GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עלי סלאלחה: אנחנו מכוונים כל הזמן לירח, ואם לא נפגע שם, ניפול בכוכבים.
עלי סלאלחה: ההיפך, צריך להיות, לכוון לכוכבים בשביל לרדת לירח, עם האמריקאים.
עלי סלאלחה: סאמי, בבקשה.
עלי סלאלחה: סאמי הוא הורה, הילדים שלו לומדים פה, שניים סיימו והיום בצבא, אחת בחטיבת הביניים, השנייה איפה?
עלי סלאלחה: ביסודי.
<סאמי שרים: כן.
עלי סלאלחה: לסאמי יש בית מרקחת, היחידי בכפר, והוא הראשון שסיים ויש לו תעודת רוקח.
עלי סלאלחה: בבקשה, סאמי.
<סאמי שרים: שלום.
<סאמי שרים: אני אתחיל, חבר הכנסת מצנע, ממילים שאמרת בהיותי קצין צעיר בחטיבת הבקעה, באנדרטה של הבקעה, בהיותך אלוף פיקוד המרכז.
<סאמי שרים: אתה אמרת אז, בלב המהומות עם השכנים הפלסטינאים, וזה הדהים אותי, אני חייב להגיד עד היום, אמרת, 'חבר'ה, אני בא להגיד לכם שאפשר אחרת'.
<סאמי שרים: המשפט הזה פשוט טבוע בזיכרוני.
<סאמי שרים: אפשר אחרת, אלוף פיקוד בא לדבר על מלחמה ואומר לנו שאפשר אחרת, ואני מאוד מעריך מה שעשית גם בירוחם, מתוך אותה אמונה שאפשר אחרת.
<סאמי שרים: וכן, באמת, כאן אפשר אחרת.
<סאמי שרים: אני חיכיתי שייגעו בכמה נקודות כאן אבל אף אחד לא נגע בהן, אבל ההישגים האלה הם הישגים של חברה שיש לה אפס סבילות לעבריינות.
<סאמי שרים: אפס סבילות גם לאלימות של נוער וגם לאלימות של בוגרים.
<סאמי שרים: אלה שני דברים שמביאים את החברה שלנו, גם את ההורים המשכילים, עם רמות משכל יותר גבוהות, ככל שהשנים עוברות אותם הורים הם בוגרי בתי ספר, משנת 2000 עד היום, אלה אותם הורים שמחנכים את הילדים היום.
<סאמי שרים: אלה דברים שאי אפשר לקחת אותם בצורה קלילה ולהגיד שאלה לא תורמים לחברה שלנו.
<סאמי שרים: המרקם החברתי בתוך בית ג'אן הוא מרקם, אני יכול להגיד נאיבי.
<סאמי שרים: מרקם מצוין שמאפשר להישגים כאלה ומאפשר למורים, שהם תושבים שלנו, להיות גאים בעצמם ואנחנו גאים בהם.
<סאמי שרים: רק יש לי לנצל את ההזדמנות הזו ולהעלות בפניך שתי דרישות, שתי מחשבות, שתי משאלות לב.
<סאמי שרים: האחת היא, אני בתור אבא לילדים שאוטוטו מסיימים צבא וצריכים להירשם לאוניברסיטה, מן הסתם כמו כל אבא אחר אנחנו רושמים את הילדים שלנו לקורסים של פסיכומטרי.
<סאמי שרים: הפסיכומטרי, לעניות דעתי, גם בתור אקדמאי, זה מבחן שמשקף אפס יכולות של סטודנט, גם בתור מי שעשה אותו.
<סאמי שרים: אני עובר לפני יומיים על המבחן בערבית, שפת אם שלי, זה סינית, אי אפשר להבין מה כתוב שם, והתלמידים נבחנים על זה.
<סאמי שרים: הטקסטים בערבית, שהתלמידים נבחנים עליהם, הם טקסטים שבאו מכוכב אחר וזה מכשול אמיתי בפני כל התלמידים דוברי ערבית, של כל המיעוט הערבי במדינת ישראל.
עמרם מצנע: אתה מדבר על החלק הפסיכומטרי בערבית?
<סאמי שרים: בערבית.
<סאמי שרים: אני אמשיך גם הלאה, גם באנגלית.
<סאמי שרים: האנגלית שגורה בפי ברמה של שפת אם מינוס, נשבע לך שלא הבנתי מה כתוב שם.
<סאמי שרים: והתלמיד צריך לענות על 100 שאלות תוך 100 דקות, או 50 שאלות תוך 50 דקות.
<סאמי שרים: זה פשוט דבר לא אנושי.
<סאמי שרים: ועדת החינוך של הכנסת צריכה לקחת את זה ולשים על שולחנה ולדון בזה בכובד ראש, כי זה חסם משמעותי שגורם לתלמידים שלנו לא להגיע לאקדמיה.
<סאמי שרים: השאיפה שלי, אותו אחוז של זכאי בגרות הוא אותו אחוז של אקדמאים בבית ג'אן, או בכל מדינת ישראל.
<סאמי שרים: זה החזון שלי ואפשר לעשות את זה.
<סאמי שרים: אבל תעשיית הפסיכומטרי, ואני קורא לה תעשייה, כי תלמיד במגזר הערבי בכללותו, ולאו דווקא באגף הדרוזי שלו, צריך שלושה עד ארבעה קורסים של פסיכומטרי בעלות של 10,000 שקל כפול 100,000 תלמידים, תכפיל, והמשמעות שם.
<סאמי שרים: מאות מיליוני שקלים מסתובבים שם.
<סאמי שרים: זה דבר אחד שרציתי לשים אותו בצורה ממש שקופה על השולחן.
<סאמי שרים: הדבר השני זה העניין של העדפה מתקנת.
<סאמי שרים: אני מדבר עכשיו על מוסדות אקדמאים.
<סאמי שרים: אתם ועדת חינוך שלכאורה יש לה נגיעה ללא משוא פנים שם.
<סאמי שרים: אני נתקל בתלמידים שאני עוזר להם מבית ג'אן, אם זה בכימיה ואם זה בפיזיקה, בהכנה למבחנים להתקבל לפקולטה לרפואה, למשל, בירושלים.
<סאמי שרים: ואתה רואה תלמיד שאני, לפחות, כרוקח, רוצה לעבוד איתו בעתיד כרופא, כי אני רואה את היכולות שלו, אני רואה שהתלמיד מבריק, ציוני בגרות מצוינות, ציוני פסיכומטרי מצוינים והתלמיד נופל בוועדה שאין לאף אחד שליטה עליה.
<סאמי שרים: ראיון אישי.
<סאמי שרים: זאת אומרת היא גם לא נותנת דעה לאף אחד.
<יהודית גידלי: יש חופש אקדמאי.
<סאמי שרים: אני שם את הבעיה כמו שהיא.
<יהודית גידלי: אנחנו נותנים את התשובה.
<סאמי שרים: אי אפשר להתערב?
<קריאה: לכן בורחים לחוץ לארץ, לירדן ול - - -
עלי סלאלחה: סאמי, הפתרון, שהמוסדות האקדמאיים שמלמדים רפואה במדינת ישראל צריכים לשריין 5 מקומות לרפואה לבני העדה הדרוזית, לטובים ביותר, ואני אגיד למה.
עמרם מצנע: אני אגיד לך, יש יותר.
עלי סלאלחה: חברינו וידידינו מרמת הגולן, שלמדו בסוריה, לא עשו פסיכומטרי ולא עשו כלום.
עלי סלאלחה: חזרו לכאן, עשו בחינות והם רופאים ויש מנהלי מחלקות.
עמרם מצנע: גם אלה שהלכו לרומניה.
עלי סלאלחה: אז הפסיכומטרי הוא לא המדד, ולכן העדפה מתקנת.
עלי סלאלחה: עושים את זה למגזרים רבים ואני חושב שזה המקום שבאמת המועצה להשכלה גבוהה יחד עם משרד החינוך יקצו לנו בשביל לסגור פערים עם האחרים.
עלי סלאלחה: זו הדרישה שבאמת אנחנו צריכים לעבוד עליה, יחד עם כוחות ההנהגה הדתית, ההנהגה הפוליטית וכולם.
עלי סלאלחה: מי נשאר לנו?
עלי סלאלחה: פואד סלאלחה, נציג המורים.
<פואד סלאלחה: שלום.
<פואד סלאלחה: רציתי לברך את כולכם.
<פואד סלאלחה: תודה על הכול.
<פואד סלאלחה: ואני אומר שכדאי לנו להשקיע יותר בשביל לשמור על מה שהגענו אליו.
<פואד סלאלחה: וכמובן אני חוזר באמת, זו הייתה תודה חזקה למורים, לצוות המורים שלנו, ליושב ראש ועד המורים, באמת אני מודה על ההישג הנאה הזה.
עלי סלאלחה: גבי, בבקשה.
<גבי אשכנזי: אני חושב שההישג שלכם הוא מרשים בכל קנה מידה.
<גבי אשכנזי: כקרן רש"י אנחנו עוסקים בבתי ספר, במערכת החינוך, בכל הארץ, ואני רוצה לומר לכם שזה ממש פשוט מדהים לראות מה שקרה כאן.
<גבי אשכנזי: אני חושב שאתם יכולים להיות קודם כל גאים בעצמכם, התלמידים, כל מערכת החינוך וכולם.
<גבי אשכנזי: אני רוצה לברך את כל מי ששותף להישג הזה ואני חושב שההישג הזה הוא חשוב לא רק לכל תלמיד ותלמידה, אני חושב שהוא מוכיח עוד דבר, ברמה הארצית, לפי דעתי מנהלי בתי ספר, מורים, אחרים, לא יכולים להתעלם מההישג לעצמם ש'גם אצלנו כל תלמיד יכול'.
<גבי אשכנזי: אני חושב שאפילו הייתה הנחה מוסווית במערכת החינוך שלא כל אחד יכול.
<גבי אשכנזי: אני חושב שזה קרא על זה תיגר, אי אפשר להגיד שפה זה סביון, ואם במקום הזה זה קרה, בלי לגרוע מההישג שלכם, זה יכול להיות בכל הארץ.
<גבי אשכנזי: אני חושב שזה מתחיל מזה שאנשים מאמינים בעצמם.
<גבי אשכנזי: אני לא רוצה להגיד שבגרות זה חזות הכול, אני חושב שהאישיות, הביטחון העצמי, הדימוי העצמי, האמונה של כל אחד ואחד מכם בעצמו, שהוא יכול להגיע רחוק, אני חושב שזה הבסיס להצלחה בחיים, אבל אם הבגרות הייתה המנוף בשביל להגיע לשם, אז זה מצוין.
<גבי אשכנזי: אני חושב שבלי מנהיגות מחויבת למערכת ההשכלה אי אפשר לעשות את זה, וכקרן רש"י, כתפיסה מקצועית, אנחנו חושבים וממליצים שבשביל להגיע להישג הזה צריך להסתכל על רציפות בחינוך.
<גבי אשכנזי: אנחנו ממליצים, וכך אנחנו עושים איפה שאנחנו יכולים, מהגיל הרך עד להשכלה הגבוהה, כי הדברים מחוברים.
<גבי אשכנזי: יש דברים שפותרים היום בגיל הרך ולכיתה א'-ב' כבר לא מביאים את החבר'ה עם בעיות של חינוך מיוחד, נניח, וכל מיני זה.
<גבי אשכנזי: אז הרציפות בחינוך, ההסתכלות השלמה, כל המערכת ביחד עם שיתוף פעולה, לפי דעתי זה המפתח להישג.
<גבי אשכנזי: אני חושב שאת התכנית הזאת ספציפית, סטארט ותפנית, אין שום סיבה שזה לא יהיה בכל בתי הספר בארץ.
<גבי אשכנזי: בזמן שאנחנו מדברים פה עכשיו יש עוד מקומות יישוב בארץ שמשוועים לתכנית הזו.
<גבי אשכנזי: נסים, שמגיעה לו ברכה על כל זה שהוא הוציא את זה, הוא עשה את זה, הוא עובד בכמה בתי ספר היום?
<נסים כהן: מעל מאה בתי ספר.
<גבי אשכנזי: שזה מייצג, כמה?
<גבי אשכנזי: 20%?
<גבי אשכנזי: פחות?
<נסים כהן: מתוך 1,100 בתי ספר.
<גבי אשכנזי: זה רק בפריפריה.
<גבי אשכנזי: היא כבר הוכיחה את עצמה, אין סיבה לא לעשות את זה.
<גבי אשכנזי: המדינה משקיעה לשנה 450 מיליון שקל וארוחה חמה, 400 מיליון שקל קרן רש"י מבצעת את יום הלימודים הארוך הזה.
<גבי אשכנזי: זה לא הרבה כסף, אפשר לטפל ולהביא את זה ברמה ארצית.
<גבי אשכנזי: אני אומר לכם, ברמה ארצית.
<גבי אשכנזי: ג'לאל, מסכים?
<גבי אשכנזי: אם נעשה את זה ככה בכל מקום?
<ג'לאל אסעד: אהה, בוודאי.
<גבי אשכנזי: אני חושב שהתרומה לחברה ולמדינה, אם לוקחים בחשבון מה קורה לבחור שנשר ממערכת החינוך, לא הולך אחרי זה בגלל זה לצבא והוא נהיה נטל על החברה, לעומת ההיפך.
<גבי אשכנזי: לפי דעתי התכנית מממנת את עצמה, יש פה גם תועלת כלכלית, אם כבר מחשבים את המחירים.
<גבי אשכנזי: אבל זה בעיקר הישג שלכם, יישר כוח, ובאמת הכי חשוב לשמור על זה, כמו שאמרו כאן.
<גבי אשכנזי: להישאר בפסגה זה לפעמים יותר קשה מאשר להגיע אליה.
עלי סלאלחה: עד תשע"ה.
מסעוד גנאים: אני רוצה להצטרף לברכות.
מסעוד גנאים: באמת כל הכבוד לבית הספר בבית ג'אן.
מסעוד גנאים: אני חושב שההצלחה הזו היא פרי של שיתוף הפעולה של כל הכוחות ביחד, אם זה הנהלה, אם זה מועצה, אם זה הפיקוח וגם המורים והמורות וגם התלמידים.
מסעוד גנאים: על החינוך יש הרבה אמרות או פרשנויות, אבל יש אמרה שאני תמיד מצטט ותמיד אומר אותה.
מסעוד גנאים: אחד אומר ככה, מהו חינוך?
מסעוד גנאים: החינוך הוא כל מה שנשאר בנו אחרי ששכחנו כל מה שלמדנו.
מסעוד גנאים: העניין של האינפורמציה, של הציון, לפי דעתי הוא אמצעי, הוא כלי, המטרה בסוף זה מה הטמענו, מה הערכים, המידות, משום שבסוף התלמידים האלה, אנחנו לא רק מכינים אותם לשוק העבודה.
מסעוד גנאים: בתי הספר אינם בתי חרושת כדי לתת לו רק איפה ללכת לעבוד, זה חשוב, אבל אנחנו מכינים אותו לחיים, אנחנו בונים את האדם וזה הדבר העיקרי ואני חושב, וכפי שקראתי ומה שאמרת, דווקא מחזק את הגישה ואת הדוקטרינה שבסוף צריך לאמץ ולהדגיש את הערכים, את האמונה, שכל אחד באמת יכול והציונים וההצלחה יבואו אחר כך.
עלי סלאלחה: דר' איוב, שמעת את כולנו, הקשבת בקשב רב.
עלי סלאלחה: מפקח בית הספר.
<נביל איוב: אני רוצה לברך על המפגש הזה וההתייחסות ברמת על של הכנסת למה שקורה בשטח.
<נביל איוב: יש לי כמה דברים להדגיש אותם כמפקח, אמנם חדש ביישוב, אבל חשובים לי התהליכים שמתרחשים כאן.
<נביל איוב: חשוב לי באמת לשים דגש על השיח ביישוב.
<נביל איוב: כאן מתפתחת גישה מערכתית, ואם ראיתם את כל הפרויקטים, עומד מאחורי הפרויקטים רציונל שאומר שמה שקורה בכיתה ב' אכן נפגשים איתו בכיתה י"ב ועוד שני צעדים אחורה בחטיבה לגיל הרך.
<נביל איוב: כאן יש שיח פדגוגי והוא עמוק מאוד, שיש לו תהליכים שבתחום של פעולות ממוקדות ושל תהליכי הערכה מתמשכים.
<נביל איוב: כאן יש ביישוב הזה מגמה של 'אני כן מאמין ביכולת', לכן נושא המוטיבציה העסיק את היישוב, העסיק את צוות ההוראה במערכת שאולי יכולה להיראות טוב יותר מכוח האדם שמפעיל אותה.
<נביל איוב: אני חושב שתהליך ההערכה שעבר צוות המורים בבית ג'אן, יש לו משמעות מאוד רצינית על סוד ההצלחה.
<נביל איוב: המערכת השקיעה משאבים וכאן ניצלו את המשאבים באופן הכי מושכל שיכול להיות, הם אימצו דרך שהייתה בה הכללה של השיטה.
<נביל איוב: סטארט נשאר סטארט אם הוא נשאר באותה כיתה או גן, אבל כאן שמרו על עקרון ההכללה ותפנית וסטארט זה שיטה, זה לא כיתה.
<נביל איוב: לכן ההכללה על מכלול הדברים, שהלכו לאסטרטגיה של עבודה ביישוב, ובמיוחד בבית הספר, אני חושב שהם הביאו את התוצאות.
<נביל איוב: אני רוצה באמת, לא בשם המנהל את המערכת, יש שני קודקודים של המערכת, מהנא וג'לאל, אבל אני כנציג המחוז רוצה לומר לצוות, באמת תלינו בכם תקוות ולא אכזבתם.
<נביל איוב: בהצלחה.
עלי סלאלחה: יש לנו פה הורה שיש לו ילד עם מוגבלויות והצטרכנו לקחת את כל הכיתה החוצה, בשביל לאפשר לו להגיע, למה?
עלי סלאלחה: אין לנו הנגשה בתוך בית הספר.
עלי סלאלחה: אנחנו סובלים מזה ואנחנו צריכים באמת לשמוע את ההורה.
עלי סלאלחה: אני כואב את כאבו ואת הכאב של הבן שלו שהוא לא יכול להגיע לכל מקום בתוך בית הספר, וראיתם כמה בית הספר שלנו הוא בעייתי, גם לאנשים בריאים קשה.
עלי סלאלחה: ג'מאל.
<הורה-ג'מאל: צהריים טובים לכולם.
<הורה-ג'מאל: פשוט מאוד אני גאה מאוד בהישגים של בית הספר שהצליחו להגיע אליהם ואני כרגע כאילו יושב מצדו השני של המתרס, אני לא רוצה לקלקל את השמחה של בית הספר, אבל - - -
עלי סלאלחה: משאלת לב.
<הורה-ג'מאל: הילד שלי לומד בכיתה שהיא בכלל הוקמה כזמנית, בתוך אולם הספורט, כי זה המקום היחידי שהוא נגיש נכון לרגע זה עבורו.
<הורה-ג'מאל: יש עוד שני ילדים בדרך, אני מקווה מאוד שהשנים שבני סבל, לפחות לחסוך אותן משני הילדים שכבר עוברים ל - - -
עלי סלאלחה: לא, הוא עובר לתיכון עוד מעט.
<הורה-ג'מאל: ועוד מעט הוא גם עובר לתיכון ואני לא יודע, כל הזמן אנחנו בהבטחות, הבטחות, הבטחות.
<הורה-ג'מאל: אני לא יודע מתי יהיה ביצוע.
<הורה-ג'מאל: תקוותי שבאמת מישהו יקל על הבן שלי ועל האחרים, שיפסיק הסבל הזה.
עמרם מצנע: מה הבעיה, כסף?
עמרם מצנע: או שהבעיה היא הנדסית?
<ביאן קבלאן: הבעיה היא הנדסית.
<ביאן קבלאן: הבעיה קיימת כי כשבית הספר נבנה לא לקחו בחשבון כנראה הנגשה.
<ביאן קבלאן: אנחנו בקשר עם משרד החינוך, כבר קיבלנו תקציב לתכנון, יש לנו אישור, יש מתכנן, ברגע שהוא יסיים את התכנית לכל בית הספר אנחנו נעביר את החומר לקבלת הרשאה תקציבית ממשרד החינוך.
<ביאן קבלאן: העניין בטיפול, בשנה הקרובה יהיה פתרון.
עלי סלאלחה: שמעת, ג'מאל?
עלי סלאלחה: ג'לאל אסעד, מפקח מרכז.
<גילאל אסעד: הקשבתי.
<גילאל אסעד: אל"ף, אני רוצה להתנצל בשם מנהלת המחוז שנבצר ממנה להגיע לכאן, דר' אורנה שמחון, מאחר שזה יום שני, יום ישיבות של פיקוח והנהלה ועוד הרבה עיסוקים אחרים, אבל אני יכול לייצג אותה.
<גילאל אסעד: אני גם תושב בית ג'אן וגם הייתי מנהל בחטיבת הביניים והילדים שלי לומדים כאן ויש לי בת שסיימה גם את בית הספר.
<גילאל אסעד: אני לא רוצה להוסיף הרבה דברים על הדברים שאמרו כאן, כי היו לי הרבה ויכוחים עם נסים בתחילת הדרך, על כל נושא סטארט, אבל העובדות מדברות בעד עצמן.
<גילאל אסעד: ראינו כאן שיתוף פעולה של כל הגורמים, אם זה רשות, אם זה הורים, אם זה מורים, אם זה משרד החינוך, אם קרן רש"י, אתה לא יכול להפריד ולהבדיל אחד מהשני, כי כולם עובדים ביחד וזה בעיניי זה סוד ההצלחה העיקרי, שותפות בין כל הגורמים, שקבעו לעצמם מטרה אחת, יעד אחד וביחד הובילו את זה, נוסף לכל מה שנאמר כאן, אמונה, מוטיבציה, של התלמידים, של ההורים והמורים וכל זה.
<גילאל אסעד: אני גם רוצה לברך אתכם ולהודות לכם שהגעתם.
<גילאל אסעד: למרות שרק שני אנשים הגיעו, אבל האיכות היא לא בכמות, תודה לכם שבאמת טרחתם והגעתם לכאן.
<גילאל אסעד: אני בטוח שתעבירו את זה הלאה.
<גילאל אסעד: אני בטוח שבמפגש הזה היו הרבה למידות, שיעתיקו למקומות אחרים.
<גילאל אסעד: תודה רבה לכם, בהצלחה.
עלי סלאלחה: טוב, חברים, ניתן משפט אחד לכל מי שרוצה להגיב.
עמרם מצנע: לא, מוכרחים לסיים.
עלי סלאלחה: ולעמרם, את הזכות לסיים.
<ג'מיל חטיב: אנחנו, מנהלי היסודי, הזורעים בדמעה וברינה יקצרו.
<ג'מיל חטיב: אם אני רואה את הבוגרים שלי מהיסודי עכשיו מגיעים לסוף התיכון ומגיעים לבגרות שלהם, אני שמח מאוד.
עמרם מצנע: אני רוצה קודם כל באמת להודות לכולם, החל מראש המועצה, מנהל בית הספר, הסגנים, המנהל הפדגוגי, למורים, לתלמידים, להודות לגבי, שאני פוגש אותו בירוחם או פה.
עמרם מצנע: בחרת כל כך נכון, גבי, לעסוק בנושאי חינוך, שקשה לי בכלל להתבטא בעניין.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר לכם שאני הייתי מאוד סקפטי לפני שבאתי לפה.
עמרם מצנע: יש לי ניסיון מחיפה, הייתי שם עשר שנים, יש לי ניסיון מירוחם חמש שנים והייתי מאוד סקפטי לתוצאה.
עמרם מצנע: איך יכול להיות, שמלפני 10, 13 שנים, 12%, והיום מגרדים את ה-100% ובטח יש 100%, רק שהוא עוד לא רשמי.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שהייתי מאוד סקפטי וחשוב לי היה לבוא לפה כדי באמת לראות בעיניים.
עמרם מצנע: ואני יוצא מכאן בתחושה מצוינת.
עמרם מצנע: אני גם מרגיש שזה אמיתי, זה לא מלאכותי, זה לא כתוצאה מאיזה שהיא הנעה להגיע לתוצאה, למספר, לציון, ואני מסכים איתכם שבסופו של דבר הכול זה מנהיגות.
עמרם מצנע: מי מבינינו שבא מבית ספר למנהיגות, שזה צה"ל, יודע שהכול זה מנהיגות, זה מתחיל ונגמר.
עמרם מצנע: מנהיגות זה הנכונות לקחת אחריות, מנהיגות זה היכולת להציב יעדים ומנהיגות זה היכולת לקחת את האנשים ולהוביל אותם להשגת היעדים.
עמרם מצנע: בנוסף לכך שרציתי באמת להבין בצורה יותר אמיתית מה קורה פה, מה זה הדבר הזה, חשוב לי גם, במקום שבו אני נמצא, ללמוד מה הם הדברים שניתן לקחת מכאן למקומות אחרים.
עמרם מצנע: אני גם מאוד מתחבר למה שכנראה הסבירה לך פעם, אמרת, המדריכה - - -
עלי סלאלחה: יהודית.
עמרם מצנע: יהודית, שאמרה לך, 'תפסיק לקטר'.
עמרם מצנע: אתם יודעים, הספורט הלאומי במדינת ישראל, מי שחשב שזה כדורגל, לא נכון.
עמרם מצנע: הספורט הלאומי הוא לקטר, אכלו לי, שתו לי, דפקו אותי, סידרו אותי, הפלו אותי, הזניחו אותי, כל המילים האלה ויש עוד הרבה מילים נוספות, כי בסוף אחרי שמקטרים, על המדינה ועל הממשלה ועל הפוליטיקאים, וכולם שווים את מה שהם שווים, בסוף זה מה אנחנו עושים.
עמרם מצנע: ואתם עשיתם את זה.
עמרם מצנע: ראש הממשלה מדבר בזמן האחרון הרבה על אם אין אני לי מי לא, הוא לא ממשיך כמובן את המשפט, אבל אם אין אני לי מי לי.
עמרם מצנע: זה נכון, חברים, בסוף עם מה שיש עושים את הכי טוב שאפשר ואתם ההוכחה לזה, וגם ההוכחה שלא הכול זה כסף.
עמרם מצנע: נדמה לי שאתה אמרת את זה, נסים, או מישהו אחר.
עמרם מצנע: לא הכול זה כסף - - -
<נסים כהן: כסף לא מספיק, צריך גם - - -
עמרם מצנע: צריך כסף, זה תנאי בסיסי, אבל הוא לא מספיק, כי בסוף באמת צריך לדעת לאהוב את המקצוע, לאהוב את הילדים ולהוביל אותם ולשכנע אותם.
עמרם מצנע: אני מבטיח לכם, בכלל הוועדה שמה לעצמה כנושא מרכזי סגירת פערים בחברה הישראלית.
עמרם מצנע: גם מהניסיון שלי בחיפה ובירוחם וגם בכלל הניסיון שלי בחברה הישראלית, סגירת פערים, מתן הזדמנות שווה.
עמרם מצנע: מתן הזדמנות שווה, המשמעות זה העדפה, העדפה לפריפריה, החברתית, הגיאוגרפית, ואנחנו נעשה את כל שביכולתנו בעניין הזה ואנחנו נהיה שגרירים של רצון טוב של בית ג'אן, של בית הספר, של הצוות ושלכם, התלמידים ואני יוצא מפה בהרגשה באמת טובה.
עמרם מצנע: זה לא מרפה את ידינו לעשות יותר.
עלי סלאלחה: טוב, חברים, אני מודה לכולם.
עמרם מצנע: לפי בקשת מספר חברי כנסת ובראשם חבר הכנסת בוז'י הרצוג ופניות שהיו אליי גם מסטודנטים, החלטנו לקיים את הדיון הזה של הוועדה בתקופת הפגרה של הכנסת.
עמרם מצנע: הנושא הוא בהחלט נושא חשוב, אנחנו מוטרדים מהסכנה בהמשך פעילותו של בית הספר לרפואת שיניים, או פקולטה לרפואת שיניים, באוניברסיטה העברית, בתיאום עם בית חולים 'הדסה', ולכן התכנסנו.
עמרם מצנע: שתי הערות.
עמרם מצנע: אחת, מאחר שהנושא נמצא במסלול כזה או אחר משפטי אנחנו לא עוסקים פה בנושא שעומד בבית המשפט וזה נושא עובדים, יחסי עובדים-מעסיקים, אלא הנושא היותר מוגדר ויותר מוגבל, העיקרי, שהוא בעצם המשך פעילות לימודי רפואת השיניים בירושלים.
עמרם מצנע: הנושא השני, אנחנו גם מודעים לכך שיש ככל הנראה, נצטרך להתעדכן מאלה שידברו, הבנה לגבי השנה הקרובה.
עמרם מצנע: מצאנו לנכון בכל זאת לקיים את הדיון, למרות שהיו אליי פניות אולי לא לקיים אותו, אל"ף, כי אני מבין שזסה עוד לא לגמרי סגור, ובי"ת, כי אנחנו רוצים להסתכל מעבר לשנה הקרובה ולראות באמת מה הבעיות ומה הם המכשולים ומה האפשרויות להתגבר עליהם.
עמרם מצנע: חבר הכנסת הרצוג, מאחר שאתה פנית אליי, אני אתן לך אפשרות גם לומר כמה מילים.
יצחק הרצוג: עמיתי, חבר הכנסת עפו אגבאריה ולכל המשתתפים.
יצחק הרצוג: אני מבקש להבין אצל מי האחריות לפתיחתו או אי פתיחתו של בית הספר השנה, האם זה בית חולים 'הדסה', האם זאת האוניברסיטה העברית?
יצחק הרצוג: ואם כך, מה הסיבה ששנת הלימודים בסכנת פתיחה.
יצחק הרצוג: כלומר אם יש הסדר לשנה הקרובה, אולי זה תרופה לתקופה קצרה, אבל איפה שהוא אני מבין שיש פה סכסוך בין שני מוסדות יוקרתיים וחשובים בירושלים, אני רוצה להבין איפה נמצאת המועצה להשכלה גבוהה, איפה נמצא משרד הבריאות, כי בסוף אותי מעניינים הסטודנטים והסגל שרוצים ומצפים להשלים את התואר, לומדים קשה, לא רוצה להגיד ביטויים של כמה הם מתאמצים כל השנה על הישבן ומגיע להם שזה יושלם.
יצחק הרצוג: הפנייה הגיעה אליי במקור מהסטודנטים.
יצחק הרצוג: כשירדתי לעומקו של עניין הבנתי שיש פה מלחמה, מאבק, בין שני ארגונים שהם לכאורה בעלי אחריות כזו או אחרת על בית הספר.
יצחק הרצוג: מכל מקום זה סימפטום למערכת שחייבת לצאת למרחב, מהר, לפני תחילת שנת הלימודים.
יצחק הרצוג: ואני מבקש, אדוני היושב ראש, שתהיה פה החלטה נחרצת של הוועדה בקריאה, בדרישה ובתביעה לפתיחת שנת הלימודים באופן מלא, כך שהסטודנטים יוכלו ללמוד והסגל יוכל ללמד.
עמרם מצנע: תודה לחבר הכנסת הרצוג.
עמרם מצנע: אני מבקש לשמוע את פרופ' אהרן פלמון.
עמרם מצנע: בבקשה, דיקן הפקולטה לרפואת שיניים.
עמרם מצנע: בעצם האחריות היא באוניברסיטה העברית ומשם הכול מתחיל ומשם הכול מסתנף והייתי רוצה שאנחנו נשמע אותך.
<אהרן פלמון: הפקולטה לרפואת שיניים זה מיזם משותף של האוניברסיטה העברית ו'הדסה'.
<אהרן פלמון: נכון שהאחריות היא אחריות של האוניברסיטה העברית, כי היא זו שנותנת את התואר, היא מעניקה את התואר דוקטור לרפואת שיניים ומתוקף כך היא אחראית על זה והרקטור של האוניברסיטה, שהיא הסמכות האקדמית הבכירה באוניברסיטה, נתן התחייבות גם לי וגם בשיחות לסטודנטים ששנת הלימודים תיפתח כסדרה.
יצחק הרצוג: אבל מה זה מיזם משותף?
יצחק הרצוג: מי אחראי על הכסף?
עמרם מצנע: רגע, אני למדתי כבר את כל העניין, כך שאני קצת מכיר אותו, קראתי הרבה חומרים, זה יותר פשוט ועדיין מסובך ממה שזה נשמע.
<אהרן פלמון: אל"ף, אלה הצהרות טובות ויפות, כי בלי ההצהרות האלה - - -
עמרם מצנע: אני מוכרח להוסיף והרשה לי גם נשיא האוניברסיטה להשתמש, אני שוחחתי איתו אתמול ארוכות בטלפון, הוא חזר מחו"ל, והוא אמר לי, 'הפקולטה לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים לא תיסגר'.
עמרם מצנע: מה, איך ולמה?
<אהרן פלמון: בדיוק, זה המשפט הבא שלי.
<אהרן פלמון: אחרי ההצהרות היפות אנחנו מגיעים לשלבי ביצוע ובשלבי הביצוע, לקראת השנה הנוכחית, התגלו או נחשפו או אני לא יודע איזה מילה הכי טובה לתאר את זה, בעיות בהגשמה של ההצהרה הזו.
<אהרן פלמון: אנחנו מנסים להתמודד עם הבעיות האלה ולקיים את ההצהרה הזו.
<אהרן פלמון: זה לא פשוט.
<אהרן פלמון: הפעילות בפקולטה היא פעילות מאוד מורכבת, היא לא רק פעילות של סטודנטים ל-DND, אסור לשכוח שהפקולטה הזו מייצרת את עיקר המומחים לרפואת שיניים בישראל.
<אהרן פלמון: בלי הפקולטה הזאת כמעט אין מומחים ברפואת שיניים במדינת ישראל.
<אהרן פלמון: אני חושב שבשנות, לא ה-20 של מדינת ישראל אלא קצת יותר, יש למדינה איזה שהיא אחריות כלפי אזרחיה גם בנושא רפואת מומחים, כמו שיש לה ברפואה וגם הנושא הזה עומד על הפרק.
עמרם מצנע: כשאתה אומר מומחים לאוזן בלתי מקצועית אתה מתכוון לא להסמכה של הרופאים, אלא לשלב הבא.
<אהרן פלמון: לשלב הבא.
<אהרן פלמון: יש לנו פה שני עניינים, אחד שהוא באמת יותר אוניברסיטאי, שאלו הם הסטודנטים ל-DND, זה הא'-ב' של הפקולטה הזו, אבל לפקולטה הזו יש בהיבט ההוראתי, הלימודי, נדבך נוסף, שאני חושב שהוא לא פחות חשוב למדינת ישראל מאשר הסטודנטים ל-DND ואלו הם הכשרת דור המומחים הבא למדינת ישראל.
<אהרן פלמון: ואני חושב שהרוב הכמעט מוחלט של המומחים שיוצאים, אני לא רוצה להגיד מוחלט, הרוב הגדול מאוד, של המומחים שיוצאים במדינת ישראל הם מהפקולטה הזו, ובעייתם עדיין לא נפתרה, אגב, כך שיש לנו פה כמה רבדים לבעיות האלה וכל הבעיות האלה עומדות על הפרק, חלק בהיבט מסוים אכן הגיע לאיזה שהוא סיכום שיאפשר רוב הסיכויים לפתוח את השנה, אבל יש עדיין רבדים רבים שזה לא קרה בהם.
<אהרן פלמון: אני מקווה שבשיתוף פעולה של כל הנוגעים בדבר זה יתאפשר.
<אהרן פלמון: אבל ברור שנושא ההסדרה של ההתמחויות שעלתה כבר בעבר בוועדת כנסת, כמו ברפואה, צריך להיפתר.
<אהרן פלמון: לא יכול להיות שימשיכו ההסדרים שקיימים עד היום.
עמרם מצנע: אני רוצה לשאול אותך, אחד, הקשר בין בית חולים 'הדסה' לביניכם הוא על בסיס הסכם, שנקרא הסכם הסינוף, שיש לו התחלה עוד לפני שנולדנו כנראה ועדכונים ותוספות, האם מבחינת
עמרם מצנע: כם ההסכם הזה מכובד וממולא כלשונו וככתבו?
<אהרן פלמון: זו שאלה פשוטה ותשובה מורכבת לי, כדיקן.
עמרם מצנע: אנחנו עוסקים עכשיו בבעיות פשוטות ומורכבות.
<אהרן פלמון: הסכם הסינוף בין 'הדסה' לאוניברסיטה בעצם הוליד בית ספר שהוא מיוחד ובגלל הייחוד שלו הוא כל כך בכיר בעולם.
<אהרן פלמון: כשההסכם עובד זה לא 1 ועוד 1 נותן 2, אלא 11, וכשהייתה בתקופתו של הדיקן היוצא, שיושב לימיני, ועדה בינלאומית שבאה לבדוק את האיכויות של בית הספר הזה, היא דירגה אותנו במקביל לעשירייה הראשונה בארצות הברית.
<אהרן פלמון: מי שמסתובב בעולם ובארצות הברית מבין למה.
<אהרן פלמון: אחרי הוועדה הזו, שהייתה בתקופתו של פרופ' שטבהולץ, אחד מהמבקרים של הוועדה הזו, דיקן בבית ספר מכובד בארצות הברית, הזמין אותי בתפקידי הקודם כיושב ראש המכון למדעי רפואת השיניים באוניברסיטה העברית אליו לייעץ איך לבנות אצלו את החלק הזה.
<אהרן פלמון: זאת אומרת המבקר כל כך התרשם שהוא עשה את זה.
עמרם מצנע: ועכשיו לשאלה.
<אהרן פלמון: אז השיתוף הזה הוא יפה.
<אהרן פלמון: לשיתוף הזה יש היבטים כלכליים, ההיבטים הכלכליים, אני יודע מה הם אומרים, אני לא יכול להיות צד שיכול לשפוט, כי אין לי את מלוא התמונה, האם הם מתממשים או לא.
עמרם מצנע: לא, השאלה היא לא אם ההסכם הוא טוב לכל הצדדים ואם הוא מביא לידי ביטוי את העלות האמיתית של הכשרת סטודנטים.
עמרם מצנע: זו, אנחנו יודעים, מחלוקת שכנראה גם לא תיפתר.
עמרם מצנע: השאלה שלי האם האוניברסיטה, שאתה מייצג אותה, ממלאת את חלקה בהסכם הזה, שהוא הסכם, אחד כלכלי והשני הוא גם אקדמי.
<אהרן פלמון: אני אענה.
<אהרן פלמון: ראשית - - -
עמרם מצנע: הלוא אתם גם קובעים את יחס סטודנט למנחה או מדריך.
<אהרן פלמון: אני מייצג פה את הפקולטה לרפואת שיניים.
<אהרן פלמון: אני כדיקן, אמנם אני איש אוניברסיטה, אבל כמה שזכור לפי, לפי הסכם הסינוף אני מחויב בדיווח לנשיא האוניברסיטה ולמנכ"ל 'הדסה', ולכן אני מדבר מתוקף הנקודה הזו.
<אהרן פלמון: האוניברסיטה העברית מבחינה אקדמית ממלאת את חלקה ולזה אני יכול להתייחס.
<אהרן פלמון: אני יכול להתייחס להיבטים האקדמיים, האוניברסיטה העברית, במישרין אחראית על ההוראה והמחקר בשלוש השנים הראשונות ללימודים בפקולטה לרפואת שיניים והיא עושה את זה.
עמרם מצנע: זה לא קשור להסכם.
<אהרן פלמון: זה קשור להסכם.
<אהרן פלמון: בהסכם הסינוף כתוב - - -
עמרם מצנע: אבל בוא נתקדם, כי זו לא הבעיה.
<אהרן פלמון: אתה שואל, אני מנסה לתת את התשובה.
<אהרן פלמון: בשנים הקליניות יש פה פנומן, האוניברסיטה העברית קובעת את הסטנדרטים האקדמיים והראיה לזה היא הסכם הבוררות בשנת 95' שהיה בסכסוך קודם, שבו הרקטור הקודם מונה על ידי נשיאת 'הדסה' בזמנו ונשיא האוניברסיטה, לקבוע את התקינה, ועד לאחרונה האוניברסיטה קבעה את הקריטריונים והם התגשמו באמצעות 'הדסה'.
עמרם מצנע: אלה אותם 63-64 תקנים.
<אהרן פלמון: 62.5 תקנים.
<אהרן פלמון: 'הדסה' נקלעה למשבר ועל ההיבטים האלה אני לא חושב שאני האדם שראוי ש - - -
עמרם מצנע: אני מבין שיש הסכמה לרדת מהמספר הזה.
<אהרן פלמון: יש הסכמה שהושגה לשנה, ל-57 תקנים.
<אהרן פלמון: יש פה גם תרומה, אני חושב מיוחדת, בנוף של יחסי עבודה שבו רופאים התנדבו לוותר על שכר, לא להלוות, לוותר על שכר למען קיום ההוראה.
<אהרן פלמון: ההסכם הזה הבוקר אושר על ידי ועד הרופאים.
עמרם מצנע: הוא אושר על ידם?
עמרם מצנע: אני מבין שזה היה המכשול האחרון.
<אהרן פלמון: היה קשה מאוד, אבל אני מסיר את הכובע, כי זה לא דבר פשוט.
<אהרן פלמון: אבל זה כאמור פותר נדבך אחד משורה של בעיות.
<אהרן פלמון: עדיין לא הגעתי למנוחה ולנחלה בניהול הפקולטה, נגדיר את זה ככה, אבל התקדמנו.
עמרם מצנע: מי פה מ'הדסה', חוץ מרחלי?
עמרם מצנע: מה התפקיד, אדוני?
<רפאל לנקרי: אני טיפלתי מול הפקולטה ומול הדיקנים והוועדים ובית הדין בכל הנושא של הטיפול בפקולטה לרפואת שיניים.
עמרם מצנע: הבעיה בעצם התחילה אצלכם, שאתם אמרתם שאתם מוציאים מכתבי פיטורים לאותם, זה לא 63 רופאים, זה 63 תקנים, זה בטח 100 ומשהו רופאים, שם התחילה הבעיה.
<רפאל לנקרי: לא, אדוני, הבעיה לא התחילה שם, שם הייתה התוצאה.