GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת קריב: האם מדינת ישראל בבריכה שהיא בריכה ציבורית, שמיועדת לכלל האוכלוסייה, יכולה פתאום בכלל לאפשר להגיד לילד 'אסור לך להיכנס', או 'מותר לך להיכנס', כי אתה משמיע קולות או לא משמיע קולות.
יפעת קריב: האם בכלל הנושא של קולות או מראה חיצוני זה משהו שאנחנו מתמודדים איתו ואומרים 'אתה נראה ככה, אז לא תיכנס לבריכה'.
יפעת קריב: אני חושבת שזה משהו שהוא מאוד מאוד חמור ולכן היה לי חשוב שוועדת החינוך תתכנס ותדון על זה.
יפעת קריב: אם אפשר, עוד בתקופת הקיץ, כמו שאנחנו עושים, כי זה היום יום של הילדים האלה, ובעיקר עכשיו.
יפעת קריב: מבחינתי זו מטרת הדיון והייתי מאוד שמחה ש - - -
עמרם מצנע: בבקשה, קארין.
קארין אלהרר: קודם כל באמת תודה על קיומו של הדיון החשוב הזה.
קארין אלהרר: אני אשלים את הדברים של חברתי יפעת, אין בעיה חוקית.
קארין אלהרר: החוק מאוד ברור, יש את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות שמדבר בצורה מאוד מפורשת על איסור אפליה כלפי אנשים עם מוגבלויות.
קארין אלהרר: המקרה שאירע בבריכת השחייה, שהוא מקרה שבאמת בא ויצא בחשיפה ציבורית, הוא אחד מיני רבים.
קארין אלהרר: כולנו מכירים ויודעים שעדיין למרבה הצער קיימת אפליה כנגד אנשים עם מוגבלויות והרבה פעמים גם בני המשפחות שלהם, כי מקום שבו אוסרים כניסתו של ילד, בוודאי שהמשפחה לא תגיע בלעדיו, שזה דבר מצער כשלעצמו.
קארין אלהרר: אז אני חושבת שבמובן הזה אין בעיה, הבעיה היא באמת בעיה אכיפתית ובעיה של מודעות וקירוב לבבות לנושא של אנשים עם מוגבלויות כחלק מהחברה.
קארין אלהרר: זה ברמה האחת.
קארין אלהרר: ברמה השנייה, אני חושבת שבאמת יפעת עלתה על עניין מאוד מאוד כאוב, שבוודאי יגיע לוועדה שאדוני עומד בראשה וזה נושא של חינוך, שילוב ילדים עם מוגבלויות בחינוך.
קארין אלהרר: אני אגיד משהו שבוודאי היושבים מסביב לשולחן שמעו מספר פעמים.
קארין אלהרר: יש דוח דורנר שהוא ככה נהיה שם קוד למשהו שלעולם לא - - -
עמרם מצנע: קוד למזג האוויר.
קארין אלהרר: כן, משהו כזה.
קארין אלהרר: הוועדה התכנסה, נתנה מסקנותיה, המסקנות היו רציניות, אחרי שבאמת היה דיון מעמיק.
קארין אלהרר: ב-2009 יצאו לאור המסקנות ומאז ועד היום לא נעשה הרבה.
קארין אלהרר: אני רוצה לתת את הקרדיט לשר החינוך החדש שלנו, שהוא כן יעשה.
קארין אלהרר: עד כה מה שנעשה הוא בגדר בדיחה.
קארין אלהרר: היה פיילוט מאוד קטן, לא משקף שום דבר, בעיר חולון.
קארין אלהרר: גם לגישת משרד החינוך הדבר הזה לא יעיד על שום דבר.
קארין אלהרר: אני יודעת שיש ניסיון מצידו של שר החינוך להרחיב את הפיילוט למשהו שבאמת יהיה ייצוגי יותר ומלמד יותר על הנושא.
קארין אלהרר: אין לי ספק בכלל שהדבר שיביא לקידום של שינוי והכלה של אנשים עם מוגבלויות בחברה הישראלית יגיע היישר ממערכת החינוך.
קארין אלהרר: כי באמת מקום שרואים בו אנשים עם מוגבלויות כבר מגיל צעיר, זה לא נראה משהו מפחיד, זה לא מאיים, זה משהו שהוא בשגרת היום יום ולכן גם אם נראה אותם אחרי זה בבריכה, אז זה יהיה משהו שהוא נורא רגיל.
קארין אלהרר: אני כן קוראת לחברי הוועדה, ואני מוכנה להצטרף לכל דיון בנושא, כן להביא לקידום יישום מסקנות ועדת דורנר, כן לקיים דיונים משותפים שבעצם ידרבנו את משרד החינוך, שאני יודעת שעסוק בדברים רבים נוספים, כן ליישם את המסקנות, ולא להרפות, כי באמת זו הדרך.
קארין אלהרר: אין דרך אחרת שאפשר להתמודד עם הבעיה.
עמרם מצנע: אולי נשמע באמת את סיפור המעשה מההורים.
<רונית עובדיה: טוב.
<רונית עובדיה: החלטנו ביחד לקחת את יואבי לשיעורי שחייה כיוון שתחומי העניין של הבן שלנו הם מאוד מצומצמים וכל מה שמעניין אותו ואנחנו רואים שהוא מוצא בו עניין אז אנחנו מיד קופצים על העגלה.
עמרם מצנע: אולי תספרי כמה מילים על הבן.
<רונית עובדיה: כן, יואבי שלנו הוא בן 8.5, הוא בננו הבכור.
<רונית עובדיה: יש לנו שלושה ילדים סך הכול, כמובן כשגילינו את האוטיזם יואב היה בסביבות שנתיים ו- , כשבתנו האמצעית נולדה.
<רונית עובדיה: זו הייתה שנה לא קלה, לא הבנו אז מה זה, לא ידענו עם מה אנחנו מתמודדים.
<רונית עובדיה: אמרו לנו שקוראים ללקות PDD, לא ידענו אפילו שזה מתקשר לאוטיזם.
<רונית עובדיה: עם השנים וכמובן עם הניסיון למדנו להכיר את הלקות, למדנו שזה גם לא סוף העולם, למדנו שצריך להסתכל על חצי הכוס המלאה ולראות את הילד.
<רונית עובדיה: אנחנו מסתכלים על הילד שלנו, לא על האוטיזם, אנחנו רואים ילד חמוד ומתוק, שמבקש מאיתנו בדיוק כמו שאר הילדים שלנו, אם הוא רוצה לשתות, או הוא רוצה לאכול, או שהוא צריך לשירותים, הוא גם יודע לחייך אלינו ולחבק אותנו.
<רונית עובדיה: למדנו להסתכל על הדברים היפים שלו.
<רונית עובדיה: כמובן שיש את הקשיים של הלקות עצמה, יש את הדאגה לעתיד, מה יהיה כשאנחנו לא נהיה כאן, שזו דאגה מאוד מאוד ששוררת בקרב הרבה הורים כאלה.
<רונית עובדיה: אנחנו משתדלים לחיות כמשפחה רגילה, יש לנו עוד שני ילדים רגילים בבית, שלא נמצאים על הרצף, ואנחנו משתדלים לנהל חיי משפחה תקינים.
<רונית עובדיה: זה אומר לצאת לטיולים, זה אומר לצאת למסעדות, לאן שאפשר ללכת, לטייל.
<רונית עובדיה: אנחנו כמה שיותר אוהבים להיות ביחד, כמשפחה.
עמרם מצנע: מה קרה שם בבריכה שכתוצאה מכך גירשו אתכם, אני מבין?
<רונית עובדיה: מה שקרה בעצם, הבריכה היא בריכת שחייה של מנויים ויש שם מספר מסלולים.
<רונית עובדיה: בכמה מסלולים שם נערכו שיעורי שחייה, חלקם של הילדים לא נמצא על הרצף, חלקם ילדים רגילים וחלקם ילדים בעלי מוגבלויות, בכל מיני צורות שונות.
<רונית עובדיה: הבן שלי, כשהוא רואה מים, הוא לא ראה מים המון המון זמן, הוא היה מאוד שמח, הוא ביקש ממני, הוא אפילו השתמש במילה 'כנס למים', שאפילו לא העליתי על דעתי שהוא מסוגל להגיד דבר כזה, שתי מילים ברצף.
<רונית עובדיה: זה נשמע מאוד פשוט לנו, אבל בשבילו זה היה משהו שהוא בהחלט הישג.
<רונית עובדיה: והוא באמת נכנס למים ובמים הוא נופף בידיים ומרוב שהוא שמח, אז הוא גם מדי פעם צעק משמחה.
<רונית עובדיה: אני ישבתי תמיד בצד ולא יכולתי להתעלם ממבטים של האנשים, כי ראיתי את המבטים.
<רונית עובדיה: אבל התעלמתי מהמבטים האלה כיוון שראיתי את ההנאה של הבן ואמרתי שזה מה שמעניין אותי.
עמרם מצנע: זו בריכת ילדים?
<רונית עובדיה: לא, זו בריכת שחייה רגילה, קנטרי.
עמרם מצנע: הוא נכנס לבד?
<רונית עובדיה: הוא לא נכנס לבד, יש שם מורה זכיין שמפעיל, שוכר את המסלולים האלה, לדעתי אחת לשבוע - - -
עמרם מצנע: זאת אומרת הוא היה במסגרת קורס שחייה?
<רונית עובדיה: במסגרת של שחייה טיפולית, כן.
<רונית עובדיה: ויום אחד, אחרי שישה-שבעה שיעורים אנחנו מקבלים טלפון, פתאום באותו יום בצהריים, שאחרי שהכנתי כבר את הילד בבוקר, הראיתי לו את התמונה.
<רונית עובדיה: להכין ילד אוטיסט לדבר כזה זה צריכה להיות הכנה מסודרת.
<רונית עובדיה: הראיתי לו את התמונה והוא נורא חייך ושמח ושלחתי אותו לבית הספר ובצהריים התקשר אליי המורה וביקש שלא נגיע באותו יום.
<רונית עובדיה: שאלתי מדוע, הוא אמר ש- - - זאת הייתה שיחה מאוד מבולבלת מבחינתו, כי בסוף הוא אמר שמישהו התלונן עליו.
<רונית עובדיה: הבנתי שמשהו קרה כאן.
<רונית עובדיה: באותו היום כבר, ברגע שבעלי הגיע הביתה, התייצבתי אצל מנהל הקנטרי ורציתי לברר מה קרה שם.
<רונית עובדיה: מנהל הקנטרי אמר שהוא אינו מכיר את המקרה, אבל לדעתו מישהו התלונן על ההתנהגות של הבן שלי והוא מבטיח להחזיר לי תשובה תוך יומיים.
<רונית עובדיה: ביום רביעי הוא התקשר אליי בערב, בשעה שבע בערב.
<רונית עובדיה: קודם כל הוא לא ניסה לעזור, הוא אומר שהוא שוחח עם המורה והמורה אמר לו שהורים התלוננו בפניו, בפני המורה, שהתנהגותו של הבן שלי מכניסה את הילדים שלהם לחרדה.
<רונית עובדיה: כשאני שמעתי את זה, עברה בי צמרמורת קשה מאוד.
עמרם מצנע: לפני זה, אלה ילדים שהמורה המסוים הזה הדריך אותם?
<רונית עובדיה: לא, רוב הילדים שם הם ילדים שנמצאים או על הלקות ברמה כזו שהם מדברים והם נמצאים ברמת תפקוד גבוהה יותר מהבן שלי, או שרובם היו ילדים נורמטיביים שבאו לשיעורי שחייה, פשוט ללמוד שחייה.
עמרם מצנע: לכל קבוצה כזו יש את המורה שלה?
<רונית עובדיה: לכל קבוצה כזו יש את המורה שלה, הם שוחים באותו מסלול ומה שקרה בעצם, המילים האלה על יואב, יואב ילד חמוד ומתוק, ילד בן 8.5 בסך הכול, אני מבטיחה לך ואני יכולה להראות לך תמונה, הוא לא נראה מפחיד, הוא נראה כמו ילד רגיל לחלוטין.
<רונית עובדיה: לשמוע דבר כזה, שילד כזה קטן מכניס ילדים אחרים לחרדה, בלי להכיר את הילד, במקום להגיד דבר כזה וללכת להתלונן, אפשר היה להסביר לילדים האלה, שאילו היו להם את הכלים, להסביר לילדים שלא כל הילדים בעולם הזה הם דומים ויש ילדים שונים ויש ילדים מיוחדים ולא לכולם יש רגליים ללכת או עיניים לראות או אוזניים לשמוע, או תקשורת, האמצעי הזה כדי לתקשר עם בני אדם, יש אנשים עם מוגבלויות שאין להם את זה, הם לא יכולים גם לרכוש את זה, אין להם.
<רונית עובדיה: הם נולדו ללא הדבר הזה.
<רונית עובדיה: ואני פשוט מצאתי את עצמי אומרת לעצמי שהדבר הזה לא יקרה יותר לאף ילד, כי אני בעיר שלי, בראשון לציון, כרגע עובדת על איזה שהוא הסדר שאני אכנס לבתי ספר בהתנדבות ואני רוצה לעמוד בפני ילדים ולהסביר להם על ה - - - אני חושבת שזה דבר מאוד מאוד חשוב, העניין של ההסברה.
<רונית עובדיה: אילו הילדים האלה היו יודעים מה זו הלקות הזו ולמה הוא מתנהג ככה ולמה זה קורה, ההורים לא היו מתנהגים כך, לא היו מתנהגים הורים אחרים לחברתי, שיורדת עם בנה לגינה ואישה צועקת לה מהמרפסת, 'מתי כבר תכניסי את הילד המפגר שלך למוסד?' ילד בן 6.
<רונית עובדיה: זה נורא מעליב, זה נורא מעליב.
<רונית עובדיה: אתה רוצה נורא לגונן על הילד שלך, יש מספיק את הקשיים עם האוטיזם בבית, מספיק.
<רונית עובדיה: אנחנו מצפים שהחברה תקבל אותנו כשווים בני שווים.
עמרם מצנע: הילד לומד בבית ספר משולב?
<רונית עובדיה: לא, הילד שלי לומד בבית ספר ייחודי, בית ספר רק של ילדים אוטיסטים.
<רונית עובדיה: ואני מבטיחה לך שכל הילדים שם הם - - - מי שנכנס לבית הספר הזה פשוט מתאהב בילדים הללו.
<רונית עובדיה: הם ילדים מדהימים וחמודים, שיודעים - - -
עמרם מצנע: בעקבות המקרה הזה נעשה משהו מול מנהל הבריכה?
<רונית עובדיה: כן, נעשה.
<רונית עובדיה: אני פניתי לעיתונות.
<רונית עובדיה: יום למחרת כבר הופעתי בחדשות ערוץ 2 וכל מה שהיה להם לומר זה שמצד אחד המורה אמר, 'לא, הוא אכל מצופים', 'האמא שיקרה, היא טענה בפניי שהיא שכחה לתת לו את התרופות באותו יום', שזה עוד יותר, אגב, פגע בנו.
<רונית עובדיה: אנחנו שיתפנו אותו כמטפל, כמטפל בילדים בעלי צרכים מיוחדים, שהילד הזה לוקח תרופות.
<רונית עובדיה: הוא הלך וציין את זה בכל אמצעי תקשורת שהוא רק יכול היה, שזה דבר שאסור היה לו לעשות בכלל.
<רונית עובדיה: לא שמעתי את המילים 'אנחנו מתנצלים'.
עמרם מצנע: זה דווקא המטפל?
<רונית עובדיה: כן, המטפל, המורה עצמו.
<רונית עובדיה: מנהל הקנטרי, לא שמעתי מהם, אני רואה במנהל הקנטרי ובהנהלת הקנטרי כאחראים בדיוק כמו המורה הזה.
<רונית עובדיה: הם מנהלים את המקום ואסור היה שדבר כזה יקרה אצלם, זה לא היה צריך להגיע אלינו, הם היו צריכים לפתור את העניין הזה שם, בינם לבין עצמם.
<רונית עובדיה: לא הייתי צריכה לקבל את שיחת הטלפון הזו.
<רונית עובדיה: לא הייתי צריכה לקבל אותה.
יפעת קריב: ושום ענישה?
<רונית עובדיה: שום התנצלות, בשום מקום.
יפעת קריב: כששאלתי אם יש חוק אז ברור לנו שיש את החוק, שקרין דיברה עליו, אבל אין אכיפה, אין הגשת תלונה, אין תגובה.
יפעת קריב: כאילו מה אפשר לעשות?
יפעת קריב: המשטרה תבוא ותגיד להם - - -
<רונית עובדיה: אני הגשתי תביעה - - -
יפעת קריב: הבריכה פתוחה רגיל וממשיכה לעבוד שעה אחרי שהמקרה יצא.
<רונית עובדיה: אני פניתי לעורך דין ששלח אליהם מכתב חריף ואנחנו ממתינים כרגע לתגובה מהם.
<רונית עובדיה: כיוון שבני אינו יכול לדבר אנחנו הדוברים שלהם ואנחנו כמובן לא ניתן שימנעו מהבן שלנו ומילדים אחרים להיכנס לבריכה ציבורית, או לכל מקום אחר ציבורי, בגלל שהוא אמור להפחיד אנשים או ילדים אחרים.
<רונית עובדיה: אני חושבת שיש דברים הרבה יותר מפחידים בעולם, כמו מלחמות ודברים כאלה, מאשר ילדים קטנים או אנשים עם לקויות.
<רונית עובדיה: ביקרתי לאחרונה באלו"ט במרכז התעסוקה באלו"ט, פגשתי שם אוטיסטים בוגרים ואני רוצה לומר לך שפשוט התאהבתי בהם.
<רונית עובדיה: חלקם דיברו וסיפרו לי מה הם עושים שם, חלקם גם לא דיברו, אבל הם אנשים, הם אנשים בדיוק כמוני וכמוך.
עמרם מצנע: כן, בעניין הזה את לא צריכה לשכנע כנראה את מי שיושב פה סביב השולחן.
עמרם מצנע: שאלה שלא קשורה לעניין הזה, לך עמדה אפשרות לשלב את הבן בבית ספר רגיל ובחרת שלא?
<רונית עובדיה: לא עמדה בפנינו האפשרות לשלב את בננו, כיוון שהוא מבחינת התפקוד שלו לא מתאים.
<רונית עובדיה: אני יודעת שיש היום מסגרות, בבית ספר רגיל, שהם משולבים בבית ספר רגיל בכיתה רגילה, עם משלבת או מסייעת, או שיש כיתה קטנה שנקראת כיתה PDD בבתי ספר.
<רונית עובדיה: הוא לא התאים למסגרת הזו.
<רונית עובדיה: אנחנו רצינו את טובת הילד - - -
עמרם מצנע: זאת אומרת זו החלטה שלכם.
<רונית עובדיה: החלטה שלנו, כן.
<רונית עובדיה: כי ידענו שהמסגרת שכרגע מציעים לנו, שתי המסגרות הללו, לא מתאימות לילד, הוא יילך לאיבוד.
<רויטל לן כהן: כי הן לא נגישות לילד.
<אחיה קמארה: אני מבקש להודות לחברת הכנסת קריב ולחברת הכנסת אלהרר, שבאה במיוחד מחופשת הלידה.
<אחיה קמארה: הסיפור של משפחת עובדיה הוא סיפור כמובן מאוד נוגע ללב ומאוד מרגש, אבל כמו שאמרה קארין, אנחנו שומעים את זה חדשות לבקרים ומה שטוב פה שהצלחתם לצאת לתקשורת ולעורר מודעות ולגרום לכינוס הוועדה.
<אחיה קמארה: ברמה המשפטית, חברת הכנסת אלהרר צודקת, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות הוא ברור לחלוטין בנושא.
<אחיה קמארה: אם אתם רוצים אני אקריא אותו: 'איסור אפליה במקום ציבורי, או בשירות ציבורי.
<אחיה קמארה: מי שעיסוקו במתן שירות ציבורי, בהפעלת מקום ציבורי או באספקת מוצר, לא יפלה אדם מחמת מוגבלותו בכל אלה לפי העניין, לא יסרב לאפשר לו גישה למקום ציבורי או לחלק ממנו, לתת לו שירות ציבורי, לספק לו מוצר, לאפשר לו שימוש בשירות ציבורי או הנאה משירות ציבורי'.
<אחיה קמארה: החוק מאוד ברור פה.
<אחיה קמארה: גם אמנת האו"ם בדבר זכויות אנשים עם מוגבלות - - -
עמרם מצנע: אתה מכיר מקרים שמישהו נתבע על החוק הזה, עמד לדין ו - - -
<אחיה קמארה: בהחלט.
<אחיה קמארה: אנחנו כנציבות, זה אחד התפקידים שלנו.
עמרם מצנע: במקרה הזה, למשל, למי צריך ל - - - ?
<אחיה קמארה: בזמן האחרון היו כמה מקרים כאלה וגם למשפחת עובדיה פנינו והצענו את עזרתנו כגוף במשרד המשפטים, בשביל לפעול ברמה המשפטית, כולל תביעה כנגד בעל המקום.
<אחיה קמארה: משפחת עובדיה, בצדק גמור מבחינתה, החליטה שהיא מעדיפה ללכת על המישור הפרטי.
<אחיה קמארה: זה בסדר גמור, אבל אנחנו, כגוף משפטי, משרד המשפטים, בהחלט מציעים את הסיוע והעזרה שלנו, ובמקרים רבים זה לא מסתיים בתביעה, שיהיה ברור.
<אחיה קמארה: הרבה פעמים אנחנו פונים כמשרד המשפטים, הגוף שאליו אנחנו פונים מבין שהוא עשה טעות, מתנצל, יש כל מיני הליכים ובמקרים מסוימים אנחנו מגישים תביעות.
<אחיה קמארה: למשל הגשנו תביעות בקשר למקרים שבהם נהגי אוטובוסים סירבו להעלות אנשים עם כיסאות גלגלים לאוטובוסים, מקרים שבהם מסעדות סירבו לאפשר לאדם עיוור עם כלב נחייה להיכנס למסעדה.
<אחיה קמארה: במקרים כאלה אנחנו מגיעים תביעות, בתי הדין קבעו פיצויים גבוהים.
עמרם מצנע: אנחנו זה מה, זה המדינה?
<אחיה קמארה: כן, כן.
<אחיה קמארה: נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות זה גוף שיושב במשרד המשפטים והתפקיד שלו ליישם ולאכוף את החוק.
<אחיה קמארה: אני רוצה להוסיף לדברי חברת הכנסת קריב, זה לא רק הנושא של חינוך.
<אחיה קמארה: המבטים שמשפחת עובדיה מדברת עליהם, אלה מבטים שאנחנו, אנשים עם מוגבלות, מקבלים בכל מקום.
<אחיה קמארה: הם כמובן מעידים על זה שאדם עם מוגבלות הרבה פעמים לא יקבל מקום עבודה, כי מתייחסים אליו כאל שונה, חריג ואנשים לא יסכימו לגור ליד אדם עם מוגבלות, אנשים לא יסכימו שבגן הילדים שלהם יהיה ילד עם מוגבלות וכדומה.
<אחיה קמארה: לדעתנו זה לא רק העניין של חינוך, השילוב בחינוך, יישום הדוח של ועדת דורנר הם חשובים מאוד, אבל זה לא רק זה.
<אחיה קמארה: זה גם הנושא של נגישות, הנגשת כל המרחב הציבורי בישראל בשביל שאנשים עם מוגבלות יוכלו להסתובב באין מפריע בכל מקום ואז באמת הציבור הרחב יתרגל לראות אותנו, יתרגל לחיות איתנו, יראה אותנו על היופי שלנו ועל החסרונות שלנו, לא יפחד מאיתנו כל כך ולא יחשוש.
<אחיה קמארה: דבר נוסף זה כמובן השילוב בחינוך.
<אחיה קמארה: אנחנו חושבים שמשפחות כמו המשפחה של יואב צריכות שתהיה להן את האופציה האמיתית לשלב את יואב במסגרות חינוך.
<אחיה קמארה: הם צריכים לבחור, כמו שנאמר פה, אבל שתהיה אפשרות של שילוב אמיתי במערכת החינוך.
<אחיה קמארה: גם הילדים יכולים להרוויח מזה, ילדים עם מוגבלות, וגם שאר הילדים, המורים וההורים, שהם לומדים עם ילד עם מוגבלות.
<אחיה קמארה: אותו דבר הנושא של שילוב בחיים בקהילה.
<אחיה קמארה: שאנשים לא יגורו במוסדות, שתהיה להם אפשרות לחיות בקהילה, שיתייחסו לאנשים עם מוגבלות כאחד האדם וכמובן הנושא של תעסוקה, שלא יסגרו אנשים עם מוגבלות במפעלים מוגנים רק, לא ימנעו מהם את האפשרות לעבוד בשוק הפרטי עם אנשים, הציבור הרחב וכדומה.
<אחיה קמארה: ורק דבר אחרון, אם אפשר.
<אחיה קמארה: אנחנו עובדים עם משרד החינוך בשביל לפתח תכנית לימודים כלל ארצית בנושא הזה.
<אחיה קמארה: רונית אמרה, בצדק, שהיא רוצה לעשות את זה בראשון לציון, אבל חשוב פה שהמדינה, משרד החינוך יעשה תכנית כלל ארצית בכל מוסדות החינוך, תכנית מאושרת, ואנחנו מנסים לקדם את זה עם משרד החינוך בשביל שהדברים האלה לא יישנו.
<רונית עובדיה: רק משהו קטן אני רוצה לומר, שני דברים.
<רונית עובדיה: כיוון שבני לומד בבית ספר שמיוחד לילדים אוטיסטים, גם בגלל החלטה שלנו, בגלל שלא היו מסגרות אחרות שמתאימות, אני עדיין חושבת שגם בבתי הספר האלה אפשר להביא ורצוי מאוד להביא ילדים, אני כנערה עשיתי פרויקט של מחויבות אישית ובפרויקט הזה חנכתי פעמיים בשבוע נער עם פיגור שכלי ו - - -
עמרם מצנע: אין כאלה תכניות בבית הספר שהילד לומד?
עמרם מצנע: כי אני מכיר בתי ספר שבאמת עושים שיתופי פעולה.
<רונית עובדיה: יש בתי ספר, זה משהו שהוא מתוך יוזמה אישית של מנהלת בית הספר.
<רונית עובדיה: זה צריך להיות משהו הרבה יותר רחב היקף.
עמרם מצנע: אבל זה קיים בבית הספר שלכם?
<רונית עובדיה: בבית הספר שלנו רק ביום המעשים הטובים אני יודעת שהגיעו לשם חניכים.
<רונית עובדיה: ודבר נוסף שרציתי לומר, אני השתמשתי כרגע במקום הגיאוגרפי שלי, בראשון לציון, ואני כמובן רוצה לשתף פעולה עם - - - ברור שזה משהו שצריך להיות בכל הארץ.
<רונית עובדיה: אני לא מסתובבת רק בראשון לציון, אני גם בתל אביב וגם ברחובות ובכל המקומות.
<רונית עובדיה: אנחנו רוצים להיות אזרחים שווים לכל דבר.
<רונית עובדיה: בקניון, בסינמה סיטי, בכל מקום.
<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד משהו באופן עקרוני לגבי ילדים עם צרכים מיוחדים ובנקודה הזאת לגבי ילדים אוטיסטים, אבל זה לא רק הם.
<רויטל לן כהן: הבעיה היא שדמם של הילדים שלנו מותר, אחרי שנים רבות של הדרה מתוך המסגרות ומתוך החברה, ואני חושבת שהקושי הגדול נובע משלושה דברים.
<רויטל לן כהן: אחד, ההדרה מהחינוך.
<רויטל לן כהן: כי אין להורים של יואב באמת אפשרות אמיתית לשלב אותו בתוך החינוך הרגיל, כי החינוך הרגיל הוא לא נגיש.
<רויטל לן כהן: יכול להיות שאם הכיתות הקטנות, או השילוב היחידני היה יותר נגיש לילד שלהם, הבחירה שלהם לא הייתה בבית ספר לחינוך מיוחד.
<רויטל לן כהן: אין לי ספק שאם היו נותנים להם באמת את התמיכות שהם זקוקים להן, הבחירה הראשונה שלהם לא הייתה לשלוח אותו למסגרת מיוחדת.
<רויטל לן כהן: גם אני אמא לילד עם צרכים מיוחדים ואני אומרת את זה באמת מהמקום האישי.
<רויטל לן כהן: זה דבר אחד.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שהדבר השני הוא שכשיש לנו היום מגזר שלישי שהתחיל אולי ממקום של מיצוב זכויות והפך להיות בעצם נותן שירותים, כי השירותים הופרטו אליו, אז בתור נותן שירותים שזקוק לכספים ונזקק לתרומות, הרבה פעמים הוא מציג את הילדים שלנו באור מאוד קשה.
<רויטל לן כהן: אני לא מתפלאת שמקרה כזה קרה, כשחודש לפני זה עמותת אלו"ט הציגה את הילדים שלנו במשך שבוע אחרי שבוע, בימי שישי, מול בית ראש הממשלה, ברדיו ובטלוויזיה ובעיתונות, עמדו הורים, החזיקו בלונים שחורים והפריחו אותם לאוויר, הם עמדו עם שלטים גדולים שכתוב עליהם 'אתה לא מאחל את זה לילד שלך', 'המגפה של המאה ה-21'.
<רויטל לן כהן: אמירות מאוד קשות.
<רויטל לן כהן: ברדיו, תשדירי שירות שהוציאה עמותה שאמורה להיות העמותה לילדים עם אוטיזם, שבהם אמא מתראיינת ואומרת שהילד שלה מכה את עצמו בלילה וצורח.
<רויטל לן כהן: אני חייבת להגיד שאם לא היה לי ילד אוטיסט, זה כל מה שהייתי שומעת, גם אני לא הייתי רוצה שהילד שלי יהיה עם המגפה הזאת בבריכה, ואם זה מדבק?
<רויטל לן כהן: אני באמת לא מתפלאת שזה הגיע אחד אחרי השני באותו חודש.
<רויטל לן כהן: זה הדבר השני.
<רויטל לן כהן: והדבר השלישי הוא, באמת מה שעושה מערכת החינוך בנושא של ההסברה שמדברים עליו.
<רויטל לן כהן: אנחנו שנים מנסים להכניס הסברה למשרד החינוך, כי משרד החינוך לא טורח לעשות הסברה אמיתית.
<רויטל לן כהן: מילא שהוא לא משלב, הוא גם לא טורח לעשות הסברה.
<רויטל לן כהן: כשאנחנו מבקשים להכניס הסברה מבחוץ, את יכולה לרצות להתנדב, הם לא יתנו, הם לא מאפשרים לנו להכניס הסברה לתוך בתי הספר ולתוך הגנים.
<רויטל לן כהן: לא מאפשרים.
<רויטל לן כהן: אני יודעת כמה פעמים אני ניסיתי והתשובה שקיבלתי הייתה שזה לא אפשרי, לא בהתנדבות ולא בשום דבר אחר ולא כחלק מההיערכות שלהם, כי יש להם כל מיני הסברות, אבל זה שלהם.
<רויטל לן כהן: ואני רוצה להגיד שיש עוד פן, שהוא החינוך הבלתי פורמלי.
<רויטל לן כהן: אם היינו יכולים להכניס אותם לחוגים ולתנועות נוער, לא בתור צמיד, לא בתור הקבוצה המיוחדת, אלא באמת להכניס אותם עם כל הילדים האחרים, הדברים האלה לא היו קורים.
<רויטל לן כהן: אני לא גדלתי עם ילדים כאלה בבית הספר, אז בתור ילדה גדלתי עם כל מיני אמונות לא מדויקות.
<רויטל לן כהן: אם לא היה לי ילד כזה הייתי נשארת במקום הזה.
<רויטל לן כהן: אני חושבת שהמקום של משרד החינוך הוא לא רק בתוך משרד החינוך, בבית הספר, אני חושבת שהמקום הוא גם אחר הצהריים ואני חושבת שמשרד החינוך, שאמון גם על רשות השידור, צריך לדאוג שתשדירי שירות כמו שהיו, על ילדים שמרביצים לעצמם, לא יגיעו לתודעה של הציבור.
<רויטל לן כהן: זה חלק מהאחריות שלנו.
<טל גרנות: קודם כל רציתי להצטרף לברכות על הדיון החשוב הזה.
<טל גרנות: אנחנו שותפים גם ל - - - עצם המאבק שאלו"ט יצאה אליו, שעליו דיברה רויטל, נבע כחלק מהרצון להעלות את המודעות לאוכלוסייה שאנחנו מייצגים, אוכלוסיית האוטיסטים על כל הרצף, בכל הגילאים, לאור הגידול שיש באוכלוסייה הזאת ולאור המחסור בשירותים שקיימים.
<רויטל לן כהן: אבל הצגתם רק צד אחד.
<טל גרנות: זה לגבי הקמפיין שאלו"ט הובילה.
<טל גרנות: לגבי מה שדובר פה, באמת אנחנו שותפים גם לעשייה בנושא הזה וגם לדאגה בנושא הזה, על חוסר השילוב שאנחנו רואים אותו בכל חלק באוכלוסייה.
<טל גרנות: אם זה בחינוך, בתעסוקה, בחברה, בשירותי הפנאי.
<טל גרנות: חוסר ההנגשה שיש, אם זה בחינוך, אם זה בשירותי הפנאי, הנגשה פיזית שמובילה לזה ששילוב הוא בעצם משהו שלא יכול להתקיים, והנגשה אפילו ברמה שהיום באמת מדובר, בעיקר ההנגשה הפיזית ולא הנגשה חברתית, שזה מה שמאפיין את האוכלוסייה שאנחנו מייצגים.
<טל גרנות: דברים כאלה בעיקר.
עמרם מצנע: אורי רביב.
<אורי רביב: אני אבא לילד מיוחד ולשני ילדים נוספים, סך הכול שלושה ילדים.
<אורי רביב: אני פעיל בקהילת ההורים ברחובות והצטרפתי לאחרונה לפעילות הקואליציה גם.
<אורי רביב: אני רוצה להראות לכם שאפשר אחרת.
<אורי רביב: הבן שלי מאובחן עם אוטיזם בתפקוד גבוה והוא לומד בבית ספר בכיתת תקשורת, מה שנקרא כיתת PDD, כיתה קטנה בתוך בית ספר רגיל ברחובות.
<אורי רביב: הוא משתלב בכיתה הגדולה, הרגילה, לפי יכולתו, בחלק מהשיעורים, בנושאים שהוא יותר בקי בהם.
<אורי רביב: יש נושאים שהוא בקי בהם מאוד, יש נושאים שיותר קשה לו, לפי היכולת הוא משתלב, הוא משולב חברתית בצורה מלאה בכיתה הגדולה, זאת אומרת כל האירועים, מסיבות כיתה, מדורת ל"ג בעומר, מסיבת סיום, כל הדברים האלה, הוא משולב באופן מלא, וזאת הייתה המטרה שלנו, כדי לגרום לו להיות בתוך סביבה של ילדים רגילים ולתפקד כילד רגיל ככל הניתן.
<אורי רביב: אני חייב להגיד שבית הספר מראה שאפשר אחרת.
<אורי רביב: הילדים הרגילים בבית הספר, מעצם החשיפה הקבועה שלהם, יש מספר כיתות כאלה - - -
עמרם מצנע: בן כמה הילד?
<אורי רביב: הילד בן 12.
<אורי רביב: יש שם כיתות מכיתה א' עד - - -
עמרם מצנע: נתקלת במקרים דומים במרחב הציבורי?
עמרם מצנע: הלוא אנחנו דנים פה בנושא - - -
<אורי רביב: באופן אישי לא.
<אורי רביב: אני שמח להגיד שבאופן אישי לא, אולי גם בזכות זה שההתנהגות הציבורית שלו בדרך כלל לא מאוד חריגה, אבל הוא יכול להיות בתקופות שיותר קשה לו, בתקופות שיש לו גם התפרצויות ואז יש מבטים.
<אורי רביב: לא קרה שלא נתנו לי להיכנס לאיזה שהוא מקום, אבל מבטים יש.
<אורי רביב: מה שרציתי להגיד, בצד החיובי, זה שהילדים בבית הספר, הרגילים, כמו שאמרתי יש כיתות של תקשורת מ-א' עד ו' ולכן הם משולבים בכל שכבות הגיל, הילדים לא רואים בבן שלי משהו שונה.
<אורי רביב: הם יודעים לקבל בהבנה ימים שבהם הוא יותר מתוסכל, יותר קשה להכיל את רגשותיו, יותר מתפרץ, הם יודעים לא לצחוק עליו כשהוא מדבר בשפה גבוהה, שאיננה קשורה לקונטקסט השיחה החברתית הרגילה, הם מבינים שהוא לא מבין את כל הבדיחות, הם מבינים שהוא לעיתים לא כל כך יבין מה קורה באותה אינטראקציה חברתית.
<אורי רביב: אבל הם מבינים, יש להם אינטליגנציה רגשית מופלאה, ילדים מלאכים, פשוט לא ייאמן.
<אורי רביב: ילדה בכיתה ד', שהיא חונכת אישית שלו, יודעת לאבחן את המצב הרגשי שלו טוב יותר ממאבחנים מקצועיים.
<אורי רביב: היא יודעת לבוא ולהגיד 'תשמעו, ניצן היום לא הרגיש כל כך טוב, אני חושבת שמשהו מטריד אותו', אולי תעשו ככה, אולי תעשו אחרת, 'יש מסיבת כיתה בערב'.
<אורי רביב: היא יודעת לבוא ולהגיד לנו דברים שהיא רואה עליו כי היא פשוט מלווה אותו באופן קבוע והיא החברה הכי טובה שלו.
<אורי רביב: אז אפשר גם אחרת, אפשר שילדים לא יחשבו שילדים עם לקויות, אם זה אוטיזם או פיגור או לא משנה יכירו את זה.
<אורי רביב: אני גם, כמו רויטל, גדלתי ברעננה ולא גדלתי ככה, צמוד לבית הספר התיכון שלי היה בית ספר לילדים מפגרים ומבחינתנו הייתה חומה, לא ראינו מה יש בפנים, השתדלנו גם לא לראות מה יש בפנים, כי פדיחה, זה לא בדיוק הדבר הכי נעים לראות.
<אורי רביב: זה היה סגור ומסוגר ולא משולב.
<אורי רביב: לאחרונה גם שמענו הרצאה על המוסד בנגב שבו יש ילדים עם לקויות קשות מאוד שהם בעלי תלות מוחלטת, אין להם אפשרות בכלל לדאוג לעצמם, אבל הוא בנוי בצמוד לבית ספר אחר שנכנס לשם באופן קבוע, יומיומי, והילדים שם גדלים בתוך סביבה שהם יודעים שיש אנשים שונים ויש אנשים שזקוקים ליותר עזרה, והם חונכים ומשולבים.
<אורי רביב: אפשר גם אחרת.
עמרם מצנע: מיכל רימון.
<מיכל רימון: תודה רבה.
<מיכל רימון: קודם כל אני רוצה להצטרף לברכות על הדיון החשוב הזה.
<מיכל רימון: אני מיכל רימון, עורכת דין, מנכ"לית עמותת נגישות ישראל, גם מרעננה, גם גדלתי - - -
עמרם מצנע: כולן עורכות דין.
<מיכל רימון: כן.
<מיכל רימון: מעבר לחומה שגדלתי כילדה היה את מוסד שקמה, שבאמת שמענו רק רעשים ואף פעם לא הצצנו.
<מיכל רימון: זו המציאות שאני גדלתי אליה.
<מיכל רימון: אני גם רוצה להצטרף לדבריך ולהציג קצת אחרת, מציאות קצת אחרת ואופטימית יותר וקצת אור בקצה המנהרה.
<מיכל רימון: לצערי, אנחנו שומעים ומגיעים אלינו לעמותה הרבה מאוד תלונות כמו התלונה שמשפחת עובדיה הציגה כאן, וזה המקום שאני הייתי רוצה להזמין אותך ליצור איתנו קשר ולהשתלב במה שאני הולכת להראות לכם עכשיו.