GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אלעד בצלאלי: לאתרים שלנו יש אינטרס אדיר שילדים יבלו לפחות חלק מהקיץ שלהם במקומות שהם ערכיים.
<אלעד בצלאלי: אני חושב שזה בעצם גם המנוע של מערכת החינוך לייצר תכנית כזאת והחיבור פה הוא פשוט מושלם.
<אלעד בצלאלי: יש לנו פרויקט מדהים שנקרא אמץ אתר היסטורי בסביבת בית הספר.
<אלעד בצלאלי: זה פרויקט שפועל לא רק אצלנו, יש אותו גם ברשות הטבע והגנים וגם ברשות העתיקות שבמהלכו הילדים לומדים על הסביבה המקומית שלהם.
<אלעד בצלאלי: זה לא סתם נקרא 'בסביבת בית הספר', הרעיון פה הוא לחסוך את עלויות הנסיעה.
<אלעד בצלאלי: הילדים הולכים, חוקרים את העיר, הולכים לארכיון העיר, מגיעים למוזיאון היישובי, לומדים על המבנים ביישוב, בוחרים את אחד המבנים ועושים עליו עבודת חקר.
<אלעד בצלאלי: יש פה תהליך שהוא גם מחבר לעיר וגם מחבר לאני, כי אני חוקר ואני מצלם, אני מצייר, רב תחומי, פרויקט מאוד מאוד יפה.
<אלעד בצלאלי: של"ח.
<אלעד בצלאלי: בשל"ח עכשיו גם מקדמים פרויקט של סיור עירוני.
<אלעד בצלאלי: גם פה נענינו לעניין הזה ואנחנו פועלים.
<אלעד בצלאלי: כבר העברנו להם רשימה של איזה 80% מהשלטים הכחולים שיש לנו, כדי שהם יוכלו לצרף אותם לסיורים שלהם.
<אלעד בצלאלי: אני מתמקד בדבר, אולי לקראת אחרון.
<אלעד בצלאלי: היעדים שלנו כלפי העבודה מול מערכת החינוך.
<אלעד בצלאלי: בפרויקט אמץ אתר אולי הבעיה המרכזית ביותר היא בסופו של דבר שעת מורה.
<אלעד בצלאלי: כמה מערכת החינוך יכולה להשקיע בלמידת העיר שבה הילדים חיים, האם המורה בסופו של דבר יכול להעביר שיעור, אני לא מבקש שיעבירו אליי את הכסף, שמערכת החינוך תשקיע בזה, אנחנו נותנים מבחינתנו את מה שאנחנו יכולים לתת, הקשר בין האתר, החיבור שאנחנו עושים בין האתרים לבין מערכת החינוך בעניין הזה עושה את זה, אבל צריך שעות לימוד, צריך מקום שבו יהיה אפשר להעביר את התוכן הזה, לעשות את החיבור הזה, לחבר את זה לתכנית הלימודים וזה מתחבר לתכנית הלימודים, אין שום בעיה.
<אלעד בצלאלי: יש לנו פרויקט עירוני מדהים ברחובות, כל כיתות ז'-ח' ברחובות עושים את הפרויקט של 'אמץ אתר היסטורי', אבל זמן השיעור נטו שמצליחים להעביר בכיתות הוא קטן מאוד, כי הם לא מצליחים לגייס את התקציב העירוני.
<אלעד בצלאלי: מן הסתם המועצה, אנחנו, לא יכולה לעמוד בדבר כזה, מדובר פה בנתח פעילות מאוד גדול.
<אלעד בצלאלי: ואולי הדבר האחרון והחשוב ביותר והמהותי ביותר זה כניסת התלמידים למערכת החינוך.
<אלעד בצלאלי: עומרי כבר נגע בזה, אנחנו מצפים, ולא סתם הארכתי בנושא חיילים, ההסכם שיש לנו עם החיילים צריך להיות אותו הסכם עם מערכת החינוך.
<אלעד בצלאלי: לא יכול להיות מצב שמערכת החינוך לא יכולה בגלל סוגיות כספיות להגיע לאתר המורשת.
<אלעד בצלאלי: אני חושב שלא העברנו שיחה עם מערכת החינוך עד היום שלא הייתה הסכמה שרלוונטי לדרוש, להנחות, שכל תלמיד יהיה לפחות פעם בשנה באיזה שהוא אתר מורשת, על פי מערך הסיורים של מערכת החינוך.
<אלעד בצלאלי: אם זה כיתות צעירות, אז קודם כל ביישוב שלהם, לאט לאט במעגלים מתרחבים, איפה שהם יבחרו, בדרך לטיול השנתי, הכול בסדר, אבל שיגיעו לאתר מורשת, שלא יילכו רק לחוויה נטו, לבית הברבורים או לפארק המים, שזה דברים נחמדים ונותנים חוויה, אבל גם ערך.
<אלעד בצלאלי: גם ארץ ישראל, גם ערכים, לא רק ערכי הסביבה שעלו בעשור האחרון בצורה משמעותית על המפה של מערכת החינוך, גם מורשת וגם הסיפור של ארץ ישראל.
<אלעד בצלאלי: זה מאוד מאוד חשוב, החיבור של התלמידים לארץ שלנו.
<אלעד בצלאלי: לצערי עוד לא מצאנו את הדרך לעשות את הדבר הזה.
<אלעד בצלאלי: שוב, אנחנו היום בשיחות עם שר החינוך, עם הלשכה של שר החינוך, אנחנו מקווים שנצליח להכניס את זה.
<אלעד בצלאלי: יש היום בתכנית הלימודים 'תרבות ישראל ומורשתו' שעוסקת בדיוק בזה והם, מהזווית שלהם, מאוד מאוד מעוניינים בזה, אבל צריך פה איזה שהוא סידור שיוכל לשחרר ככה את הפקק ולתת לנו לעשות את מה שאנחנו טובים בו, וזה לעבוד יותר צמוד עם מערכת החינוך.
<אלעד בצלאלי: זהו.
<אלעד בצלאלי: סיימתי.
<אלעד בצלאלי: אם יש שאלות, אני אשמח לענות.
עמרם מצנע: נשמע קצת על האתר?
<עומרי שלמון: כן, נשמע קצת על האתר.
<עומרי שלמון: חסר איזה שהוא מעבר.
<עומרי שלמון: עתלית היא לא מאופיינת, גם אם היא 60% ומשהו ממערכת החינוך, היא עדיין יכולה לקבל גם מהמערכת הזאת הרבה מאוד מבקרים, אבל הזכרנו את זה.
<עומרי שלמון: למעשה מה שאלעד הציג כאן זה פלטפורמה שלא עמדה לרשותנו לפני שנתיים-שלוש והיום היא עומדת לרשותנו.
<עומרי שלמון: היא רעבה, היא עם ברק בעיניים והיא רוצה.
<עומרי שלמון: האתרים הם לא איזה דבר שלוקחים עדר ומכריחים, גם לא היחידות בצבא.
<עומרי שלמון: הן באות כי, נקרא לזה במילה לא יפה כוחות השוק, הם מעניינים, הם סיפורים שמוצגים בצורה מיוחדת, בהמון אפיונים, החברים פה מכירים חלק, בהמון צורות, שחקנים, אורקולי, הפעלות, הורים, ילדים, כתבי חידה, אמץ אתר, הדרכה טובה, שזה למעשה הבסיס, הדרכה שמחייה את הסיפור וברוב האתרים, מתוך אהבת המקום של אותם אתרים, הם עושים דברים ברמה גבוהה וטובה.
<עומרי שלמון: כלומר יש מוכנות שלא צריך להכריח אף אחד להגיע, ומכאן אנחנו מגיעים באמת לעתלית.
<עומרי שלמון: עתלית הוא מגה אתר מבחינתנו, זהבית לוקחת כאן על כתפיה הרבה מאוד פעילות, היא צריכה לנהל גם כוח אדם וגם מבקרים וגם הרבה מאוד - - -
עמרם מצנע: זהבית, כמה זמן האתר הזה פעל?
עמרם מצנע: המחנה?
<זהבית רוטנברג: מבחינה היסטורית, קרוב לעשר שנים, מ-39' שהוא הוקם, עד הקמת המדינה.
<זהבית רוטנברג: אני אתן אולי את גלגולי המחנה לפני הקטע שמדווח על מערכת החינוך.
<זהבית רוטנברג: באוקטובר 39' הבריטים התחילו לבנות את המחנה הזה.
<זהבית רוטנברג: תוך חודשיים הם סיימו לבנות פה קרוב ל-120 דונם, היום המחנה הוא 100, הקטע המזרחי, איפה שהיום הכביש חיפה-תל אביב, המחנה היה רחב יותר.
עמרם מצנע: למה בעצם 39'?
עמרם מצנע: זה ערב מלחמת העולם השנייה.
עמרם מצנע: מה היה הרציונל?
<זהבית רוטנברג: אוניות מעפילים שהתחילו להגיע.
<זהבית רוטנברג: אוניית המעפילים הראשונה בצורה מסודרת הגיעה ב-34' והייתה הפסקה ושתי אוניות, השנייה לא הצליחה להיכנס והייתה אחרי זה נקודת שבר, עד 37' זה הופסק ואחר כך, עם פרוץ המלחמה היה ניסיון כן להגיע.
<זהבית רוטנברג: כשהמלחמה פרצה, בנמלי רומניה בעיקר, חיכו עשרות אלפי פליטים שהצליחו לצאת עוד כתוצאה מאיזה הסדר עם הגרמנים ולכן הגיעו הרבה לים והיו צריכים לתת מענה.
<זהבית רוטנברג: בהתחלה, לפני שהתחילו לעצור פה עצרו בחוף שמן, בחלק המזרחי של מפרץ חיפה, ואחרי שלוש פעמים, זה היה מחנה אוהלים, היה בסיס צבאי, בסיוע הסוכנות המעפילים כמעט שרפו את זה ולכן הם החליטו לבנות את המחנה הזה, עד הקמת המדינה.
<זהבית רוטנברג: ההערכה היא שעברו פה כ-40,000 מעפילים.
<זהבית רוטנברג: אף אחד לא היה עצור קרוב לעשר שנים, יש אנשים שהיו עצורים מספר ימים, מספר שבועות - - -
<עומרי שלמון: מתוך 130.
<זהבית רוטנברג: כן, כשבעצם נתפסו על ידי הבריטים סביב ה-100,000 מעפילים.
<זהבית רוטנברג: במחנה הזה היו כ-40,000 ובמחנות המעצר בקפריסין, שזה שבע שנים אחרי שהמחנה הזה נפתח ב-46', עברו כ-56,000.
<זהבית רוטנברג: חלק זו ספירה כפולה כי הם חזרו מקפריסין.
<זהבית רוטנברג: יש עוד במאוריציוס שהיו, קרוב ל-2,000.
עמרם מצנע: כמה זמן האנשים ששהו פה הכי הרבה?
<זהבית רוטנברג: 23 חודשים.
<זהבית רוטנברג: כל מעפיל ששוחרר מהמחנה הזה, או ממחנה מעצר אחר, שוחרר על חשבון מכסת העלייה.
<זהבית רוטנברג: זאת אומרת בעצם העלייה לא היה בגדול תוספת של יהודים ליישוב אלא הייתה על חשבון אחרים שהבריטים היו מקבלים ממילא.
עמרם מצנע: החיים בתוך המחנה היו עצמאיים לחלוטין, הם ניהלו אותם לגמרי לבד.
<זהבית רוטנברג: במחנות המעצר בקפריסין, כן, מה שאתה אומר זה מאוד נכון.
<זהבית רוטנברג: כבר אחרי עימותים, בפעם הראשונה שעצרו שם, החליטו על איזה שהוא סטטוס קוו, שהבריטים הם בהיקף והמעפילים עם השליחים מארץ ישראל מתפעלים את המחנה עצמו.
<זהבית רוטנברג: היה שם את ארגון הג'וינט שעזר בקטע של המימון.
<זהבית רוטנברג: במחנה הזה, מי שהיה אחראי על החיים הפנימיים הייתה הסוכנות היהודית.
<זהבית רוטנברג: אבל על המחנה הזה בעצם שמרה יחידה מיוחדת של הבריטים, שהייתה כפופה לשירות בתי הסוהר, ולכן היו גם גפירים ערבים וגם גפירים יהודים וגם בריטים ששמרו על המחנה הזה.
<זהבית רוטנברג: הייתה הפרדה, הבריטים היו ברמת פיקוד יותר גבוהה, הערבים והיהודים היו יותר במגע היומיומי והסוכנות הייתה בעצם מעין אבא ואמא של כל המעפילים.
<זהבית רוטנברג: בדברים אין כלל, כי לדוגמה אם אנחנו אומרים, בעיקר בקפריסין, היה חוק שהראשון מגיע, הראשון משתחרר.
<זהבית רוטנברג: היו שם ויכוחים נוראיים מי משתחרר ראשון.
<זהבית רוטנברג: אותו דבר זה גם פה במחנה, אבל גילינו הרבה מאוד מסמכים שהיו עורכי דין בארץ, גם ערבים וגם יהודים, שלקחו על עצמם לטפל בבקשות של שחרורים מוקדמים.
<זהבית רוטנברג: אז מי שהיו לו את הקשרים בארץ וכו' מצא את עצמו משתחרר יותר מהר.
<זהבית רוטנברג: יש על זה הרבה מאוד סיפורים.
<זהבית רוטנברג: אני חושב שהסיפור העוצמתי של מחנה המעצר הזה ובוודאי בקפריסין, שחלק מהסיפור שלנו זה הסיפור שלו, כי אין שם כלום, זה בעצם כוח החיים שפורץ שם.
<זהבית רוטנברג: זה פשוט מדהים, חיי היומיום, חיי התרבות, האקדמיות, אם זה למוזיקה ואם זה באמנות של ציורים ופיסול.
<זהבית רוטנברג: כוח החיים פורץ.
<זהבית רוטנברג: אם אנחנו מדברים, ובמערכת החינוך בחיפה אנחנו דווקא בשנים האחרונות עובדים מאוד רצוף על כל מיני פרויקטים, כמו של הענקת תעודות זהות, שעושים את הטקס.
<זהבית רוטנברג: יש פשוט הרבה מאוד - - -
<יהודית גידלי: תעודות זהות למי?
<זהבית רוטנברג: כיתות י', התלמידים.
<זהבית רוטנברג: הם עושים פה - - -
<יהודית גידלי: אתם מתחרים בכנסת, כי בכנסת מחלקים תעודות זהות.
<זהבית רוטנברג: אז יש לנו כמה בתי ספר שיש מסורת של - - -
<עומרי שלמון: זה הכול מהאזור הזה, בגלל המחיר של האוטובוסים.
<עומרי שלמון: ..
<זהבית רוטנברג: זה פשוט, אני רוצה להגיד לכם, באמת אחד האירועים המרגשים ביותר, כולם מגיעים עם חולצות לבנות, יש בתי ספר שעושים לעצמם את הסיור, כי אנחנו מלמדים אותם, יש כאלה שעושים את הסיור באמצעותנו, ואחר כך יש טקס, עם כל המשמעות של להיות אזרח.
<זהבית רוטנברג: ואחר כך כשהם מצטלמים.
<זהבית רוטנברג: יש כאן בתי ספר של חינוך מיוחד, הם עומדים ומצטלמים עם הדגלים ועם החולצות הלבנות ועם תעודות הזהות.
<זהבית רוטנברג: הגאווה הזאת, ועם כל הציניות של החבר'ה הצעירים, זה משהו באמת מאוד מרגש.
<זהבית רוטנברג: אני חושבת שהחוזק של המקום הזה הוא איזה שהוא שילוב שיש בין תיעוד, שימור פיזי וההדרכות.
<זהבית רוטנברג: התיעוד, שיש לנו מאגר מידע שהולך ונבנה, אנחנו מתעדים את כלל ההעפלה, לא רק את אלה שהיו במחנה, זה פרשיות, זה העפלה אוויר, ים, יבשה, אלה שנתפסו ואלה שלא נתפסו, אלה שנשלחו למחנות מעצר אחרים, אם זה טרום המלחמה, בזמן המלחמה, מלחמת העולם, אחרי השואה, שזה היה המסות הגדולות.
<זהבית רוטנברג: אנחנו מתעדים את כל הסיפור הזה.
<זהבית רוטנברג: התיעוד הזה נאסף, אין יום שלא מגיעים לכאן סבים וסבתות.
<זהבית רוטנברג: עכשיו שזה חופש גדול, היום היו שלוש משפחות שהגיעו עם אוטובוס, הסבים והסבתות הגיעו עד רמת נינים כדי לעבור פה סיור ולספר את הסיפור האישי שלהם.
<זהבית רוטנברג: התיעוד הזה מאפשר לנו גם להבין את התוכן ברמה כמה שאפשר יותר אמיתית ולא לספר סיפור פתוח.
<זהבית רוטנברג: התיעוד הזה מאפשר לנו את המשך השימור הפיזי, כי כמו שתראו כשנלך לאונייה, חלק גדול מהמחנה כבר לא קיים, יש מבנים שאנחנו רוצים להקים כדי שיהיה לנו עוד חלל להדרכות ולתוכן והתיעוד הזה מאוד מאוד עוזר לנו.
<זהבית רוטנברג: והתיעוד הוא בעצם הבסיס של ההדרכה.
<זהבית רוטנברג: השילוב הזה, אני חושבת שהוא שילוב מאוד עוצמתי.
<זהבית רוטנברג: לדוגמה עכשיו יש הרבה מאוד נוער חו"ל ומגיע אלינו מישהו מתוך קבוצה שכביכול הם מנותקים, אבל השכנים של סבא וסבתא שלו בארצות הברית היו מעפילים והוא זוכר שהוא שמע את הסיפור אז הוא מגיע לכאן לתעד אותם, עם הרבה חומר.
<זהבית רוטנברג: זאת אומרת יש פה כל הזמן דיאלוג והדיאלוג הזה מאפשר גם שהסיפור הכול כך משמעותי של תנועת הבריחה באירופה אחרי מלחמת העולם, ההעפלה והתקומה, זה יהיה משהו שיסופר לדורות הבאים לא רק בפרק בספר היסטוריה.
עמרם מצנע: היו מכאן בריחות גדולות?
<זהבית רוטנברג: הייתה פריצה של הפלמ"ח למחנה באוקטובר 45'.
עמרם מצנע: חוץ מזה.
<זהבית רוטנברג: היו בריחות לא גדולות, אבל יזומות, אם זה חברי אצ"ל שישבו פה, שאיך הם אמרו?
<זהבית רוטנברג: הדין שלנו היה כדין חיילים, ואם זה מעפילים, בעיקר החבר'ה שהגיעו, עליות נוער, בלי אחים או הורים והם היו יותר חופשיים לקום ולעזוב.
<זהבית רוטנברג: אז היו בריחות, אם זה במשאיות של הבאת מזון למחנה, ניסיון לחפור מנהרה.
<זהבית רוטנברג: הוואריאציות הן מאוד מגוונות.
<זהבית רוטנברג: חיי התרבות פה הם משהו שבאמת - - - בעיקר בקפריסין.
<זהבית רוטנברג: בקפריסין הם ראו את עצמם ממש כתחליף לארץ ישראל.
<זהבית רוטנברג: היה כאן איזה אירוע עם טקס, הם עשו אותו שם.
<זהבית רוטנברג: אני חושבת שמאוד מבטא את זה איש עדות שלנו שנקרא משה קליין.
<זהבית רוטנברג: משה נשלח בתור נער בן 19 מטעם הפלמ"ח לעבוד במחנות המעצר בקפריסין.
<זהבית רוטנברג: הוא סיפר שאחרי שהוא נכנס לשם התחילו להגיע אליו כל מיני מעפילים, זה רצה למכור לו תמורת סיגריות איזה עוגה, או לצחצח לו נעליים, והוא אומר 'התחלחלתי.
<זהבית רוטנברג: הדבר הזה זעזע אותי ורציתי לקום ולעזוב.
<זהבית רוטנברג: לא בשביל זה הייתי בפלמ"ח', הוא אמר.
<זהבית רוטנברג: הוא פנה לאידל, שהיה מפקד המחנה אז, היה איש מאוד צנוע, מאוד עוצמתי דווקא בענווה שלו והוא אמר לו 'אידל, לא מתאים לי, אני רוצה לחזור' ויגאל אמר לו 'בסדר, אבל עד שאני אוציא אותך מפה לחזור לארץ, בוא תעשה איתי סיבוב במחנה'.
<זהבית רוטנברג: והוא מסתובב והוא נפגש עם אותם ניצולים ואידל אמר לו 'אתה רואה?
<זהבית רוטנברג: תראה איזה עוצמה של אנשים, היה לנו את כל הסיבות לשבת ולנסות לטפל פה באנשים שבורים ותראה איזה יצירתיות ואיזה מסחר', והוא נשאר והחליף אחר כך את אידל בתפקידו והוא אומר 'לקפריסין נכנסתי כישראלי ויצאתי כיהודי'.
<זהבית רוטנברג: הוא אומר שזו תקופה שמאוד מאוד שינתה את חייו.
<זהבית רוטנברג: בהיבט החינוכי הערכי אני חושבת שכל הסיפורים האלה, ולאו דווקא בגדול כמה אוניות מעפילים ומה מספר האנשים שהגיעו, אלא הסיפור האנושי הוא היכולת שלנו להתחבר לדור הצעיר, גם בהיבט שאתה לוקח אחריות על עצמך, אתה יכול להיבנות משבר, כל אחד מתמודד עם שבר אחר, לא צריך שבר כל כך נוראי כמו השואה, אבל כשאתה לוקח אחריות ועושה מעשה אז אתה יכול להגיע לדרגות אחרות.
<זהבית רוטנברג: העניין של הערבות ההדדית והאחריות והעניין של יש יעד ומטרה.
<זהבית רוטנברג: יש פה המון דברים שהם רלוונטיים לנו עדיין כחברה.
<עומרי שלמון: מה נראה?
<עומרי שלמון: יש לנו שעה פחות חמש דקות.
<זהבית רוטנברג: ילדי טהרן קרוב ואונייה.
<זהבית רוטנברג: ילדי טהרן, אולי נדבר על זה קצת.
<עומרי שלמון: ילדי טהרן זה סיפור שלקחנו על עצמנו.
<יהודית גידלי: כשמישהו רוצה לבוא לעדות וכדומה?
<זהבית רוטנברג: יש לנו מערך של איסוף עדויות, מאגר מידע.
<זהבית רוטנברג: יש להם טלפון, הם אוספים, הם מראיינים, החל מראיונות טלפוניים ואנחנו שולחים צוות צילום - - -
<יהודית גידלי: כדי להירשם פה לעדות?
<זהבית רוטנברג: כן, התיעוד מתחיל עם תקשורת.
עמרם מצנע: זאת אומרת הוא התחיל מראש עם כיתות מ-ז' עד י"ב?
עמרם מצנע: לא כצומח.
<אביטל לוי כ"ץ: כן, ממש כך.
<אביטל לוי כ"ץ: זאת אומרת תלמידים ב-י"ב היו צריכים לקבל החלטה במהלך החופשה, אחרי שב-י' וב-י"א הם ניגשו לבגרויות, מה הם עושים, איך הם מסכנים את עצמם.
<אביטל לוי כ"ץ: היו לנו 42 תלמידי י"ב באותה שנה.
<אביטל לוי כ"ץ: רק לסבר את האוזן, אריה ואני היינו המחנכים שלהם באותה שנה.
<אביטל לוי כ"ץ: בית הספר קם, התגלגל בכמה מקומות ואנחנו סוף סוף, כפי שאמרתי, בבית הקבע שלנו, מאוד מודים ושמחים להזדמנות.
<אביטל לוי כ"ץ: כי כשיש בית רגוע ושלו אפשר גם לצמוח ולפרוח ואת הרעיונות שאני אספר ואחר כך התלמידים יוסיפו משלהם אפשר לעשות כשיש קרקע מתחת לרגליים.
<אביטל לוי כ"ץ: המקום בעצם מתקיים כקהילה.
<אביטל לוי כ"ץ: קהילה לומדת, קהילה חינוכית, כאשר לכל פרט שנכנס למקום, אם זה תלמיד או תלמידה, מורה או מורה, יש איזה שהיא תודעה של שייכות לקהילה.
<אביטל לוי כ"ץ: קודם כל הדבר שנקרא קהילת 'רעות', שזה הכיתה שלי, השכבה שלי, הקהילה שכל בוקר נפגשת באולם התפילה, האולם שבו אנחנו נסיים את היום באסיפה הכללית.
<אביטל לוי כ"ץ: דתיים, חילוניים, בנים ובנות, ילדים שמתמודדים עם קשיים פיזיים, יושבים על כיסא גלגלים, מתמודדים עם שיתוק מוחין, כבדי ראייה ושמיעה, לצד תלמידים שברוך ה' בריאים.
<אביטל לוי כ"ץ: יש התמודדויות לימודיות כאלה ואחרות, בכיתת אם אחת יושב ילד מחונן שיסיים את הבגרויות שלו בהצלחה עילאית עם 50 יחידות בגרות, ויש כאלה שלומדים היום - - -
עמרם מצנע: 50?
<אביטל לוי כ"ץ: יש גם כאלה שפשוט לקחו כמה שאפשר מגמות ולא הפסיקו, לא עצרו.
עמרם מצנע: אסור לצמצם להם את בחינות הבגרות, אחרת לא - - -
<אביטל לוי כ"ץ: הם כרגע בפקולטה לרפואה, צריך לשאול מה דעתם.
<אביטל לוי כ"ץ: התלמידים האלה יושבים באותה כיתה ליד ילד עם תסמונת דאון.
<אביטל לוי כ"ץ: איך מתקשרים, איך מדברים, איך מסתדרים.
<אביטל לוי כ"ץ: אז יש פה דתיים וחילוניים, יש פה בנים ובנות ויש פה ילדים עם כל מיני סוגים של צרכים.
<אביטל לוי כ"ץ: גם אריה ז"ל תמיד אמר 'לכל אחד מאיתנו יש איזה שהוא צורך מיוחד, ואם אתם עדיין לא יודעים עליו, אתם תגלו אותו בקרוב'.
<אביטל לוי כ"ץ: אז יש צרכים שהם מאובחנים וידועים ויש צרכים שנראים לעין ויש כאלה שסמויים מן העין, אבל קהילה יכולה לאפשר לכל אחד, עם הצורך המיוחד שלו או שלה, לצמוח.
<אביטל לוי כ"ץ: זה יכול להיות צורך לימודי, צורך באתגרים, זה יכול להיות צורך פיזי.
<אביטל לוי כ"ץ: המודעות הזו לחיי קהילה ולאכפתיות ולקבלת האחר היא בלב בית הספר.
<אביטל לוי כ"ץ: למשל היום בבוקר שכבה י"ב מקבלת את פני הבאים ממקום, כמובן הם מנהלים את בית הספר יחד איתי, יש להם סמכות ויש להם מעמד, הם לא מוותרים על כך, אנחנו גם מחזקים את זה, ובתוך כך הם לא מתנשאים מעל הקטנטנים.
<אביטל לוי כ"ץ: בסוף התפילה הבוקר הם הזמינו לקדמת הבמה את תלמידי כיתות ז', פרשו מעל ראשיהם טליתות ובירכו אותם בברכת כוהנים.
<אביטל לוי כ"ץ: זאת קבלת הפנים של כיתה י"ב לכיתה ז' בבית ספר 'רעות'.
<אביטל לוי כ"ץ: כך שהאחווה הזו, זו קהילה משפחתית מאוד, שהגדולים מסייעים ומלווים את הקטנטנים, הדבר הזה קיים כאן לאורך כל הדרך.
<אביטל לוי כ"ץ: אני יכולה לומר כמנהלת שהחטיבה, כיתות ז', ח' ו-ט', שם האתגרים מאוד רציניים, בעיקר בכיתה ז' מגיעים תלמידים מהממלכתי, ממלכתי דתי, מהתורני, מכל מיני מסגרות עם התנהגויות מאוד אלימות, אלימות מילולית, אלימות פיזית, אלימות ברשת, ולוקח לנו זמן ככה לעבד איתם את המציאות האחרת - - -
עמרם מצנע: מה נדרש מתלמיד או תלמידה שרוצים להתקבל לפה לכיתה ז'?
<אביטל לוי כ"ץ: אז יספרו לך עוד מעט גם צוות המראיינים, יושבים פה גם צוות ראיונות.
<אביטל לוי כ"ץ: יש שני ראיונות לכל תלמיד ותלמידה שמתעניינים.
<אביטל לוי כ"ץ: ראיון אחד זה ראיון אישי עם צוות החינוך, צוות ההנהלה, יועצות, מחנכים, שבו התלמיד מגיע עם הוריו, עם כמה מסמכים, מסמך ראיון שהוא ממלא בו פרטים אישיים כמובן, תעודות של השנתיים האחרונות, אם יש איזה תיק עבודות שהתלמיד מעוניין להציג אז הוא יכול, ומתקיים ראיון שמבקש להכיר את הילד בקונטקסט של המשפחה שלו ולראות אם יש התאמה.
<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו תמיד אומרים שזה כמו שידוך, זה לא רק אם הילד מתאים לבית הספר, אלא אם בית הספר גם מתאים לו.
<אביטל לוי כ"ץ: זה רעיון אחד שמהווה חצי מהתהליך.
<אביטל לוי כ"ץ: החצי השני זה ראיון קבוצתי.
<אביטל לוי כ"ץ: אותו תלמיד מגיע עם בני גילו, משהו כמו עוד ארבעה-חמישה תלמידים לראיון קבוצתי שאותו מנחים תלמידים שלנו מכיתות ח' עד י"ב, שעברו הכשרה, הם נקראים 'צוות קבלת תלמידים' והם הוכשרו לראיין בקבוצה.
<אביטל לוי כ"ץ: הם עושים את העבודה של הראיון הקבוצתי.
<אביטל לוי כ"ץ: בחדר נוכח מבוגר.
<אביטל לוי כ"ץ: על פי גישתו של קורצ'אק, המבוגר הרבה פעמים הוא תצפיתן, הוא נמצא שם.
<אביטל לוי כ"ץ: היו מצבים שהתלמידים שלנו היו לבד, אנחנו סומכים עליהם שהם יהיו שם לבד, אנחנו לא מבקרים אותם, אבל היו מצבים של תלמידים חדשים שהגיעו והיו התנהגויות שלתלמידים שלנו היה קשה להתמודד, אז תמיד יש מבוגר שנמצא.
<אביטל לוי כ"ץ: הוא בדרך כלל לא מתערב.
<אביטל לוי כ"ץ: כך יוצא שבסופו של דבר לוועדת הקבלה, שזה חברי ההנהלה שלנו, מובאות המסקנות, גם של התלמידים וגם של המבוגרים.
<אביטל לוי כ"ץ: ברוב המוחלט של המקרים יש התאמה.
<אביטל לוי כ"ץ: מצבים שאין בהם התאמה, אז אני קוראת לתלמידים ואנחנו מנסים להבין מה קרה שם.
<אביטל לוי כ"ץ: לפעמים מזמינים לראיון נוסף.
<אביטל לוי כ"ץ: אני רוצה רק לספר על חדות הראייה של התלמידים שלנו.
<אביטל לוי כ"ץ: אני קוראת המלצה שלהם והם כותבים 'הילד הזה היה מאוד שקט, מאוד מופנם.
<אביטל לוי כ"ץ: נדמה לנו שקשה לו לדבר בציבור גדול, נא לשים לב בראיון האישי'.
<אביטל לוי כ"ץ: הם ככה נותנים לנו, המבוגרים, הנחיה, ואכן בראיון האישי מסתבר שיש איזה שהוא קושי בתקשורת ובדיבור.
<אביטל לוי כ"ץ: כלומר האבחנה שלהם היא כל כך מקצועית, בלי ללמוד את הנושאים הללו.
<אביטל לוי כ"ץ: אגב, אפרופו ראיונות, התלמידים משתתפים גם בראיונות קבלה למורים.
<אביטל לוי כ"ץ: כל מורה ומורה שמגישים מועמדות, ולשמחתנו אנחנו מוצפים כל שנה בקורות חיים, אנחנו קולטים כל שנה כמה וכמה מורים, המורים יודעים מראש כשהם מוזמנים לראיון הקבלה שיהיו תלמידים בראיון.
עמרם מצנע: גם בראיונות הפיטורים?
<אביטל לוי כ"ץ: זה לא, אבל יש להם חלק, דרכם אני יודעת מה קורה בכיתה, אז אולי בעקיפין.
עמרם מצנע: ולשאלה הראשונה שלי, פשוט לסבר את האוזן, כמה פחות או יותר מבקשים להתקבל לכיתה ז' וכמה לא מתקבלים?
<אביטל לוי כ"ץ: השנה יש לנו כיתה מבורכת, יש לנו כיתה של 30 תלמידים.
עמרם מצנע: כיתה אחת אתם פותחים כל שנה?
<אביטל לוי כ"ץ: כיתה אחת.
<אביטל לוי כ"ץ: יש שנים שאנחנו פותחים שתי כיתות, השנה הצלחנו לפתוח כיתה אחת.
<אביטל לוי כ"ץ: בשנה שעברה - - -
עמרם מצנע: בגלל שלא מצאתם מספיק תלמידים מתאימים, או כי היה פחות ביקוש?
<אביטל לוי כ"ץ: זה שילוב של שני הדברים.
<אביטל לוי כ"ץ: בשנה שעברה, לצורך הדוגמה, יש לנו שכבה של כמעט 50 תלמידים, בשתי כיתות.
<אביטל לוי כ"ץ: יש שנים שיש ביקוש גבוה ואנחנו ממיינים.
<אביטל לוי כ"ץ: אנחנו תמיד ממיינים.
<אביטל לוי כ"ץ: אגב, העיקרון המנחה במיון הוא דרך הארץ.
<אביטל לוי כ"ץ: זה קודם לכל דבר, לכל ציון.
<אביטל לוי כ"ץ: כשאנחנו קוראים תעודות אנחנו קוראים קודם כל את ההערות הכתובות, כי יכול להיות תלמיד שהוא לא תלמיד חזק, אבל הוא אדם מדהים ואם בא אדם ומשפחה שרוצים לעבוד על המידות ולהיות במקום שבו עוסקים בפלורליזם יהודי, אז הם יכולים להתקבל.
<אביטל לוי כ"ץ: לפעמים הביקוש גבוה יותר, נמוך יותר, בעיר נפתחות חטיבות מתחרות שזה חלק מהטוב שהעיר הזו מציעה לתושבים שלה, אז כמובן שאנחנו חלק מהמערך הזה וברוך ה' מבורכים התלמידים.
<אביטל לוי כ"ץ: יש, אגב, הצטרפות גם בכיתות ח', ט' ו-י', ואפילו ב-י"א קלטנו שני תלמידים.
<אביטל לוי כ"ץ: אז כן, בית הספר שומר על גודלו, אנחנו עומדים על 260 תלמידים, כשיש שתי כיתות בשכבה בדרך כלל.
עמרם מצנע: 260 מ-ז' עד י"ב?
<אביטל לוי כ"ץ: מ-ז' עד י"ב.
עמרם מצנע: קטן.
<אביטל לוי כ"ץ: כן, בית ספר קטן ואינטימי.
מיכאל מלכיאור: זה בכוונה.
מיכאל מלכיאור: לא רוצים.
מיכאל מלכיאור: אין גם אפשרות פיזית לגדול הרבה מעבר לזה וגם אין רצון להיות - - -
עמרם מצנע: זה יוצר גם בעיות כלכליות לא קלות.
<יהודית גידלי: צריך לשלם פה?
<אביטל לוי כ"ץ: יש תשלומי הורים, כמובן, ואין מבחן הכנסה, ולכן כששאלת איך מתקבלים לבית הספר שמתם לב שלא אמרתי שבראיון מבקשים גם תלושי שכר.
<אביטל לוי כ"ץ: הורים שיכולים לשלם, הם גם רוצים לשלם, תוכלו לשמוע אחר כך גם את יושב ראש ועד ההורים בסוגיה הזו, הוא יושב גם בוועדת המלגות, כי יש פה תלמידים וגם אוכלוסיות מסוימות, מיעוטים בחברה שלנו, כמו עדת ביתא ישראל, יהודים עולי אתיופיה, שאנחנו מחפשים אותם, רק שיבואו לכאן, ובוודאי שמבחן ההכנסה - - -
עמרם מצנע: זו באמת שאלה נוספת שרציתי לשאול, כשאתם בסוף מרכיבים את הכיתה החדשה, אתם משתדלים גם שהיא תהיה מגוונת?
<אביטל לוי כ"ץ: ככל שניתן.
<אביטל לוי כ"ץ: לשמחתי עם השנים האוכלוסייה שמגיעה היא מראש מאוד מגוונת, אז הדברים ככה קורים באופן טבעי.
<אביטל לוי כ"ץ: אין לנו מינונים מראש של בנים-בנות או דתיים-חילוניים, אנחנו לא מגדירים מראש מי דתי ומי חילוני, אין גם מסלולים נפרדים לילדים.
<אביטל לוי כ"ץ: יש כיתת אם והצוות כולו - - -
עמרם מצנע: אבל בכל זאת סטטיסטית, מתוך ה-260 תלמידים, כמה הם חובשי כיפות וכמה לא?
<אביטל לוי כ"ץ: בתוך בית הספר כולם מכסים את ראשם, לאורך כל היום, כי בית הספר מקיים אורח חיים דתי בין כתליו בזמן הלמידה, כשיוצאים לטיולים, כשטסים לפולין, הם חזרו רק לפני יממה, כשיוצאים לשבת סמינריון בית ספרית.
<אביטל לוי כ"ץ: שבת סמינריון זה מוסד דתי תורני, בית ספר 'רעות' לקח על עצמו את הדבר הזה שנקרא שבת סמינריון דתיים-חילוניים.
עמרם מצנע: אז השאלה לא הכירה במציאות, אבל בכל זאת כמה יש דתיים וכמה חילוניים?
<אביטל לוי כ"ץ: אני לא יודעת לומר, כי יש הרבה ילדים שבאים ממשפחה מעורבת, אבא דתי ואמא חילונית, יש דתל"שים, יש כל מיני ראשי תיבות כאלה, דתל"פים - - -
<אביטל לוי כ"ץ: דתל"ש זה דתי לשעבר ודתל"פ זה דתי לפעמים.
מיכאל מלכיאור: הם מאוד מדגישים, התלמידים, היינו פעם בכיתה פה ושאלו כמה דתיים וכמה חילוניים והם אמרו 'אנחנו כיתה של יהודים, אנחנו לא יודעים מי כך ומי כך'.
עמרם מצנע: בגלל זה שאלתי על כיפה, כי אז אתה רואה.
מיכאל מלכיאור: אבל הם מאוד בכוונה לא מוגדרים ולא רוצים להגדיר את עצמם, הם גם שייכים פורמלית לא לממלכתי דתי אלא לממלכתי.
מיכאל מלכיאור: זו אחת מהבעיות ברישום, שאני מקווה שעם המשטר החדש במשרד החינוך זה יתוקן, אולי יחד עם מנח"י.
מיכאל מלכיאור: ברישום אתה יכול היום לרשום רק לממלכתי דתי או לממלכתי.
מיכאל מלכיאור: אתה לא יכול להירשם לממלכתי משלב, מה ש'רעות', אחד מבתי הספר הראשונים בדגם של ממלכתי משלב.
מיכאל מלכיאור: זה גורם לכך שמי שרוצה, הוא לא יכול להגיע לזה, עד שהוא יגיע לזה ברישום שהוא רוצה להגיד מה הוא מבקש, ויש פה בירושלים היום מרחב של רצונות וביקושים, עד שהוא מגיע למשהו משלב שהוא מבקש הוא לא יכול להגיע לזה ברישום כי הוא צריך להיות בתוך קופסה, או כזה או כזה, ובית הספר הזה הוא לא כזה או כזה, הוא משהו אחר, הוא משהו משלב ולכן הוא צריך מאוד מאוד לדעת מראש שזה בדיוק מה שהוא רוצה כדי להירשם בבית הספר הזה.
מיכאל מלכיאור: לעומת בתי הספר האחרים, שהם מוגדרים כזה או כזה.
עמרם מצנע: מה זה משנה מבחינת התלמיד?
<חוה בר-טור: ברשותכם, אני אסביר.
<חוה בר-טור: הרישום לכיתה ז' הוא בשני נתיבים, או המסלול הממלכתי, או המסלול הממלכתי דתי.
<חוה בר-טור: אז תלמידים מבתי הספר היסודיים הממלכתיים, פתוחה בפניהם האופציה לרישום - - -
עמרם מצנע: הוא לא נרשם לזרם, הוא נרשם לבית ספר.
<חוה בר-טור: לבית ספר, אבל בדרך כלל בתוך הזרם שלו.
<יוסי שפר: השאלה הראשונה היא על זרם בתהליך הבקשה.
עמרם מצנע: בסדר, אבל בסוף הוא נרשם לבית ספר.
<חוה בר-טור: הוא בוחר את העדיפויות בבתי הספר שלו.
<חוה בר-טור: אם הוא ילד מהחינוך הממלכתי הוא הולך בדרך כלל, ב-99%, לחינוך הממלכתי, ולהיפך, מהממלכתי דתי כנ"ל.
<חוה בר-טור: הבעיה של בתי הספר המשלבים - - - לא בעיה, חלילה, אלא המצב של קיומם של - - -
<יוסי שפר: האתגר.
<חוה בר-טור: לא, זו לא בעיה, זה מצב נתון.
<חוה בר-טור: זה אפילו לא אתגר, כי זאת מציאות טובה, בתוך הליך הרישום, אכן עלתה על שולחננו השנה והחל מהשנה הבאה בתי הספר המשלבים, ו'רעות', הראשון שבהם, הרי יש לנו עוד כמה וכמה כאלה בירושלים - - -
עמרם מצנע: יש עוד?
<חוה בר-טור: ישנו קשת, שהוא גם בית ספר מהזרם המשלב, שגם קולט תלמידים חילוניים ודתיים, ישנם בתי ספר ש - - -
<יוסי שפר: שם זה קצת שונה, שם יש כיתה חילונית.
<חוה בר-טור: לא.
<חוה בר-טור: גבעת גונן של מיתרים, היסודי, שעכשיו צומח לתיכון.
<חוה בר-טור: לאור זה החל מהשנה אנחנו נערכים לפתוח, להכניס את בתי הספר העל יסודיים המשלבים לשתי הקבוצות, גם לדתיים וגם לממלכתיים.
<יוסי שפר: זה אפילו הרבה יותר מגוחך, כי אני למשל כתושב בנימין, הילד שלי לא יכול לקבל נסיעות לירושלים בגלל שזה לא בית ספר או דתי או חילוני.
מיכאל מלכיאור: המועצה הייתה נותנת לו, ככה היא לא נותנת.