כמוהו ומטוס הפליט הלבן, זה המטוס שריצ'רד באך, כשהיה טס עליו, כתב את הספר 'תעתועים', על שמו קראנו לאולם שתיכף ניכנס אליו.
<דן מוקדי: המטוס הלבן הזה הוא המטוס הכי עתיק שהיה במדינה מאז קום המדינה ומ-1929, אני זכיתי לטוס עליו לפני שבועיים.
<דן מוקדי: כן, זה מטוס שהוא בכושר טיסה וערך מאוד מרכזי כאן זה העברת הידע בין הדורות, מהדור הוותיק לדור הצעיר.
<דן מוקדי: ואנחנו יכולים לראות את הדור הוותיק והצעיר מתארגנים תיכף להניע את המטוס הצהוב.
<דן מוקדי: חלקכם לא רואים אותו, הטייגרמוט, המטוס העברי הראשון.