GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עומר כהן: אותו דבר כלפי צעירים.
<עומר כהן: אם תעשה פרויקטים שיהיו מאוד מתנ"סיים באופיים, או ממוסדים, אז צעירים הרבה פעמים לא אוהבים להתקרב לעניין הזה ומחפשים יותר את הדבר החופשי, הפתוח, הבלתי פורמלי, ואני חושב שזה איזה שהוא היבט שחשוב להבין אותו.
<איל - איילים: אתה בטח מכיר אותו מירוחם גם.
<איל - איילים: אתה דיברת קודם על הקרוונים, השנה גם בנינו את מתחם הצעירים שם בירוחם.
<איל - איילים: אז אנחנו יושבים בעיר העתיקה, אנחנו בערך 25 סטודנטים שנמצאים כאן.
<איל - איילים: יש לנו הרבה חפיפה עם מרכז הצעירים, בעיקר הפעילות שנעשית בתוך העיר החדשה, בוא נגיד, ובעיר העתיקה אנחנו מפעילים מועדונית נוער ועושים שם כל מיני פרויקטים קהילתיים במהלך השנה.
<איל - איילים: מה שהעירייה קצת פחות שמה לב.
<איל - איילים: יש שם אזור ערבי, דווקא השנה נכנסת מועדונית נוער רצינית של העירייה, אבל עד עכשיו היה קצת - - -
<אורית אסייג: מרכז נוער וקהילה
<איל - אילים: כן, שזה פרויקט נפלא שהשקיעו בו הרבה כספים.
עמרם מצנע: כמה שנים אתם כבר פה בעכו?
<איל - איילים: זו השנה השישית.
עמרם מצנע: ומתוך אלה שעוברים דרככם כמה נשארים?
עמרם מצנע: מיהו מהשנה הראשונה ישנו פה?
<איל - איילים: אל"ף, יש לנו בקיבוץ העירוני, אחד המקימים שלנו גר שם, אלעד.
<איל - איילים: לאו דווקא בתוך עכו, אלא גם אנחנו מעודדים אותם להתיישב בגליל המערבי בכלל.
<איל - איילים: אנחנו עושים סיורי התיישבות, בסיוע של קרן, קצת לחשוף אותם לאלטרנטיבות שנמצאות פה באזור, וגם בתוך התואר עצמו אנחנו מעניקים להם מלגה מלאה ושכר מגורים זול מאוד, כך ש- - -
עמרם מצנע: לא, היתרון בשנות הלימוד באוניברסיטה הוא ברור, אבל זאת לא המטרה.
עמרם מצנע: המטרה היא שאחר כך הם יישארו במקום.
<אלי חביב: אז יש את זה ב - - - תושבת עכו ועברה לגור בעכו ועובדת ב - - -
<איל - איילים: אחת המטרות שלנו זה לקחת גרעינים מתוך הכפרים ולהעביר אותם לתוך התיישבות קבע באזורים הרלוונטיים.
<איל - איילים: זה עוד לא קרה פה בעכו, זה קרה בדרום.
<איל - איילים: לאט לאט.
<אלי חביב: אם יש למישהו עוד שאלות לגבי השותפים אני אשמח לענות עכשיו.
<סיגל: אני מתחברת לדברים מאיילים ואני חושבת שלהשאיר את הצעירים פה זו אחת הבשורות המרכזיות והמורכבות.
<סיגל: דיברו פה קצת על דיור, דיברו פה קצת על תעסוקה והם בסופו של דבר הקשיים והחסמים הגדולים שעומדים בפני הצעירים.
<סיגל: ככה מעודדים אותם ללכת וללמוד, יש להם אינסוף אפשרויות ללמוד, אבל כשהם יוצאים עם התואר בסוף אין להם כל כך מה לעשות איתו ואלה שני הדברים המרכזיים, ואחד הדברים שכן בסופו של דבר משאירים אותם, זה עצם העשייה והמעורבות שלהם במקום שבו הם גרים במהלך הלימודים.
<סיגל: אם אני מעורב, אם אני משפיע ואם אני עושה לקהילה שבה אני גר, אז קשה לי יותר בסוף לקום ולעזוב כי אני כבר מחובר, ואני אלחם יותר ואני אנסה יותר, אולי אפילו ליזום ולהביא מקומות תעסוקה לפה, אנשים שירצו להשקיע פה, כי אני באמת השקעתי את עצמי פה, לא רק בלימודים אלא בעצמי.
<סיגל: זה החיבור בין הדברים שדוברו פה על עשייה חברתית ומעורבות חברתית במרכז הצעירים להשכלה ולתעסוקה.
<סיגל: קצת לחבר בין הדברים.
<שירה דקל כץ: אני גם רוצה משפט בהקשר של הרצף שדובר קודם.
<שירה דקל כץ: אני אגיד שהאגודה המקצועית למנהלי יחידות נוער, שאני בכובע השני מייצגת כאן, כן מדברת על הרצף הזה, כי היום יחידות הנוער, כמו שאתה מכיר, מלוות עד 18.
<שירה דקל כץ: אצלנו במחלקה זה קורה הלכה למעשה, שבעצם תחום הצעירים ממשיך.
<שירה דקל כץ: הקשר איתם מתחיל כשהם כבר ב-י"א, י"ב, בתור מלש"בים בהכנה לצבא, ממשיך לתוך הרצף בצבא ומשם מרכז הצעירים כבר יודע לדבר יחד עם הממשקים האחרים.
<שירה דקל כץ: אנחנו מאוד מאמינים בזה שהתשתיות קיימות וזה רק, שוב, כמו שאמרנו, אותה חברה עירונית, זה רק להמשיך את אותו רצף גם ברמת המדיניות מנוער לצעירים.
<שירה דקל כץ: אבל התשתית קיימת וזה כבר קורה בכמה רשויות, גם בנס ציונה, גם ב - - -
<זיו בר: נכון.
<זיו בר: ברשויות יש שתי אסכולות מרכזיות.
<זיו בר: יש כאלה שאומרים, אנחנו רוצים שבין הנוער ובין הצעירים יהיה איזה שהוא רצף, כשלכל אחד יש את תחומי ההתמחות.
<זיו בר: גם בחיפה יש יחידת נוער וצעירים, כפר סבא, נס ציונה, ויש מקומות שאומרים, לא, אנחנו עושים את זה בהפרדה מוחלטת, טירת הכרמל, הרבה רשויות שאומרות שמרכז צעירים זה משהו בפני עצמו, מחלקה אחרת בעירייה ונוער זו מחלקה אחרת
<שירה דקל כץ: יכול להיות רצף, אבל לאו דווקא - - -
<זיו בר: מבחינת מבנה ארגוני.
עמרם מצנע: צריכה להיות התמקצעות.
עמרם מצנע: סך הכול נוער וצעירים אלה שני תחומים אחרים לגמרי.
<טלי עומר: הנושא של הראייה הקצת יותר רחבה.
<טלי עומר: זה נכון שההצלחה תלויה ברשות, זאת אומרת שהמקום והפיתוח שלו באמת, הרשות המקומית המוניציפאלית היא מה שנקרא רגל מאוד חשובה, אבל כל הראייה המרחבית ומה שקורה בכלל במרחב, לפחות אני יכולה להגיד על הגליל, זה משהו שהוא מאוד מאוד חשוב, כי העבודה היא לא רק באותה רשות.
<טלי עומר: הפעילות החברתית, הפנאי, כל הסיפורים האלה, הראייה היא יותר מרחבית וגם הקטע של מה קורה.
<טלי עומר: עכו היא דוגמה מאוד יפה של מרכז צעירים בנושא של החיבורים עם גרעיני ההתיישבות למיניהם בעיר.
<טלי עומר: זה לא מובן מאליו, זה לא נמצא בכל מקום, וברגע שיש איזה שהוא גוף שכן יכול להסתכל למעלה ולתכלל את כלל הפעילויות, מה קורה במכללות, מה קורה עם המלגות, מה קורה בנושא של התעסוקה, מה קורה עם הגרעינים של אותה שכבת גיל, הראייה הזאת נותנת, אני חושבת, הרבה יותר מאשר היבט נקודתי.
עמרם מצנע: אולי כמה מילים שלי.
עמרם מצנע: אין ספק שהמטרה של כל המערכות האלה, אני קראתי לזה 'מינקות לאקדמיה', וכמובן אפשר אחר כך לדבר על התעסוקה וההשתלבות, אבל המטרה המרכזית בסוף היא ליצור אזרח ישראלי, מחובר, מאמין בעצמו, משולב במקום עבודה, במקום מגורים, ממצה את היכולות שלו.
עמרם מצנע: זו המטרה הכללית של כולנו ואז זה גם לא כל כך חשוב בסוף אם אנחנו הצלחנו ליצור את האזרח הזה ואחר כך הוא עובר למקום אחר, אז הוא יועיל במקום אחר.
עמרם מצנע: אבל המטרה השנייה, ואני חושב שהיא לא פחות חשובה, וזה נכון בעיקר ביישובי הפריפריה, זה באמת לחבר אותו למקום וזה תהליך, כמו שנאמר פה, מגן הילדים.
עמרם מצנע: אלא שבתהליך של מערכת החינוך עד גיל 18 זה יותר פשוט, זה יותר מובנה, זה יותר קיים.
עמרם מצנע: החל מגיל 18, שירות צבאי, או לימודים אקדמאיים או כל מה שעושים, זה הרבה יותר מסובך, הרבה יותר מורכב וכאן נכנסים בעצם מרכזי הצעירים עם השלוחות והשותפויות השונות כפי שנבנות.
עמרם מצנע: אנחנו כל הזמן רואים, וזה חוזר על עצמו גם בשיחה הזו, שבסוף הטיפול בצעירים הוא עתיר שותפים, הוא עתיר מערכות, כי אין תחום בעצם, כשאתה מדבר על צעירים, שהוא לא קשור לזה, שהוא לא נוגע לזה.
עמרם מצנע: והשאלה בסוף היא מה משאיר צעיר או צעירה במקום מגוריו היא מכלול של דברים, זה איזון של הדברים כולם ביחד, ובאמת אם הוא בסוף מחליט 'אני רוצה את משפחתי לגדל ולחנך בעכו', אז אני נוסע לחיפה לעבוד, או אני נוסע לכרמיאל, או נוסע לנהריה, או כל מקום אחר, היום מערכת הכבישים המתפתחת - - - אני תמיד אומר ששעה פחות או יותר נסיעה ממקום המגורים למקום העבודה זה סביר.
עמרם מצנע: גם במערכת הישראלית.
עמרם מצנע: לכן אתה בוחר בסוף את המקום שבו אתה רוצה לגור באיכות חיים, בחינוך, בתחושת ביטחון אישי ומקום עבודה אתה מחפש ברדיוסים יותר גדולים.
עמרם מצנע: כאן, לפי דעתי, המקום של כל השותפים האלה למערכת הזו של הצעירים, כדי באמת לעשות את החיים יותר איכותיים.
עמרם מצנע: אני חושב שהנקודה המרכזית, ויעידו פה כאלה שהם כבר בעלי משפחות, כשאתה אומר יותר איכותיים, הנקודה המרכזית זה חינוך.
עמרם מצנע: איזה גנים ילדים יש, איפה הילדים שלי הולכים אחרי הצהריים, עם איזה ילדים הם מתחברים, תיכון, חוגים.
עמרם מצנע: זה בעצם בסוף מה שעושה את מישהו שהוא יגור בכפר סבא או ברעננה או בתל אביב, ומביא בסוף את הדברים ויש ממשק מדהים בין התחושה של התושב שהוא מקבל איכות חיים לבין הנכונות שלו להישאר.
עמרם מצנע: כמובן העצמה והגיבוי.
עמרם מצנע: אם פעם להגיד 'אני מעכו', זה היה שהחבר'ה מתביישים, על כן החשיבות הכי גדולה זה להכניס את הכבוד הזה, את המחוברות הזאת, להגיד 'איפה אתה גר?' 'אני גר בעכו', למה?
עמרם מצנע: כי עכו זה מקום מתפתח, מקום ששומעים אותי, אני חשוב למערכת, היא מנסה לעזור, לא תמיד היא מצליחה, יש אוזן קשבת לכל הדברים האלה, וכאן לדעתי, עוד פעם אני חוזר, מרכז הצעירים, שהוא מתכלל את כל הפעולות האלה, הוא לא רק נקודת שירות, הוא הרבה הרבה יותר מזה וזה כל ההבדל שעושה בעצם את הדברים שעליהם דיברנו.
עמרם מצנע: זה מאוד מרשים באמת לראות את השותפים והשותפויות.
עמרם מצנע: דרך אגב, קל יותר לעשות את זה בפריפריה מאשר במרכז.
עמרם מצנע: כי במרכז התחושה של הצעיר, של האזרח, במה הוא בכלל מחובר לעירייה, הוא מאוד מוגבל.
עמרם מצנע: ככל שאתה מתרחק מהמרכז - - - אני גיליתי את זה גם במעבר שלי מחיפה לירוחם.
עמרם מצנע: אני גדלתי בחיפה, לא ידעתי מה זה עירייה בכלל, איפה זה בכלל, מה הם עושים שם.
עמרם מצנע: אבל כשאתה הולך לפריפריה, העירייה זה הכול, הרשות המקומית זה הכול, היא הכתובת לכל דבר, לטוב ולרע כמובן, ולכן באמת המכלול הזה, התכלול הזה, דווקא ככל שאתה מתרחק לפריפריה, גם פריפריה חברתית, כלומר זו שכונת מצוקה בתוך עיר גדולה, עד כמה אתה מחבר אותם, הם מתחברים, הם מרגישים.
עמרם מצנע: היום אחד החוליים הקשים של החברה הישראלית, אנחנו רואים את זה בכל מקום, זה אובדן האמון.
עמרם מצנע: לא מאמינים בכלום.
עמרם מצנע: לא מאמינים במערכת המשפט, לא מאמינים במורים, לא מאמינים בצבא, לא מאמינים בנותני השירותים, לא מאמינים בפוליטיקאים, טוב, זה לא חדש, אבל לא מאמינים בכלום, ולכן ליצור את האמון הזה ברמה המקומית זה כל כך חשוב, כדי שבאמת האזרח הזה שהוא לא כל כך מחובר, הוא לא כל כך יודע למי לפנות, כשהוא מרגיש שיש לו אוזן קשבת ונכונות לשמוע אותו ולעזור לו, זה חלק מהפתרון.
עמרם מצנע: לכן באמת המרכזים האלה, לדעתי, הם מאוד מאוד חשובים.
עמרם מצנע: השאלה שלי, לסיכום, עשרה צעירים שנפגוש היום ברחוב בעכו ונגיד להם 'מרכז צעירים', כמה מתוכם יגידו מה זה?
עמרם מצנע: להערכתך?
<אלי חביב: נתון סטטיסטי אין לי, אני מעריך שלפחות שבעה-שמונה מתוך עשרה יידעו מה זה המרכז, ומתוכם לפחות חמישה קיבלו שירות כזה או אחר מהמרכז.
עמרם מצנע: אם זו באמת המציאות - - -
<אורית אסייג: בוא ננסה.
עמרם מצנע: לא, אלה שפה - - -
<אורית אסייג: לא, כשנצא בחוץ.
עמרם מצנע: אני הרבה פעמים נתקלתי, הייתי בטוח שכולם יודעים וכולם מבינים וכולם מחוברים, אתה הולך ברחוב, פוגש חמישה חבר'ה, תגידו לי אחת, שתיים, שלוש, כלום.
<אלי חביב: אני יכול לספר קוריוז קטן על העניין הזה.
<אלי חביב: לפני שנתיים קיימנו כאן טקס חלוקת תיק למתגייס.
<אלי חביב: במסגרת הטקס פנינו לבוגרי כיתות י"ב כדי לזמן אותם לכאן למרכז.
<אלי חביב: מן הסתם שאלנו, 'אתם מכירים איך להגיע למרכז?
<אלי חביב: ' 60% מתוכם ידעו איפה זה המרכז.
<אלי חביב: כלומר אנחנו מדברים על אוכלוסייה שהיא מתחת לגיל, טיפה מתחת לגיל, 60% מתוכם ידעו.
<אלי חביב: אז זה פלוס מינוס מראה לנו את הפרופורציה.
<אלי חביב: אני מעריך יותר גבוה, 60%, 70%, 80%.
עמרם מצנע: טוב, נמשיך.
<אורית אסייג: בוודאי.
<אורית אסייג: מכאן אנחנו ניסע אל הג'אם.
<אורית אסייג: סיור בג'אם
<שירה: שמי שירה, אני חברה בקיבוץ המחנכים, דרור ישראל, פה בעכו, בשלוש השנים האחרונות.
עמרם מצנע: מאיפה את בארץ במקור?
<שירה: קיבוץ עין גב.
<שירה: זה הג'אם, הבית יצירה משותפת, בעצם הפרויקט כבר מציין עכשיו את שנתו החמישית.
<שירה: במקור התחיל אצלנו במבנה של קיבוץ המחנכים, יש אצלנו הרבה חבר'ה שאוהבים לנגן.
<שירה: יש לנו מועדון שם, ארגנו ערבים של מוזיקה ולאט לאט התחילו להגיע עוד צעירים מהאזור והבנו שיש פה בעצם איזה שהוא צורך שלא מקבל מענה, בעכו ובאזור בכלל, של תרבות, של בילוי, של צעירים.
<שירה: מצאנו שותפות מאוד גדולה עם מרכז הצעירים, שבעצם הרים את הכפפה, וביחד במשך שנתיים הפקנו אחת לחודש אירועים בעיר העתיקה, התארחנו בתיאטרון עכו, בעצם הרמנו הרצאות, סרטים, מופעי מוזיקה ואחרי שנתיים במתכונת הזו באמת ראינו את הפוטנציאל והבנו שאפשר לקחת את זה צעד אחד קדימה.
<שירה: עיריית עכו באמת נרתמה לעניין וככה הרימה את הדגל ובעצם נתנו לנו את המקום הזה שאתם נמצאים בו עכשיו.
עמרם מצנע: אתם מפעילים אותו?
<שירה: אנחנו מפעילים אותו.
<שירה: יש קבוצת מתנדבים שמונה כ-20 חברים, רובם חברי דרור ישראל, אבל יש גם צעירים נוספים, מעכו והסביבה, שנדבקו בחיידק והצטרפו אלינו.
<שירה: בעצם כל המקום, הברמנים, הסאונדמנים, התאורה, הכול זה מתנדבים, השיפוץ של המקום נעשה על ידי אותה קבוצה והמקום פעיל יומיים בשבוע, הוא מארח פה, אפשר לראות כדוגמה על הקיר את מיטב אמני ישראל וגם חשוב לנו מאוד לתת במה ליוצרים צעירים בתחילת הדרך, להרכבים שפועלים דווקא פה, בעכו ובאזור.
<שירה: תמיד הנהירה של כל ההרכבים שרוצים להתפרסם היא לתל אביב, אז דווקא שגם פה יהיה איזה שהוא מרכז תרבותי כזה.
<שירה: מבחינתנו זה עניין של ליצור קהילה אקטיבית וצעירה סביב תרבות, לחבר אליה עוד ועוד אנשים ולתת מענה לצורך שקיים ואני חושבת שהנושא של תרבות ובילוי הוא פרמטר מאוד מרכזי בשיקול של צעיר בבחירת מקום מגורים וזה שבכלל יש את המקום הזה, זה יוצר איזה שהוא סוויץ', שינוי ככה תודעתי ותדמיתי לעיר, גם כלפי חוץ וגם עבור התושבים שגרים כאן.
<שירה: מגיעים אלינו הרבה מאוד חבר'ה צעירים שאומרים 'אם הייתם אומרים לנו כשגדלנו שיהיה בעכו מקום כזה, לא היינו מאמינים', זאת אומרת 'זה נשמע לנו פנטזיה'.
<שירה: וגם כשכבר עזבו את העיר וחוזרים הנה עם להקות ובאים להופיע פה, אז בכלל זה מבחינתם איזה שהיא הגשמה של חלום.
עמרם מצנע: אתם מאתרים בעיה במפגש הזה בין אלה שבאים מבחוץ, "לשפר" את המציאות בעכו, לבין העכואים עצמם?
<שירה: פה בג'אם אני חושבת שדווקא הנושא של - - -
עמרם מצנע: בכלל.
<עומר: אני אגיד בכלל על המפגש בין גרעינים.
<עומר: אני מגבעתיים במקור.
<עומר: אז אם אתה מקפיד לבוא באופן צנוע, לא מתיימר, אנחנו לא באנו לפה להושיע, אנחנו לא רצינו לגור יותר בתל אביב, לא מעניין אותנו הדבר הז, וןמבחינתנו החוויה של לגור פה היא אותנטית וטובה ונכונה.
<עומר: אז זה מפרק את האנטגוניזם הזה.
<עומר: אני לא פגשתי את הדבר הזה.
<עדיאל אלגי: שאלה גסה, בבקשה.
<עדיאל אלגי: ביום שיש פה ג'אם, כמה מהקהל והחבר'ה שמופיעים על הבמה, סליחה על השאלה, אני מתנצל מראש, הם מקומיים ותיקים, וכמה הם מקומיים חדשים, באחוזים בערך?
<עומר: יש אנשים שהם לא מקומיים, כי זה מושך - - - הם מגיעים מחיפה.
<שירה: עצם העובדה שהם מגיעים מחיפה והקריות לבלות בעכו.
<שירה: חבר'ה, זה משהו פורץ דרך.
<שירה: גם אנחנו, כעכואים, שבאים לבלות עם החברים שלנו - - -
עמרם מצנע: תנו לו תשובה.
<עומר: אני אגיד לך, אנחנו מקפידים לבוא לפה, זאת אומרת החבר'ה שלנו, זה מועדון הבית שלנו, באים, 15-20 חבר'ה ככה מגיעים לפה באופן יחסית תדיר.
<עומר: מעבר לזה יש ערבים שזה 50-50, נגיד, ויש ערבים שהרבה יותר.
<עומר: אבל אני לא סופר את זה, מבחינתי אני עכואי, אני שמונה שנים חי בעיר, אני בונה את הבית שלי בעיר והילד שלי עכואי.
עמרם מצנע: אמרתם שהמקום פתוח יומיים בשבוע, שזה הופעות.
<שירה: הופעות, סרטים, הרצאות.
עמרם מצנע: הוא לא פתוח סתם כך בערב, לבוא, לשבת, לשתות, לדבר?
<שירה: נכון להיום, בגלל שהוא מופעל על ידי קבוצה של 20 חבר'ה שלמחרת בבוקר קמים ללמד בבית ספר או לרכז פרויקט כזה או אחר בגליל, אז זה מוגבל ליומיים בשבוע.
<שירה: אנחנו היינו מאוד רוצים לראות את זה לאט לאט מתרחב.
<שירה: דבר נוסף זה פלטפורמה גם ליוזמות תרבותיות אחרות שקורות בעיר להתרחש פה, לדוגמה קבוצת תיאטרון הנשים שפועלת פה תחת המטריה שלנו.
עמרם מצנע: אני מעיר את זה, אתם לא הייתם, בהמשך למה שאמרתי במקום הקודם שהיינו.
עמרם מצנע: בתפיסת העולם שאני רואה את הרעיון של מרכז צעירים, זה שזה בית.
עמרם מצנע: זאת אומרת שכל אחד מהצעירים יכול בכל שעה משעות אחר הצהריים והערב, הוא בא.
עמרם מצנע: הוא יפגוש את החבר שלו, או לא יפגוש אותו, הוא יקבע איתו שם מקום מפגש, יישב סביב איזה שולחן, ישתו איזה כוס בירה, יקשקשו משהו, ישחקו, אינני יודע מה.
עמרם מצנע: על ידי כך קושרים את האנשים, זו גם פעילות חברתית וגם נקשרים לעניין.
עמרם מצנע: דבר שני, צריך להיות מאוד זהירים.
עמרם מצנע: אני לא סתם שאלתי על העניין של המחוברות של הקבוצות שבאות מחוץ והתושבים עצמם.
עמרם מצנע: צריך להיות מאוד זהירים, כי יכולות להיות תופעות, אני לא אומר שהן קיימות, של אתה בא, מחר אתה הולך, יש לך לאן ללכת - - -
<עומר: לא, זה חלק מהעניין.
עמרם מצנע: בתפיסה של המקומי, שחי פה את כל חייו ומרגיש לפעמים אסיר במקום שבו הוא גדל, כי הוא גדל שם והמשפחה שלו פה, אני אומר לך, אני ראיתי את המפגש בירוחם של גרעיני הצופים עם הנוער, במקרה זה זה נוער ולא צעירים, וראיתי את המפגש שהיו שם כמה התפוצצויות, בין איילים לבין הצעירים המקומיים.
עמרם מצנע: האיילים באים, מקבלים דיור, מקבלים טיפול, בנינו להם שם מועדון יפהפה ואז שואל את עצמו הירוחמי בין ה-20, 21, 'רגע, איפה אני?
עמרם מצנע: זה שלי גם?', וצריך להיות ערים לזה, כי אחרת זה משהו פטרוני שבא מלמעלה.
עמרם מצנע: רוצה נשאר, רוצה הולך.
עמרם מצנע: עוד פעם, את האפקט של מרכז הצעירים מפסידים.
<זיו בר: אני רוצה להצטרף למה שעמרם מצנע אמר.
<זיו בר: אני עברתי לגור בנתיבות ארבע שנים ושנתיים קראו לי הניו זילנדי.
<זיו בר: אתם יכולים לאתר איך - - - זה מאוד נכון לשנת שירות, שבאים לשנה ועוזבים.
<זיו בר: הם עוזבים, אתה נשאר ואתה רואה את בני הנוער מתמודדים עם 'מה זה החבר'ה האלה שבאו אלינו ואחר כך הם עוזבים'.
<זיו בר: אבל קהילות, זה מה שאתם, זה ללדת פה ולבנות פה בית, זה ממש שורשים.
<רעות: זה גם שונה, צריך להגיד, מכפרי סטודנטים, שזה גם ברור שהם באים לפרק זמן מוגדר.
<רעות: אני רעות מדרור ישראל.
עמרם מצנע: מאיפה את במקור?
<רעות: מטבעון.
<רעות: ואני אגיד שאני חושבת שגם ההבדל אצלנו, בקהילות של בוגרי תנועות הנוער, הוא שאנחנו בראש ובראשונה מתחילים ובעצם מבססים את עצמנו דרך הפעולה בחינוך.
<רעות: זאת אומרת אנחנו בדרך כלל ברוב המקומות שלנו, החבר'ה מהגיל שלהם, הם לא ישר ניגשים לפנות ולטפל בעולם המבוגרים, או עולם הצעירים, אלא מה שנקרא גדלים עם הנערים ובהרבה מקרים בסופו של דבר הנערים שמגיעים לפה היום, אחרי שמונה שנים שעומר ושירה נמצאים פה, הם נערים שעומר ושירה מכירים אותם כבני נוער שהיו מגיעים לפעילויות הנוער.
<רעות: זאת אומרת כבר אין תחושה כזאת של ניכור או מאיפה הם הגיעו, או מאיפה הם בנו את הפרויקט הזה, כי הפרויקט הזה נבנה במשותף איתם.
<רעות: זאת אומרת מאז שהם בני נוער הם רצו לפתח כזה דבר ואנחנו גדלים איתם.
<אורית ברוך: דרך אגב, זה בשבח הרצף.
<אורית ברוך: זאת אומרת, אם קודם ראינו שיש שני מודלים נפרדים לחלוטין של נוער וצעירים, או מודלים רציפים, אני חושבת שהדוגמה הזאת, זה מראה את החשיבות של הרצף, גם החשיבה האידיאולוגית המתפתחת, העניין של הגשמה והעניין של הרבה יותר קל להם לחנך את מי שבא אחריהם, כי הם נמצאים פה.
<אורית ברוך: זאת אומרת הם לא מדברים באוויר, אלא הם מקיימים הלכה למעשה את מה שהם מחנכים עליו, ואז זה נראה אחרת.
<קריאה: גם העבודה שלהם מאוד מעורה בתוך השכונות.
<קריאה: הילדים רואים בהם - - -
עמרם מצנע: כן, אבל אני לא מדבר על הילדים שהם מדריכים או מלמדים, אני מדבר על בני גילם.
<קריאה: אבל אני עונה כעכואית, אנחנו רואים בהם עכואים לכל דבר, זה לא הם ואנחנו שבאו ומחר הולכים.
<אורית ברוך: כי הם הוכיחו את עצמם.
<קריאה: אני מוכרחה רבע משפט לגבי המקום והפעילות כאן.
<קריאה: קיבלתי רשות מיוחדת מעומר להגיע לכאן, אני צוחקת, בגלל הגיל, כי אני הרבה אחרי 40.
<קריאה: היפה היה לראות את ה - - -
<יהודית גידלי: יש הגבלת גיל בכניסה?
<קריאה: לא, אני צוחקת.
עמרם מצנע: שלא יהיו מבסוטים מדי, כי צעירות זו מחלה שעוברת עם השנים.
<קריאה: היפה פה זו הקבוצה ההטרוגנית.
<קריאה: אותו ערב שהיינו, הייתה פה קבוצה כל כך הטרוגנית, ומה שהיה יפה יותר זה לראות את העכואים שכבר לא עכואים, ואני ראיתי פה ממש גרעין מאוד גדול של חבר'ה ותיקים שבאו.
<קריאה: מי האוכלוסייה שמגיעה?
<קריאה: לדעתי זה גם תוצר של המופע עצמו, יש פה מופעים שלא ידברו לחלק מהאנשים, יש מופעים שמאוד (דובר לא מזוהה, קריאה – לכתוב לעוזי, עמוד 36).
<עדיאל אלגי: כשאנחנו התחלנו את הג'אם בדימונה לפני כך וכך שנים, יש לנו משהו נורא דומה לזה במרכז עצמו וזה חלק מהמרכז, באיזה שהוא שלב הפסקנו לעשות את הג'אם בתוך המרכז והעברנו אותו לעסקים המקומיים בעיר.
<עדיאל אלגי: פשוט לקחנו את הרכז, שזה היה התפקיד שלו לצורך העניין, להפעיל את הג'אם, ולימדנו את הפאבים המקומיים שלאט לאט התחילו להופיע, כי לא היו, איך עושים ג'אם, ואז לקהילה היה הרבה יותר קל להגיע לשם.
<עדיאל אלגי: לא רק את הג'אמים, גם את המופעים שעשינו במקום שלנו, התחלנו ללמד את המקומות והם עושים את זה היום.
<עדיאל אלגי: היום, אחרי הרבה שנים שהפסקנו עם הג'אם, כי זה קרה בקהילה, אנחנו מתחילים במתכונת חדשה, טיפה אחרת, עם איזה שהוא מודל עסקי טיפה שונה אני אומר את הדברים האלה כי חשוב להבין שזה לא קורה רק בעכו, זה מודל שאם עובדים איתו נכון אפשר לשכפל אותו, אפשר לעשות את זה בכל הארץ ואני אגיד אחר כך עוד משהו בעניין.
עמרם מצנע: אתה מכיר הלוא את מועדון הבריכה על הגבעה?
עמרם מצנע: אחת הבעיות זה באמת שזה יחבר את הצעירים באותו גיל, כי יש קנאה מסוימת.
עמרם מצנע: תדעו לכם.
עמרם מצנע: הם באים, רואים גוף מאורגן, גוף מסודר, עם אידיאולוגיה, מקבל מגורים, מסדרים לו פה ושם גם מקומות הדרכה או עבודה ויש קנאה, 'ומה אני?
עמרם מצנע: אני גדלתי פה ואני צמחתי פה ולי לא נתנו'.
עמרם מצנע: זה כמעט כמו העולים החדשים שמגיעים והוותיקים שכועסים.
עמרם מצנע: זאת אומרת צריך להיות ערים לזה, כי המטרה של מרכז הצעירים היא קידום הצעירים של המקום.
<עדיאל אלגי: ולהחזיר את זה לקהילה.
<אורית אסייג: אנחנו מודים לכם וממשיכים ללשכת ראש העיר.
<אורית אסייג: לשכת ראש העיר
עמרם מצנע: היום אין משרד ממשלתי שהוא בעצם אימץ את התחום הזה.
עמרם מצנע: במשרד החינוך יש משהו, נגב-גליל כמובן.
<יהודית גידלי: לזקנים כבר יש משרד.
עמרם מצנע: והשאלה היא גם אם נגיד המודל שלכם מתקבל, בסוף זה חייב להיות תחת משרד ממשלתי, לדעתי זה משרד החינוך.
<שמעון לנקרי: בשביל זה הבאנו אותם בכנסת, אם שמת לב.
<זיו בר: הייתה שם מנכ"לית משרד החינוך.
<שמעון לנקרי: אני אגיד לך מה הם לא קלטו.
<שמעון לנקרי: הם באו כאילו בוא נגיד לכם מה אנחנו עושים בחינוך הלא פורמלי, וזה לא היה הקטע.
<שמעון לנקרי: זה שאלה עושים בחינוך הפורמלי ואלה עושים במתנ"סים ואלה עושים ברשויות, זה ברור.
<שמעון לנקרי: הייתה פה סוגיה שצריך לטפל בה, זה הצעירים, המודל ומי מפעיל, כמו שאמרת.
<שמעון לנקרי: אלה שלושת הדברים שהיו צריכים לעלות באותו דיון בכנסת שהיה ובאיזה שהוא שלב היו כל מיני גורמים מפריעים כאלה, שניסו למשוך את זה לכל מיני מקומות אחרים.
עמרם מצנע: שאלה שנייה.
עמרם מצנע: מודל של חברה ממשלתית לא יהיה.
עמרם מצנע: אני ממליץ תמיד לא להיכנס למלחמות שהסיכוי להצליח בהן הוא נמוך מדי.
עמרם מצנע: משרד האוצר מזה שנים מתנגד לחברות ממשלתיות בכלל ובטח לא חברות ממשלתיות שיש בהן נציגויות אחרות.
עמרם מצנע: יכול להיות שהמודל, חשבתי עליו ככה תוך כדי דיבור, דווקא של חברת המתנ"סים.
עמרם מצנע: הבעיה היא שחברת המתנ"סים נמצאת היום במצב לא טוב, זאת אומרת תגיד לחברת המתנ"סים מודל, יגידו לך 'רגע, אבל זה בכלל היום נקודה מטא תחתונה'.
עמרם מצנע: זה חבל, כי אני מאוד בעד חברת המתנ"סים.
<שמעון לנקרי: אתה מדבר עם מנהל מתנ"ס 17 שנים.
<שמעון לנקרי: היו ימים.
עמרם מצנע: כשאני באתי לחיפה לא היה אף - - -
<שמעון לנקרי: כשהיה דב גולד
<שמעון לנקרי: ברגר החברה הייתה טובה ומאז שהוא עזב זה בצניחה.
<קריאה: אנחנו מדברים תמיד שמה שחשוב זה מי שמוביל ולא צורת הארגון.
עמרם מצנע: אבל המודל הוא נכון.
עמרם מצנע: זאת אומרת מין רשות ממשלתית שהיא עצמאית בפעילותה, כפופה במקרה הזה למשרד החינוך ויש לה את הסמכות המקצועית לגבי המרכזים שפזורים בארץ, למרות שהרשות המקומית נשארת דומיננטית.
עמרם מצנע: זה יכול להיות איזה שהוא מבנה.
<עמיצור דמרי: עמרם, ברשותך אני אגיד שני משפטים.
<עמיצור דמרי: אנחנו, בצוות צעירים, כתבנו כמה וכמה ניירות מדיניות.
<עמיצור דמרי: הנייר הראשון שאנחנו התייחסנו אליו, באנו ואמרנו שצריך להקים רשות לצעירים.
<עמיצור דמרי: עשינו מחקר מאוד מאוד גדול, אתי אלוני הייתה אחת השותפות שלנו לכתיבה של המסמך הזה, בדקנו את כל האופציות הקיימות במדינת ישראל, החל מהגדרה שצריך שר לצעירים במדינת ישראל, כמו שקיים בחלק גדול מהמדינות המערביות, ועד למשרד לענייני צעירים.
<עמיצור דמרי: בסופו של דבר הגענו למסקנה שצריך להקים רשות לענייני צעירים.
<עמיצור דמרי: אני אעשה את הארוך קצר.
<עמיצור דמרי: גילה גמליאל בזמנו כשהיא נכנסה לתפקיד היא לקחה חברה לייעוץ אסטרטגי שעשתה עבודה מצוינת, הכינה מסמך עב כרס שבסופו של דבר הם המליצו על רשות לאומית לצעירים.
<עמיצור דמרי: הם הגישו את המסמך הזה לביבי נתניהו, ראש הממשלה שלנו, והוא אמר להם לאו עם שלושה סימני קריאה, בשום פנים ואופן זה לא יקרה.
<עמיצור דמרי: הוא אמר 'אני לא מאמין ברשויות ואני לא מכיר במנגנונים'.
<עמיצור דמרי: התהליך המשיך להתפתח בזה שבאנו ואמרנו שהג'וינט יודע להקים שותפויות שקוראים להם מסד, יש מסד נכויות, מסד צעירים, מסד קליטה, שזה בעצם שיתוף בין הג'וינט למשרדי ממשלה.
<עמיצור דמרי: מאוד דומה מבחינת המודל לעמותה משותפת, יכול להיות בסיס מצוין לחברה ממשלתית מעורבת לעתיד, ועל ידי זה לוקחים נושאים ומתחילים לטפל בהם.
<עמיצור דמרי: גם פה הייתה לנו המלצה להקים את הנושא של המסד וללכת על איזה שהיא תפיסה טיפה יותר רחבה.
<עמיצור דמרי: ועדת ההיגוי של מרכזי צעירים דנה בנושא הזה, קיבלה את הרעיון שיש צורך במסד, אבל אמרו אוקי, זה טווח קצר-בינוני, מה קורה בטווח הארוך?
<עמיצור דמרי: איך מסדירים את כל תפיסת העבודה בנושא של צעירים, ואז פנינו לעורך דין ירון קידר כחלק מתהליך ובעצם קיבלנו את המסמך של חברה ממשלתית מעורבת.
<עמיצור דמרי: שם, בישיבות לא מעטות, תקפנו את המודל הזה.
<עמיצור דמרי: אמרנו קודם כל למה לא, בכדי לראות האם הוא יכול להחזיק מים, בדיוק מאותן סיבות שזה מנגנון, המדינה לא אוהבת חברות ממשלתיות, זה מכביד על הממשלה וכן הלאה וכן הלאה.
<עמיצור דמרי: כל מה שיכולנו לעשות זה לבדוק מה המודל הטוב ביותר או הרע במיעוטו, כי אין באמת מודל מושלם.
<עמיצור דמרי: המודל הזה של חברה ממשלתית מעורבת היה מסוגל לתת גם איזה שהיא מטריה ברמה הלאומית וגם לאפשר לכל משרדי הממשלה להמשיך לפעול בצרכים ובאג'נדה שכל אחד רוצה להוביל.
<עמיצור דמרי: אם משרד החינוך רוצה להוביל את תחום המעורבות החברתית, בבקשה.
<עמיצור דמרי: מרכזי צעירים, בוא תוביל את התחום, משרד הקליטה, בואו תובילו את הנושא של צעירים עולים, נגב-גליל, בואו תובילו את האג'נדה של התיישבות וכן הלאה וכן הלאה, על מנת לקיים את כל הדבר הזה.
<עמיצור דמרי: אנחנו מודעים לתהליך, אנחנו מודעים למורכבות.
<עמיצור דמרי: אני יכול להגיד לך דבר כזה, שהג'וינט לצערי הרב לא יוכל להחזיק מעמד עוד הרבה זמן בתקצוב של קרוב למיליון וחצי דולר בשנה במרכזי צעירים, בכל הארץ, בכל מיני פרויקטים שקשורים גם לצעירים.
<עמיצור דמרי: אנחנו לא מדפיסים כסף, אנחנו בדרך כלל מגייסים אותו.
<עמיצור דמרי: הממשלה כן מדפיסה כסף, לצורך העניין, והממשלה צריכה לקחת אחריות.
<עמיצור דמרי: אני לא חלילה בא ואני אומר תראו מה קרה באזור המרכז, יש לנו מקרה בוחן מדהים.
<עמיצור דמרי: כפר סבא מסוגלת לתת מה שכפר סבא מסוגלת לתת והכול נופל על הרשויות המקומיות.
<עמיצור דמרי: אני לא מדמיין מה יקרה למשל מחר בבוקר אם לא יהיו לנו תקציבים בנגב וגליל.
<עמיצור דמרי: אני יכול להגיד לך משהו פשוט, אין לי הסכם היום עם נגב-גליל עדיין וכתוצאה מזה אני לא מעביר כסף לשטח ואלי שיושב כאן, הוא יושב בשקט ויש לו תקציב יחסית גדול מהרשות המקומית, אבל הם עדיין כולם מחכים, כולם תלויים במרכזי הצעירים.
<עמיצור דמרי: ירוחם תלויה הרבה יותר מעכו, או אופקים, אבל עדיין כולם תלויים בתקציבים האלה ואז הכול נופל על הרשות המקומית.
<עמיצור דמרי: לכן צריך למסד את הזה כבר.
<עמיצור דמרי: הגענו למסה קריטית, הגענו להבנה, צריך למצוא מנגנון, נקרא לו משה, לא משנה כרגע, אבל המנגנון הזה צריך להכיל מנהל מרכז צעירים מתוקנן, תפיסה שעובדת, תקציבים, שיתופי פעולה עם משרדי ממשלה, איזה שהיא תפיסה מארגנת, וכך נוכל להבטיח את נושא הצעירים בישראל.