GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אמירה פרלוב: בית הספר הזה הוקם לפני 33 שנים עם 35 תלמידים, היום יש 750, מ-א' עד ח', כמו שאמרנו, דתיים, חילוניים וכל השאר.
<אמירה פרלוב: חינוך רגיל, חינוך מיוחד, עולים חדשים שמגיעים ממרכז הקליטה במבשרת.
<אמירה פרלוב: יש לנו עניין לערבב, כדי שיהיו פה כמה שיותר ילדים שונים ומגוונים.
<אמירה פרלוב: בשנה שעברה קיבלנו תעודת הצטיינות, או פרס, או אני לא יודעת איך קוראים לזה, במשרד החינוך על העניין של הכלה.
<אמירה פרלוב: זה נקרא במשרד הכלה, דהיינו ההתייחסות המכילה לכל מי ש - - - זה דבר שהוא נורא חשוב לנו, אנחנו עושים אותו כבר המון שנים, עם יעדים של המשרד, בלי יעדים של המשרד, פשוט לדעת שכל אדם הוא אדם, בלי קשר עכשיו לשאלה - - - לדעתנו מה שילד לא פוגש בחיים הוא לא ממש מבין.
<אמירה פרלוב: אם רק מדברים איתו הוא לא מבין.
<אמירה פרלוב: אם הוא חי עם הילדים, הוא צריך לשחק איתם כדורגל, הוא מבין.
<אמירה פרלוב: זה דבר אחד.
<אמירה פרלוב: בית הספר הוא גם בית ספר קהילתי, הזכירו גם שהוא ירוק, הוא מדגים תקשוב.
<אמירה פרלוב: מאוד חשוב לנו שיהיה גיוון, שלכל אחד יהיה את המקום שהוא שמח בו, גאה בו, יכול לבוא בו לידי ביטוי.
<אמירה פרלוב: אני רוצה להגיד משהו, היות שאני יודעת שאתם מגיעים כדי לראות האם יכול, או איך מתקיים חינוך משלב בחינוך הממלכתי דתי.
<אמירה פרלוב: אז שלושת בתי הספר הראשונים שהוקמו במדינת ישראל כבתי ספר משלבים, אז לא קראו לזה משלבים, אלא משותפים, היו בתי ספר בפיקוח הממלכתי דתי, כאן בכפר אדומים, בתקוע ובבית חורון.
<אמירה פרלוב: זה היה לפני 30, 32, 33 שנים, משהו מהסוג הזה.
<אמירה פרלוב: עברו 15 שנה, הוקם בית ספר קשת, נדמה לי שהוא היה ראשון בחינוך הממלכתי, ואחריו יחד במודיעין ואחריו תנופה גדולה ו'צו פיוס' גם עוסקים בזה, גם מתווכים את זה וגם יכולים באמת לספר על זה בפריסה ארצית מעודכנת.
<אמירה פרלוב: חשוב לדעת, המפקחת שלנו נורית הייתה חייבת ללכת, היא כבר לא נמצאת פה, אבל החינוך הממלכתי דתי, יש לו דימוי כאילו הוא מצר את צעדיהם והוא לא מאפשר והוא זה, לא הרגשתי את זה באף רגע ואני מנהלת פה זו השנה העשירית.
<אמירה פרלוב: לא הרגשתי באף רגע שמישהו מצר, שמישהו מפריע, שמישהו בא ומסתכל, שמישהו בא ואומר למה הם נראים ככה, לא נראים ככה, למה עושים ככה, לא עושים ככה.
<אמירה פרלוב: כמובן יש שיח עם הפיקוח כמו כל בית ספר ויש כללים ובעיקר יש שיח עם הקהילה שהקימה את המקום הזה כמו שהיא הקימה, וכל מיני דברים ביחס לקהילה, אבל יש איזה דימוי כזה, החינוך הממלכתי דתי באמת, יש לי רק דברים טובים להגיד עליו בהקשר הזה בכל השנים לפחות שאני פה.
<אמירה פרלוב: בהזדמנות הזו אני רוצה להגיד שאני לא פה לבד.
<אמירה פרלוב: קודם כל בבית הספר הזה יש צוות, יש פה נציגות ונציג בודדים, אבל יש פה צוות מדהים שבאמת עושה את העבודה.
<אמירה פרלוב: האנשים האלה מחפשים אתגר, מחפשים מורכבות, אחרת לא היו באים למקום הזה, וזה דבר מדהים.
<אמירה פרלוב: יש פה קהילה שמורכבת משלושה יישובים, מכפר אדומים, אלון ונופי פרת, שיש לה תפיסה, זאת התפיסה שלה, של חינוך משותף, של קהילה משתפת.
<אמירה פרלוב: דרך אגב, אתם יודעים מה, אפילו לא היינו עושים שום דבר מיוחד, עצם העובדה שהילדים חברים אחד של השני בלי לשים לב מי דתי ומי חילוני, עצם העובדה שהם משחקים ביחד, מטיילים ביחד, מעתיקים שיעורים, מפריעים למורים ביחד, זה כבר הופך אותם לבעלי תודעה שונה.
<אמירה פרלוב: רק כשהם יוצאים החוצה, בכיתה ז'-ח', כשהם מתחילים להבין מה הולך בחוץ, או בתיכון, כשהם מתחילים את התיכון, הם מבינים שזו לא הנורמה במדינת ישראל.
<אמירה פרלוב: אז אני רוצה בהזדמנות הזאת להגיד באמת תודה לקהילה, גם אם היא לא נמצאת פה, המועצה, מטה בנימין שאנחנו עובדים איתם ומחלקת החינוך שלהם.
<אמירה פרלוב: אני שומעת ממנהלים אחרים כמה קשה עם הרשות המקומית, אצלנו אבי רואה פה והוא יודע שאני אומרת את זה גם כשהוא לא פה וגם בכל הזדמנות אחרות, וגם חיה - - -
<אבי רואה: אני מעדיף שלא תגידי את זה כשאני פה.
<אמירה פרלוב: אני מקווה שהודיתי לכולם.
<אמירה פרלוב: יש פה את אמירה ארליך שהגיעה מגף ניסויים ויזמות, וממש תודה, ותודה שבאתם.
עמרם מצנע: באמת הכוונה שלנו היא להבין יותר טוב את הנושא הזה של בתי ספר משולבים ובאמת לשאול שאם זה טוב, למה זה לא קורה בהרבה בתי ספר אחרים, כי עדיין זה מיעוט קטן מאוד, בתי הספר המשולבים בארץ.
עמרם מצנע: אני מאוד בעד שילוב, אבל אני רוצה לשאול כמה שאלות.
עמרם מצנע: אחת, האם יש משפחות ביישוב, במספר משמעותי, דתיות או חילוניות, שלא שולחות את הילדים לבית הספר, כל אחד מהמיקום שלו?
<אמירה פרלוב: יש, אבל בוא נגיד, יש פה 750 ילדים, מי שמכיר פה את הקהילה, לא יותר מעשרה שלא - - -
עמרם מצנע: מיעוט קטן?
שמעון אוחיון: אם היו כולם, הייתי חושב שהעסק מבוים.
שמעון אוחיון: הייתם צריכים להשאיר את העשרה כדי שהעסק ייראה אמיתי.
<אמירה פרלוב: תראה, מי שרוצה לשלוח לחינוך חרדי נגיד לא ישלח אלינו.
<שירלי: יש גם, אני חושבת, לאורך השנים, אנשים שמגיעים לקהילה ולא כל כך ברור להם איפה הם ומה הם ואיך זה מתנהל ועם הרבה מאוד חששות והם שולחים את הילדים אפילו למעלה אדומים, שזה בלי הסעות והם מסיעים, זאת אומרת מתאמצים כדי להגיד 'לא, אנחנו לא סומכים עליכם'.
<שירלי: לאט לאט יש גם כיוון הפוך של ילדים שהיו בבתי ספר דתיים יותר או אנתרופוסופיים - - -
<אמירה פרלוב: יש חרדים לכל הכיוונים, רק שתדעו.
<אמירה פרלוב: יש הורים שככה ב-ד' וב-ה' שמגיעים ואומרים, אוקיי, בוא ננסה.
עמרם מצנע: זאת אומרת יש פה גם ילדים שמגיעים מחוץ לאזור הרישום הטבעי שלהם?
<אמירה פרלוב: חינוך מיוחד ועולים חדשים.
שמעון אוחיון: עולים חדשים ממבשרת?
<אמירה פרלוב: ממבשרת.
שמעון אוחיון: למה לא זה לא ממשיך אחרי כיתה ח'?
<אמירה פרלוב: אנחנו כבר שוקדים זה כמה שנים על תכנון של תיכון.
<אמירה פרלוב: ממש לאחרונה נבחרה מנהלת, אתמול הייתה פגישה עם הורי כיתה ח', הוא השנה מתבשל ובשנה הבאה בעזרת ה' הוא ייצא לדרך.
<אמירה פרלוב: ואגב, בקהילה, החינוך המשולב הוא מהמעון ובעזרת ה' יש לנו פה תנועת נוער משותפת של הצופים, שזה גם לא דבר כל כך שקורה בארץ, שיש תנועת נוער משותפת, ואחר כך יש פה גם מכינה וגם מדרשה שנמצאות בגוש, נמצאות בכפר אלון, כך שהטווח של החינוך - - -
עמרם מצנע: מה פחות או יותר אחוז התושבים הדתיים ושאינם דתיים?
<אמירה פרלוב: אז על זה יש דיונים עכשיו בקהילות.
עמרם מצנע: בערך.
עמרם מצנע: הלוא אין מפקד ששואל את זה, אבל.
<אמירה פרלוב: אני נוטה לחשוב שיש נגיד 60% דתיים ו-40% חילוניים, זה בערך המצב בבית הספר.
<אמירה פרלוב: אני לא בדיוק בדקתי, אני גם עקרונית לא מתכוונת לשאול אף אחד איך הוא מגדיר את עצמו ומאוד מתרגזת כששואלים אותי.
עמרם מצנע: אין הפרדה בין בנים ובנות?
שמעון אוחיון: הסטטיסטיקה, הם רוצים לדעת בדיוק את היחס והתערובת שמבטיחה הצלחה, לכן השאלה של 60%-40% היא באמת מה יותר מבטיח לנו יותר.
שמעון אוחיון: קודם כל אני רוצה לומר משהו בקטע הזה, שאני מאוד מאוד מתפעל ומעריך את הנושא הזה, כמי שתמיד מוטרד מדעות קדומות עצם החיים ביחד ושהם רואים דתיים וחילוניים חיים יחד, זו מלחמה עצומה, זו מניעה עצומה של ניכור, של בדלנות, של זרות, של היווצרות בוודאי של דעות קדומות מקבוצה אחת כלפי השנייה, מעבר לכל הערכים היפים שאני מעריך אותם, רק אני אומר העיקר האתגר, נדמה לי.
שמעון אוחיון: כבר הגעתם, אבל האתגר הוא בכך שבגיל ההתבגרות של העיצוב בעניין הזה, אם אנחנו היינו מצליחים ליצור עשרות בתי ספר כאלה בגיל ההתבגרות, למען המדינה - - -
<אמירה פרלוב: אבל חייבים להתחיל מהילדות.
<אמירה פרלוב: אי אפשר להגיע לזה בגיל 14.
שמעון אוחיון: להמשיך.
<שירלי: לא, אבל אני חושבת שלא סתם לקח זמן לתיכון להתחיל.
<שירלי: יש לי ילד פה בכיתה ח'.
<שירלי: ישבנו אתמול בערב והיה בהתחלה חשש, יבואו/לא יבואו, יהיו, מה יהיה?
<שירלי: יהיו נגד, יהיו בעד?
<שירלי: אז היו באמת, אני חושבת, כמעט כל ההורים והייתה מאוד התלהבות.
<שירלי: אנחנו כבר 17 שנה בכפר אדומים וכשבאנו באמת הייתה אמירה מאוד ברורה, אוקיי, יסודי, גנים ויסודי זה בסדר, דווקא בתיכון, גיבוש זהות, צריך שכל אחד יהיה במקום שלו, שהחילונים יהיו עם החילונים, הדתיים בשלהם, 'בואו לא נגזים', מין איזה אמירה כזאת.
<שירלי: ואני אתמול ממש הרגשתי שהשינוי באמת הבשיל.
<שירלי: יכול להיות שהיה צריך גם כמות גדולה של אנשים כדי שאפשר יהיה בכלל לדבר על זה, כי אי אפשר לפתוח תיכון - - -
עמרם מצנע: זה תיכון אזורי, אני מניח, לא? זה יישוב קטן מדי לתיכון.
<אבי רואה: זה לא יישוב קטן, אבל זה גם יהיה אזורי.
<אמירה פרלוב: יש לנו 750 תלמידים, זה לא כזה קטן.
<יעל: בבית הספר יש שלושה יישובים, נופי פרת, כפר אדומים ואלון, מלכתחילה זה לא יישוב אחד.
<אסף הירשפלד: אז אני אשאל.
<אסף הירשפלד: מפה ממשיכים לקשת ירושלים, אז בכוונה אני אשאל שאלות הן קצת ככה על הנחות היסוד.
<אסף הירשפלד: אחת זה על הנושא של התפילה בבוקר.
<אסף הירשפלד: איזה חשיבות אתם רואים, כי מ-א' עד ד', כולם אמורים להתפלל בבוקר, איזה חשיבות - - -
<אמירה פרלוב: א' עד ג'.
<אסף הירשפלד: א' עד ג'.
<אסף הירשפלד: איזה חשיבות אתם רואים ולמה - - -
<אמירה פרלוב: אבל הם מתפללים ומשוחחים בבוקר.
<אסף הירשפלד: רגע, אני רוצה לשאול.
<אסף הירשפלד: למה באמת אותו הורה חילוני שבא ואומר 'רגע, אם בית הספר רוצה לתת לגיטימציה לדרכים שונות ואני לא בן אדם מאמין, או לא דתי, למה שהילד שלי יחווה את הריטואל הזה, לא רק יכיר אותו פעם, אלא ממש באופן סדיר יום יום?'.
<אסף הירשפלד: זו נקודה אחת.
<אסף הירשפלד: ואם זה לא מדאיג הרבה מהאוכלוסייה החילונית, אולי באמת בבתי ספר משלבים.
<אסף הירשפלד: והדבר השני שבאמת מעניין אותי זה איך אתה מחנך לאיזה שהיא תפיסת עולם דתית, אנחנו יודעים שבכלל בכל תפיסה, לאיזה להט אמוני, גם דתי, גם חילוני, כשאתה כל הזמן נמצא ואתה אומר זה בסדר וזה בסדר, זה לגיטימי, זה לגיטימי, שתי התפיסות הן בסדר, אז איך מתמודדים עם המתח הזה?
<חפצי: אני מורה למוזיקה בבית הספר ואני תושבת כפר אדומים.
<חפצי: מהניסיון שלי, כשאני מתפללת עם ילדים קטנים שבאים מבתים שהם לגמרי לא מתפללים, ובדיוק השבוע ראיתי דוגמה על ילדה שסיפרתי לאמא שלה שהילדה שלה מתפללת בהתלהבות, והיא אמרה: את בטוחה?
<חפצי: אם הבית לא מתנגד באופן עוצמתי, זה לא נורא אם ילד חווה חוויה כזאת ואחר כך הוא יכול להחליט מה הוא עושה איתה.
<חפצי: אין כפייה בתוך הכיתות, זאת אומרת אם ילד ממש לא רוצה להתפלל אז אומרים לו 'טוב, תיקח ספר', גם אם הוא ב-א' עד ג', כי רק לדבר על תפילה פעם ב- זה לא יוצר שום דבר, אתה נותן להם לטעום ואחר כך הם יכולים לעשות עם זה - - - ב-א' עד ג' זה נסבל בשביל לטעום את הדבר הזה.
<חפצי: משתדלים לעשות ביאורי תפילה, להסביר להם שהתפילה זה משהו - - -
<אסף הירשפלד: את לא יכולה להגיד, הנושא שהכול צריך להיות חיובי וקצת בתשובה, כאילו, את יודעת, זה נסבל, כאילו אני דווקא רוצה לשמוע את ה - - -
<חפצי: לא, אני מדברת על בתים שהם לא רוצים שהילד יתפלל.
<חפצי: אני מדבר על דבר כזה.
<חפצי: החוויה של תפילה של ילד כזה שהוא מבית חילוני והוא מתפלל היא נהדרת, זאת אומרת זה לא שזה - - - אבל אם המשפחה לא רוצה שהוא יתפלל והילד מתפלל, לא קרה שום דבר.
שמעון אוחיון: מה הוא עושה?
<חפצי: או שהוא מתפלל, או שהוא קורא ספר, או שהוא בוהה.
שמעון אוחיון: זה לא נראה קצת 'תקרא ספר', כלומר אנחנו לא - - -
<חפצי: לא, זה חוץ מהתכנית שיש.
<יעל: קודם כל יש גם שיח שחרית.
שמעון אוחיון: בכיתה א'-ג'?
<יעל: א'-ג', יש חלק שתפילות ויש שיח.
<יעל: אבל אני רוצה להתייחס לשאלה שלך כחילונית גאה.
<יעל: אני חושבת שמה שקורה זה מייצג איזה שהוא תהליך שהוא מתחיל והוא באמת לאט לאט, אבל אני רואה אותו קורה עכשיו יותר ויותר במדינה, שאנשים מפסיקים לפחד מזה כל כך.
<יעל: לפי דעתי יש איזה סקירה היסטורית כזאת, שפעם, כשהייתי ילדה, היהדות הייתה של כולם בלי שאמרו שזה יהדות, הדברים שהיו שגורים על לשוננו באמת היו לקוחים מהתנ"ך ומהסידור, וככה למדו.
<יעל: כשהילדים שלנו הגיעו לבתי ספר זה כבר לא היה ככה, כבר הייתה הפרדה ברורה, זה שלהם וזה שלהם.
<יעל: אני חושבת שעכשיו יותר ויותר ישראלים חוזרים לכך שהיהדות היא שלי כמו של כל אחד אחר, והילדים שלי, זה לא מפחיד כבר שהילדים שלי יתפללו.
<יעל: הבת שלי הייתה בקשת והיא התפללה שם, היא התפללה כי היא בחרה להתפלל וזה לא מפחיד אותי, זה לא יגרום לה להיות דתייה, זה יגרום לה להכיר את התפילה, כי היא שלי כמו ששלו.
<יעל: זה לא מחייב אותה אחר כך חברתית לשום דבר, זה רק גורם לה באמת להכיר את הז'אנר הזה.
<יעל: אחר כך היא תרגיש בבית בכל מקום, אם היא תרצה להיכנס לבית כנסת.
<אמירה פרלוב: אין לי זמן לספר את הסיפור, אבל פעם לפני שנים היה פה סיפור שהילדים הבוגרים רצו שישנו משהו בסדרי התפילה, כי הם התפללו והם לא אהבו את זה.
<אמירה פרלוב: אז בסוף בתור מרד, כי בית הספר לא הסכים, הם אמרו 'טוב, אז אנחנו נתפלל בעצמנו', אבל הם רצו מניין, אז מה הם יעשו?
<אמירה פרלוב: הם גייסו את החברים החילוניים שלהם שיקומו מוקדם יותר.
<אמירה פרלוב: בשביל מרד במלכות, זו סיבה מוצדקת לקום מוקדם.
<אמירה פרלוב: אני אומרת שהם יכלו לעשות את זה, כי הילד יודע במה מדובר, זה לא זר לו, הוא יודע איך זה נראה.
<אמירה פרלוב: הוא לא עושה את זה, כי הוא עכשיו לא מתפלל, לא חשוב.
<אמירה פרלוב: אם תהיה בר מצווה למישהו, אז הוא יבוא, הוא יודע מה לעשות בבית הכנסת.
<אמירה פרלוב: בית הכנסת זה לא משהו שצריך להכיר בקטמנדו כשמגיעים לטיול הגדול, אפשר להכיר אותו בארץ.
<אמירה פרלוב: דרך אגב, ילדים גם מתפללים וגם משוחחים בכיתות.
<אמירה פרלוב: כמובן שבכיתה א' יש מעגל בוקר וכל מיני דברים כאלה, אבל הדברים האלה קיימים גם ב-א' עד ג'.
<אמירה פרלוב: יש שתי סיבות שבגללם זה ככה היסטורית.
<אמירה פרלוב: אחת, זה מה שהחליטו מייסדי היישוב, שבכיתות הראשונות כולם יהיו יחד.
<אמירה פרלוב: שתיים, אני אגיד לך, בתור מישהו שמתעסק לא רק בתיאוריה אלא באמת בילדים, ילד בכיתה א' לא משנה מי הוא ומה הוא, הוא צריך לבוא, למצוא את הכיסא שלו, לשים את התיק שלו, לראות את המורה שלו.
<אמירה פרלוב: לא מעניין אותו עכשיו הפיצולים האלה, אתה דתי, אתה חילוני, אתה תבחר, אתה זה.
<אמירה פרלוב: זה בשביל מבוגרים ואולי קצת בשביל ילדים יותר גדולים, אבל הצורך ההתפתחותי של ילד בכיתה א' זה לבוא לכיתה שלו.
עמרם מצנע: לאן הולכים הילדים היום, אחרי כיתה ח'?
<אמירה פרלוב: מגוון מאוד גדול.
עמרם מצנע: בכל זאת איך זה מתחלק?
עמרם מצנע: הדתיים הולכים לבתי ספר דתיים והחילוניים לבתי ספר חילוניים?
<אמירה פרלוב: יש בתי ספר כאלה, רעות וקשת וכל מיני.
<אמירה פרלוב: קשת הוא משלב, רעות, הם משלבים, הם גם מוכרים כמשלבים.
<אמירה פרלוב: הייתם ברעות.
<אמירה פרלוב: יש ילדים שהולכים לשם, אבל יש גם הרבה ילדים שהולכים לאולפנה בעופרה, הבנות לאולפנה בעופרה, הבנים לבתי ספר כמו הימלפרב - - -
עמרם מצנע: יש חציית קווים?
<אמירה פרלוב: מה זה חציית קווים?
עמרם מצנע: שמי שהיה דתי הולך לבית ספר חילוני ומי שהיה - - - במספרים משמעותיים.
<אמירה פרלוב: בסטטיסטיקה שמישהו פה עשה לפני לא יודעת אי אילו שנים, המרות הדת הן הרבה פחות מאשר ילדים שגדלו בחברה מובהקת, רק דתית או רק חילונית באחוזים.
<אמירה פרלוב: ולמה?
<אמירה פרלוב: כי השמים לא נפלו עליהם יום אחד.
<אמירה פרלוב: זה לא יום אחד הוא גילה שכל מי שנוסע בשבת זה לא או גוי או פיקוח נפש או אשתו יולדת, אלא יש סתם יהודים שנוסעים בשבת, אז הוא גדל עם זה.
<אמירה פרלוב: הוא לא צריך לעבור מחנה, במרכאות.
<אמירה פרלוב: שלא לדבר על זה שצריך לזכור, החלוקה הזאת של דתיים-חילוניים הסתיימה, במציאות אנשים - - -
עמרם מצנע: כן, אני עוד פעם אומר, בית הספר והכיוון הוא מצוין, אבל החברה הישראלית לא שם.
עמרם מצנע: החברה הישראלית הולכת להקצנה.
עמרם מצנע: החינוך הממלכתי דתי הולך להקצנה וגם החינוך החילוני שחושש הולך להקצנה של עצמו.
עמרם מצנע: זו המציאות היום.
<אמירה פרלוב: נכון.
עמרם מצנע: איך הופכים את הדבר הזה - - -
<אמירה פרלוב: אבל המציאות היא גם 'צו פיוס', המציאות היא גם המון המון מקומות של אנשים - - -
עמרם מצנע: החברה הישראלית מקצינה.
עמרם מצנע: זה נורא נחמד, אני מאוד בעד, אבל השאלה באמת איך מוצאים את המכנה המשותף הזה ויוצרים את השיתוף הזה.
עמרם מצנע: לא על ידי בית ספר ניסויי אחד, שניים או שלושה.
<אמירה פרלוב: בשביל זה יש לנו מרכז הפצה, שאנחנו מפיצים את ה - - -
<יעל: מרכז הפצה זה גוף של גף ניסויים ויזמות שאמירה היום היא הנציג שלנו מטעם גף ניסויים.
<אמירה ארליך: יש לנו למעשה רשת של מרכזי הפצה בנושא של חינוך - - -
עמרם מצנע: אבל כשהניסוי יפסיק להיות ניסוי יהיה - - -
<אמירה ארליך: כן, הוא כבר היום ממשיך - - -
עמרם מצנע: כמה זמן בית הספר הזה הוא ניסויי?
עמרם מצנע: זה אחד הנושאים, שמישהו נכנס לניסויי ולא יוצא משם.
<אמירה פרלוב: חמש שנים היינו רק ניסויי ושנה שנייה אנחנו ניסוי ומרכז הפצה.
<אמירה ארליך: כי בשנה שעברה הקמנו בין כפר אדומים לבין יחד מודיעין, ששניהם סיימו את הניסוי באותו זמן יחד עם - - - הקמנו רשת של מרכזי הפצה ועשינו פעילות - - -
עמרם מצנע: ומרכזי ההפצה הם רק לחינוך המשלב או שיש מרכזי הפצה לכל אחד מה - - -
<אמירה ארליך: לא, יש מרכזי הפצה בכל הארץ לכל מיני נושאים.
<אמירה ארליך: אבל זיהינו שיש לנו גם את יחד וגם את כפר אדומים, שזה הנושא והקמנו רשת.
<אמירה ארליך: זאת אומרת כל אחד מפיץ בפני עצמו ויש להם גם איזה שהם קשרים.
<אמירה ארליך: דרך אגב, ניסויים אחרים שפועלים גם פה וגם בתוך - - - יש לנו לא מעט ניסויים, שיש להם קווים אחרים בשביל לאתגר את החינוך ממלכתי דתי.
<אמירה ארליך: בעתיד, כשהם יהיו מרכזי הפצה, אני כבר יכולה לסמן לך כמה מהם, הם יזינו את הרשת הזו מכל מיני כיוונים אחרים.
<אמירה ארליך: כי המנדט שלנו במשרד הוא באמת לאתגר, גם את החברה הישראלית וגם את מערכת החינוך.
עמרם מצנע: כי אחד האתגרים של מנהלות בתי ספר זה להיות ניסויי.
עמרם מצנע: מחפשים - - -
<אמירה ארליך: ללא ספק.
<אמירה ארליך: כמרכז הפצה הם פועלים כארגון בתוך ארגון.
<אמירה ארליך: יעל היא מנהלת את מרכז ההפצה, אמירה כמובן היא שותפה מלאה למרכז ההפצה ואנחנו מלווים אותם באמת בניסיון להפיץ את התורה מפה לכל הארץ.
<אמירה ארליך: שנה ראשונה של הכנה לקראת מרכז הפצה, יש להם הצלחה יותר ממרכזי ההפצה הוותיקים שלנו.
<אמירה ארליך: למה?
<אמירה ארליך: כי יש ביקוש, ויעל יכולה להגיד לך כמה - - - אני אומרת לה, 'את צריכה גם להגיד ללמוד איך להגיד לא', כי אין כאן מספיק כוח אדם, אבל יש ביקוש, זאת אומרת פונים מכל רחבי הארץ, מתעניינים בדבר הזה, רוצים.
<אמירה ארליך: גם בית ספר שלא מגדיר את עצמו בחינוך המשלב רוצה לראות מה יש מתוך המודל הזה להכניס גם לבית ספר ממלכתי דתי רגיל, או ממלכתי רגיל.
<אמירה ארליך: מכל הארץ.
<אמירה פרלוב: אני חייבת להגיד, באמת במקרה זה יצא, אבל לא רק בארץ, גם בשנה שעברה וגם השנה אני משתתפת בסמינר של רשת של בתי ספר יהודיים באירופה, שאליאנס אחראים להם, שעוסקים בנושא של זהות יהודית והם מתעקשים שאני אבוא ואני אספר מה קורה בבית הספר ושאנחנו נעשה שם סדנה של למידה בית מדרשית וחומר לחגים שנפתח ביחד, יחד עם ארגון שאנחנו עובדים איתו בשם מורשה, מין משולש כזה.
<אמירה פרלוב: זה לא משהו שהוא באמת על סדר היום שלנו, אבל העובדה היא שהייתי שלושה ימים בפריז בשנה שעברה ואני אהיה בעוד שבועיים עוד פעם שלושה ימים בפריז, בדיוק לטובת הדבר הזה.
<אמירה פרלוב: הם אומרים 'אנחנו רוצים להבין מה זה חינוך יהודי, ואיך עושים אותו גם באירופה', ששם זה מגוון מטורף של בתי ספר.
<אמירה פרלוב: לא דווקא יהודים לומדים שם, אבל.
<אמירה פרלוב: ..
<יעל: אני רוצה להוסיף מילה, כי שאלת מה מיוחד בחינוך היהודי כאן, כאילו שבשאר בתי הספר זה לא חינוך יהודי.
<יעל: אני חושבת שהייתה חסרה פה המילה יהודי פלורליסטי.
<יעל: זו מילה קצת מפחידה לפעמים, אבל אני חושבת שזה העניין, זאת אומרת שהיהדות הפלורליסטית היא בבסיס שלה בתי הספר המשלבים.
<אמירה פרלוב: אני רוצה להגיד חיובית, לא מול.
<אמירה פרלוב: הילדים שלי למדו בתיכונים הממלכתיים דתיים, אחר כך הבת שלי הייתה בשלף, אז היא בכלל הגיעה לנתיבות ושם זה קצת שונה, והם שמעו את המשפטים האלה, 'אצלנו זה ככה, אצל החילונים זה זה', וכל פעם הם היו צריכים למלא את התפקיד של להגיד 'מה זאת אומרת יש לי חברים חילוניים, זה לא ככה, כן ככה', אבל העובדה היא שיש משהו לעומתי, יש משהו שאתה גדל עם זהות שאתה מגדיר אותה מול השני.
<אמירה פרלוב: אגב, זה לא רק קשור ליהדות, אני רוצה שילד ילמד זהות חיובית.
<אמירה פרלוב: לא אני שווה כי אני תלמיד מצטיין והוא תלמיד גרוע, לא, אני שווה כי אני אדם שנברא בצלם ואני יחיד ומיוחד ואין כמוני בכל העולם.
<אמירה פרלוב: כשילד מרביץ לחבר או פוגע בו במילים, זה מה שאני אומרת לו, אני אומרת לו 'תקשיב, אין עוד יוסי אחד כזה, אין עוד אחד כמוך, אין עוד אחד כמוני, איך אתה מעז לפגוע במישהו שאין עוד כמוהו בדיוק אותו דבר, אין על הכדור, 7 מיליארד אנשים ואין'.
<אמירה ארליך: אבל זאת בדיוק הסיבה שאנחנו דווקא במיתוג של בית הספר הלכנו עם לקצר קודם כל.
<אמירה ארליך: השם של הניסוי הוא השם הכי ארוך בהיסטוריה שלנו.
<אמירה ארליך: הנושא של חינוך יהודי הוא בדרך כלל, יש בו חוזק מאוד גדול, כי האמירה צריכה להיות שזה מודל לחינוך יהודי, נקודה.
<אמירה ארליך: זאת אומרת ברגע שתגידי את זה יבואו לך מתנגדים מכאן ומכאן וזה מכניס אותם לכל ההתנגדויות של החברה הישראלית.
<אמירה ארליך: אנחנו באים, זה המודל, יש כאן משהו במודל הזה שהוא העם שלנו, שזו הדרך שלנו, אגב, לא רק ברמה של חינוך משלב, אלא ברמה של לבוא ולהגיד יש לנו היסטוריה פדגוגית, לעם ישראל, יש לנו פדגוגיה שהיא בדם שלנו, בשורשים שלנו, ופה עושים את זה.
<אמירה פרלוב: שלום ילדים.
<אמירה פרלוב: אני רוצה לבקש, יש לנו כאן את אביטל מהצוות, את הרב מיכה מהצוות, וחפצי וטלי, מחנכת ח' ומרכזת כיתות ח'.
<אמירה פרלוב: טלי, אולי תגידי מילה, ממש משפט על הנושא של הוועדות, של ההתנדבות של התלמידים.
<טלי: כן.
<טלי: לפני שאני אדבר על הוועדות הייתי רוצה לענות לך, אסף, על השאלה ששאלת.
<טלי: כשהיה הדיון נזכרתי באירוע שהיה בשנה שעברה בכיתות ז'.
<טלי: בדרך כלל בכיתות ז' יש בר מצוות ומתפללים ולפעמים אין מספיק מניין, אין מספיק ילדים שהם אחרי בר מצווה, והיו כמה מקרים שפתאום קראו למישהו חילוני שיבוא וישלים להם מניין כי הם נורא רצו להתפלל במניין.
עמרם מצנע: לא עלה בדעתם לקרוא לבת דתייה.
<טלי: בת לא יכולה להשלים מניין, לצערי, אבל קראו לחילוני, והוא בא מיד, שם כיפה, השתלב בתפילה בלי שום בעיה וזה מה שיפה לראות.
<טלי: כלומר, זה שהם הלכו לחילוני להגיד לו 'בוא תשלים מניין' וזה שהחילוני ידע בכלל על מה הם מדברים והוא יכול היה להשתלב בתפילה, זו יהדות.
<טלי: זו היהדות של כולנו, שכל אחד מבין מה זה להשלים מניין ולא צריך להיות דתי בשביל להשלים מניין.
<שירלי: הבן שלי בכיתה של טלי והרבה פעמים, לא רק טלי, אומרים, 'וואי, אלון לקראת בר מצווה, והוא השתתף בתפילה, והוא התפלל בבוקר, הוא היה שליח ציבור' ואני חייבת להגיד, כי באמת יש כאן רגשות, אוקיי, טוב, אז הנה, טוב שמ-א' עד ג' הוא למד.
<שירלי: כי היו כאן ויכוחים והיו עניינים, גם מהצד החילוני, של 'רגע, מה פתאום?
<שירלי: אם זה, למה זה לא מופרד, מה אתם מכריחים את הילדים?'. גם בגנים, דרך אגב, זה מתחיל עוד קודם, כי גם בגן כולם מתפללים.
<שירלי: אני חושבת שהרגשתי את זה, כשאני נכנסתי לבית הספר, לקח לי הרבה שנים פה להרגיש בנוח ושמחתי, באמת, הייתה לי שמחה אמיתית כזאת שהילדים שלי באמת יכולים להיות שליח ציבור ועוד לעשות את זה כל כך יפה שבאים להגיד לי 'וואו'.
<שירלי: וזה לא אני, באמת, לא בזכותי ולא בגללי.
<טלי: וזה לא שהוא חוזר בתשובה.
<טלי: זה לא שפתאום 'אוי ואבוי, הוא חוזר בתשובה'.
<שירלי: לא, זה לא קשור.
<טלי: ממש לא, פשוט בא לו להתפלל, הוא יודע, הוא יכול ללכת לבית הכנסת, הוא יכול ללכת ליער או לאן שהוא רוצה ולהתפלל.
<אמירה פרלוב: דרך אגב, תפילה זה נושא מסובך, אז אני לפעמים מוצאת את עצמי אומרת לילדים, ילדים שמתפללים דרך שגרה גם לא מתפללים, 'תקשיב, קשה לך להתפלל, דבר עם קדוש, יש לך עכשיו חצי שעה, תחליט מה אתה אומר לו, אתה לא חייב להתפלל מתוך הסידור, העיקר שתבין שיש משהו מעבר'.
<אמירה פרלוב: יש עולם רוחני, יש ערך לרוחניות ולא רק לדברים שאנחנו צופים בהם בלי סוף, אני לא צריכה אפילו לפרט.
<אמירה פרלוב: לעומת זאת היה איזה שהוא סיפור בתפילה שילד מניח תפילין, יושב ליד החבר שלו ועושה לו ככה עם הרצועה.
<אמירה פרלוב: ניגשתי אליו ואמרתי לו, 'תקשיבי, חביבי, אל תניח תפילין, אתה לא עושה טובה לאף אחד.
<אמירה פרלוב: אם זה מה שאתה עושה איתו, מכה את החבר שלך, אל תניח'.
<אמירה פרלוב: הם צריכים להבין, הדברים לא עומדים כאן באיזה - - - לא יודעת, סליחה, טלי.
עמרם מצנע: איך אתם מסבירים את היהדות ללא דתיים?
עמרם מצנע: כלומר אני נוסע בשבת, אני לא מקפיד על כשרות, אני לא מניח תפילין, אני לא מתפלל ואני יהודי.
עמרם מצנע: איך מסבירים את זה?
עמרם מצנע: הלוא על השאלה מיהו יהודי, לא נעסוק בזה היום, אבל - - -
<אמירה פרלוב: הנה, טלי, טלי, את תגידי מה - - - למה זה יהדות.
<טלי: אז היהדות אצלנו זה לא רק להתפלל ולהניח תפילין ולשמור כשרות, יהדות אצלנו זה גם - - -
עמרם מצנע: לא, אבל יהדות זה גם יכול להיות בכלל לא זה.
עמרם מצנע: זאת אומרת אני גם יכול להיות יהודי, אני לא מניח תפילין, אני לא מתפלל, אני נוסע בשבת, אני לא שומר על כשרות, לא מאמין בהשגחה עליונה.
<טלי: אבל אני בטוחה שאתה מסכים איתי שהיהדות היא גם קטע של שמירה על החברה.
עמרם מצנע: אני מסכים איתך מאוד, רק אני שואל איך זה בא לידי ביטוי - - -
<טלי: זה בדיוק פן שמגיע לביטוי בבית הספר שלנו, בזה שאנחנו נותנים לילדים לתרום מעבר ללימודים, כלומר להיות חלק מהחברה ולתת לחברה.
<טלי: איך עושים את זה?
<טלי: יש לנו הנהגה צעירה של כיתות ז'-ח', שפעם בשבוע, אחרי סיום הלימודים, הם נשארים בהתנדבות ומתכננים פעם בשבוע את ההפעלה שלהם במשך השבוע בזמן ההפסקה לכל התלמידים.
<טלי: זה מתחלק לעשר ועדות, למשל יש ועדת הרקדה, ועדת ספורט, שפעם בשבוע באחת ההפסקות הם מפעילים את הילדים.
עמרם מצנע: בסדר, זה אופייני לכל בתי הספר.
<טלי: אני לא יודעת אם זה אופייני לכל בתי הספר.
עמרם מצנע: היום הנושאים החברתיים - - -
<אמירה פרלוב: השאלה מה אתה אומר על זה.
עמרם מצנע: אני מחפש מקום אחר, הלוא היהדות היא החגים, היא התנ"ך כספר היסטוריה, לאו דווקא כספר דתי, ואני לא שומע מכם על הדבר הזה.
<טלי: גם זה קיים.
<טלי: כשאנחנו מלמדים את התנ"ך, גם כן.
עמרם מצנע: תורה שבעל פה, החגים, התאריך העברי, כל הדברים האלה הם - - -
<אביטל: אולי אני אדבר פה קצת על המתודה הבית מדרשית, שזאת מתודה שאנחנו משתדלים להשתמש בה בכל מקצועות ההוראה.
<אביטל: קוראים לזה בית מדרש, דווקא כדי להשתמש במושג היהודי הזה, אבל היא בעצם נועדה לפתח דיאלוג בתוך קבוצה שיושבים בה דתיים וחילוניים שיושבים סביב, מכל צבעי הקשת, ובעצם הם יושבים סביב טקסטים.
<אביטל: בדף בית מדרש בדרך כלל יש שיר ויש מדרש ויש איזה שהוא מקור שהוא משהו מהעולם על התחום הזה, והם יושבים ומדברים, איפה זה פוגש אותם, מה הם חושבים על זה, מה זה מזכיר להם, מה הם יעשו עם זה הלאה.
<אביטל: אני חושבת שלהגדיר את עצמך מתוך עימות ומתוך שיח כזה, זה הרבה יותר בריא והרבה יותר נכון ובגלל זה אין את התנודות האלה.
<אביטל: קודם שאלת איך מקבלים אותם בתיכונים אחרים, אז רציתי לומר שהבת שלי דקל יצאה מפה לפני שנה לאולפנת עופרה והיא אומרת 'אני דקל, ואני לובשת מכנסיים, אבל אני כזאת וכזאת וכזאת'.
<אביטל: היא אומרת 'אני לא מסתירה כלום, הם אוהבים אותי כמו שאני, זאת אני.
<אביטל: אני לא מתחפשת, אני באתי מכפר אדומים'.
<אביטל: יש רק דקל אחת, כמו שאמירה אומרת, עם כל האני מאמין שהיא צברה פה ומקבלים אותה בהערכה מאוד רבה במקום שנחשב מאוד ומוגדר כדתי.
<אביטל: אני חושבת שהילדים שלנו מאוד עומדים על הדעות שלהם ועל האישיות והזהות המיוחדת שהם בונים פה.
<אמירה פרלוב: אני רק רוצה להגיד שהשנה יש לנו רכז חדש, הרב מיכה שיושב פה בשקט.
<אמירה פרלוב: הרב מיכה, למשל, יחד עם עוד מורה אחת, מכינים את הלימוד הבית מדרשי של גדולים וקטנים שאנחנו עושים תמיד ביום הזיכרון לרבין.
<אמירה פרלוב: אנחנו עושים למידה מדרשית מכל מיני נושאים, על אינטרנט בטוח, על זהירות בדרכים, על איכות סביבה, על כל מיני נושאים שמעסיקים את הילדים בעולם שלהם.
<אמירה פרלוב: גם בשיעור מתמטיקה אנחנו יכולים לעשות, אבל גם על הנושאים האלה.