GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לורט סוויסה: הפרויקט כולו בא לבטל את כל הסטיגמות שהיו קיימות באותה עיר.
<לורט סוויסה: אנחנו שלושה בתי-ספר באותה עיר, שלא מכירים האחד את השני.
<לורט סוויסה: כמובן, אנחנו שואפים לעצב זהות אישית יהודית לאומית סביב התלמידים, מדברים על נושאים אקטואליים, מעודדים לאזרחות פעילה משותפת.
עמרם מצנע: אתם מזהים באמת שינוי?
<לורט סוויסה: השינוי הוא מדהים.
<לורט סוויסה: אבל לפני שאני אגיע לתוצרים של כל הפרויקט הזה, אנחנו כבר שלוש שנים ברציפות עושים את הפרויקט הזה.
<לורט סוויסה: אני חייבת להזכיר את מדרשת חיבור, בראשותו של אבישי אייזנברג.
<לורט סוויסה: לא היינו יכולים לקדם את הפרויקט הזה, ללא סיוע של המדרשה.
<לורט סוויסה: זו מדרשה שניזונה מתרומות.
<לורט סוויסה: כל התרומות מחוץ לארץ ואבישי אייזנברג עומד בראש המדרשה ומכתת רגליו כדי להשיג תרומות ונגמר לו הכסף.
<לורט סוויסה: זה שלוש שנים, כל שנה, 60,000 שקלים.
עמרם מצנע: עכשיו הגעת לפואנטה.
<לורט סוויסה: כן, אני הייתי חייבת להגיע לנקודה הזאת, אבל אני לא אדבר רק על זה.
<לורט סוויסה: אבל כ- 60,000 שקלים, זה הסעות, זה ארוחת צהריים לתלמידים, זה מרצים.
<לורט סוויסה: כל מרצה, 5,000 – 6,000 שקלים לבקש כדי לבוא ולדבר בפני התלמידים, לפחות, יש כאלה צדיקים שעושים את זה בהתנדבות אבל לרוב אנחנו משלמים כסף, הרבה כסף.
עמרם מצנע: אתם מרגישים שיש איזה שהוא שינוי בתפישת העולם של הילדים?
<לורט סוויסה: לזה אני מגיעה.
<לורט סוויסה: התלמידים פתאום מבינים, משני הצדדים, שההבדלים הם לא כל-כך משמעותיים בין דתיים לחילוניים.
<לורט סוויסה: הקשר הזה יוצר מן היכרות כזו, רגע, אתה פה לומד מעבר לכביש, בבית-ספר אחר, אני תמיד חשבתי שאתה א', ב', ג', פתאום מסתבר שאתה לא שונה ממני, אנחנו כמעט מאמינים באותו דבר.
<לורט סוויסה: יש ויכוחים, יש קונפליקטים, יש, בסדנאות אנחנו מביאים להם, מציגים בפניהם את הקונפליקטים.
יצחק הרצוג: אין לחצים של הורים לא לעשות את זה?
<לורט סוויסה: ממש לא, ההורים מאוד אוהבים.
יצחק הרצוג: גם לא דתיים?
<לורט סוויסה: ברגע שאני מחלקת את הסדנאות לכיתת בנות וכיתת בנים, אין בעיה.
יצחק הרצוג: בדיוק, זו אחת הנקודות.
<לורט סוויסה: אני לא מקלקלת אף אחד.
עמרם מצנע: ושארוחת הצהריים כשרה.
<לורט סוויסה: ברור, כמובן, הכל כשר.
עמרם מצנע: אני מבין שלא חיברתם לזה בית-ספר חרדי.
<לורט סוויסה: אין בית-ספר חרדי, אין תיכון חרדי.
<לורט סוויסה: יש יסודי חרדי.
עמרם מצנע: לא תיכון, אבל יש, בנות בטח יש כן תיכון, בית יעקב.
<לורט סוויסה: אין לנו בית-ספר חרדי בטבריה.
עמרם מצנע: אין בית יעקב?
יוני שטבון: הייתי שם בסיור, ברשותך היושב-ראש, זה מדהים מה שסיפרת עכשיו.
יוני שטבון: הדבר שיפה שם, זה בעצם מעבר למסגרת הפורמאלית, זה אחרי, המורים נמצאים אחרי שעות הלימודים ויש שם שיח פתוח כל-כך, זה מה שמאפשר את היציאה מהמסגרות.
יוני שטבון: היה פה בוועדה הזו, לפני שבוע, היה דיון בדיוק על כל הקושי שנמצאות העמותות, שנמצאות היום בלחץ מאוד קשה מול משרדי האוצר שאנחנו בעצם גם בוועדה הזו וגם במקומות אחרים, עוסקים בכך.
<לורט סוויסה: מעבר לזה שרציתי להציג את הפרויקט המדהים הזה, מאוד חשוב לי להביא לידיעת
<לורט סוויסה: כם שאנחנו במצוקה כלכלית קשה ואנחנו רוצים להמשיך את הפרויקט הזה ואנחנו מאוד מאוד רוצים שיהיה סיוע.
<לורט סוויסה: ברור לי שעיריית טבריה, אנחנו לא בסדר עדיפויות שלה.
<לורט סוויסה: לא קיבלנו שקל מהם בשלוש השנים האלה שאנחנו בתוך הפרויקט והכל בא מהעמותה, אבל נגמר הכסף, אין מה לעשות.
<לורט סוויסה: ואנחנו צריכים, אנחנו רוצים להמשיך.
עמרם מצנע: את אמרת שאתם רשת אורט?
<לורט סוויסה: כל בתי-הספר שבפרויקט הם מרשת אורט, כן.
<לורט סוויסה: אנחנו שייכים לרשת אורט.
<לורט סוויסה: ומאוד חשוב לנו להביא את זה לידיעתכם.
<צילה עמוסי: אני מתיכון עמית רננים רעננה ולצידי תמר יפרח, גם כן, שתינו נציגות התיכון.
עמרם מצנע: עמית בנות?
<צילה עמוסי: בנות, בית-ספר שש שנתי לבנות, כן.
<צילה עמוסי: אני רוצה להתחבר למה ששני חברי הכנסת דיברו בהתחלה, אחד על הנושא של שליחות ואחד על נושא של קשר עם הורים.
<צילה עמוסי: אנחנו שתינו מורות בכיתות אתגר, שזה כיתות מכוונות בגרות עם יחסית מספר יותר מצומצם של תלמידות בכיתה אבל עדיין - - -
עמרם מצנע: מה זה?
עמרם מצנע: איזה גודל כיתה?
<צילה עמוסי: לי יש 24 בנות בכיתה, שזה יחסית הרבה, לתמר יש 22 בנות ואנחנו מדברים כל הזמן על שונה, על החריג.
<צילה עמוסי: אני חושבת שכולנו שונים, כלומר, נקודת המוצא שלנו, שאנחנו באות לתלמידות וסליחה שאנחנו מדברות בלשון נקבה, אבל אנחנו מכוונות רק בנות אז אנחנו מלמדות רק בנות.
<צילה עמוסי: זה שכולנו שונים, אבל קודם כל זה לכל אחד יש נקודת חוזק.
<צילה עמוסי: כלומר, כשאנחנו מדברים בכיתה, זה קודם כל על אמונה ביכולות שלהם ותוצאות הבגרות גם מוכיחות את זה שעובדה שמצליחים, הן עולות משנה לשנה והציונים אצלנו מאוד מאוד גבוהים בכיתות אתגר, גם האמונה בכוחות שלהן, אמונה ביכולות שלהן ולהראות, אין אצלנו קשיים, יש לנו אתגרים.
<צילה עמוסי: זאת אומרת, כשאנחנו מדברים, מדברים כל הזמן על הפרעות קשב וריכוז, אנחנו לא מקבלות את המונח הזה, זה אתגרי קשב וריכוז.
<צילה עמוסי: קשב וריכוז זה מתנה, כשמתייחסים לזה כמתנה ואל אתגר שאנחנו כמו שאני רוצה לטפס על הר, אז זה נראה ככה.
<צילה עמוסי: אנחנו עובדות המון, בכל כיתות אתגר, תמר אולי תכף תוסיף כרכזת על הקשר גם עם ההורים, וגם עם המורים ביניהם לבין עצמם, על העמדת גבולות, שיתוף פעולה מלא והצמחתם במקום.
<צילה עמוסי: במקביל לזה הקמנו מיזם, פה שמענו על עיריית טבריה שלא משתפת פעולה, אבל עיריית רעננה מאוד משתפת פעולה.
<צילה עמוסי: למדנו תמר ואני, במשך שנתיים, יזמות חינוכית עסקית, יוזמה של עיריית רעננה.
<צילה עמוסי: השקיעו בנו במשך שנתיים את מיטב המרצים.
<צילה עמוסי: הקמנו מיזם שנקרא משולש הצמיחה, שמטרתו היא איגוד של שפה משותפת של הורים, מורים ותלמידים ותמר אולי תסביר.
<תמר יפרח: אני 35 שנה במערכת, במגוון תפקידים, עבדתי בדרום.
עמרם מצנע: איפה בדרום?
<תמר יפרח: באופקים, במה שנקרא היום שדות נגב.
<תמר יפרח: 12 שנה שם.
<תמר יפרח: בשנים האחרונות אני במרכז, אני רוצה רק לומר, כששומעים רעננה אז חושבים שאולי אין מצוקות, אין בעיות.
<תמר יפרח: בית-הספר שלנו הוא בית-ספר שמכיל את כל האזור מסביב, המושבים מגיעים אלינו.
<תמר יפרח: יחד עם תושבי רעננה ומה שהחלטנו לעשות לאור הניסיון שלנו, זה לקחת את המשפחה לבית-הספר, לא בנושא של התערבות אלא בנושא של מעורבות.
<תמר יפרח: מצאנו לנכון, לאור העובדה שאנחנו מחנכות וגם מאמנות, אנחנו למדנו להיות מאמנות הפרעות קשב וריכוז, שאם אנחנו ניקח אלינו את ההורים ואת המורים וניצור שפה משותפת, קודם כל, הצורך נבע מכך שילד נשלח לעשות אבחון.
<תמר יפרח: הוא מקבל אבחון.
<תמר יפרח: ההורים נפגשים לחצי שעה עם הפסיכולוג.
<תמר יפרח: לאחר מכן זה מגיע לבית-הספר, ההורים מקבלים מידע, המידע נשלח למורים ומה עושים עם זה?
<תמר יפרח: הרי הילד פה אובחן.
<תמר יפרח: לקחנו את ההורים אלינו, בסדנאות שאנחנו עושים ועיריית רעננה מאוד דוחפת אותנו, מממנת, ההורים מגיעים, אנחנו מגיעים לשישה מפגשים מינימום עם הורים כאלה, אנחנו מלמדים אותם מה זה הקושי, איך מתגברים עליו, איך זה נראה.
<תמר יפרח: יש פה, אנחנו מרגישים שזה הופך לאיזה שהיא קבוצת תמיכה כי המורה, ההורה, הולך לאיבוד.
<תמר יפרח: אז הבן שלי מאובחן כך וכך, הרבה פעמים יש איזה שהיא תחושה של איזה אבן.
<תמר יפרח: איך אני מתמודדת עם הדבר הזה?
<תמר יפרח: אנחנו ביחד, לוקחים גם את המורים לסדנאות וביחד יוצרים שפה משותפת, כלים משותפים, תמיכה.
עמרם מצנע: הבנות אצלכן הולכות לשירות לאומי?
<תמר יפרח: חד-משמעי, כולן, שירות לאומי, צבא, או שנת מדרשה לפני היציאה.
<תמר יפרח: בכיתות אתגר, רק כדי לסבר את האוזן, המחזור שאני סיימתי לפני שנתיים, כולן בשירות צבאי, לאומי, מדרשה ולאחר מכן צבא, ולפעמים גם עוד שנת שירות.
עמרם מצנע: זאת אומרת, כל אחת.
<תמר יפרח: אנחנו מעודדים, חושפים, חד-משמעי.
<צילה עמוסי: מגיעים אלינו מהצבא, מגיעים אלינו נציגי שירות לאומי, מגיעים נציגי המדרשות, כלומר אין פה כפייה ואין פה, יש פה הכוונה באמת אישית לכל אחת לכיוון שהכי הכי מתאים לה.
<צילה עמוסי: זה מתחבר למה שאמרנו בהתחלה, ל-אני מאמין שלה, לדרך שלה.
עמרם מצנע: יש עוד בתי-ספר דתיים לבנות, ברעננה?
עמרם מצנע: זאת אומרת, בת דתייה, תושבת רעננה, בעצם זה בבית-הספר שלכם?
<צילה עמוסי: גם יש צבייה בהרצלייה.
<תמר יפרח: לא ברעננה.
עמרם מצנע: צבייה?
<תמר יפרח: או אמנה בכפר-סבא.
עמרם מצנע: היותר אקסקלוסיבי.
<צילה עמוסי: כן.
עמרם מצנע: מילה קשה, אבל זאת האמת.
<תמר יפרח: לא בטוח.
<אינה מיליס: אני מורה בזיו בירושלים, קרוב לכאן.
<אינה מיליס: אני רוצה להגיד שלושה דברים.
<אינה מיליס: הדבר הראשון, שאני מאוד שמחה על פרויקטים חדשים שיוצאים ממשרד החינוך לעידוד שאנחנו מדברים על השונה זה גם על המחונן וגם על המצטיין ויש פרויקט של עתודה מדעית טכנולוגית שאני מרכזת בבית-הספר, שנותן אופציה לתלמידים שרוצים לדעת.
עמרם מצנע: מה אופי בית-הספר שלך?
<אינה מיליס: הוא שש שנתי, ציבורי, הוא נותן אופציה באמת, כיון שאנחנו בית-ספר הטרוגני וכל סוגי התלמידים לומדים יחדיו, דווקא לתלמידים המצטיינים והמחוננים, ללמוד במסגרת נוספת של מתמטיקה, של פיתוח חשיבתי בתכנות מחשבים ופיסיקה וזה באמת נותן גם מענה חברתי לאותם ילדים שלפעמים מרגישים קצת שונים בכיתה, להיפגש ברמה השכבתית עם תלמידים כמוהם וגם באמת פיתוח חשיבתי ואני חושבת שהפרויקט מדהים ונותן המון לתלמידים.
<אינה מיליס: דבר שני, זה שבית-הספר אצלנו התחיל השתלמות למורים.
עמרם מצנע: הרישום פתוח לבית-הספר או שזה לפי אזורים?
<אינה מיליס: רישום פתוח.
<אינה מיליס: זה מערב ירושלים.
<אינה מיליס: אבל זה ציבורי, זאת אומרת, כל מי שרוצה להירשם, יכול.
עמרם מצנע: מכל העיר?
<אינה מיליס: מכל העיר, כן, יש לנו גם מאזור רמות, שהוא קצת יותר מרוחק, שמגיעים אלינו.
עמרם מצנע: זה יוצר תחרות בין בתי-הספר?
<אינה מיליס: אנחנו ממוקמים במקום בעייתי, בין בויאר לליד ה-, זאת אומרת שבחטיבה אין, אנחנו לא בתחרות כל-כך, כי ליד ה- ובויאר בקושי מקבלים בחטיבה, אבל אין ספק, המיקום שלנו בין ליד ה- ובויאר, במעבר בין ט' ל- י', הוא מקשה.
<אינה מיליס: זאת אומרת, הרבה תלמידים חזקים עוזבים אותנו, מבחינה לימודית ואני חושבת שבגלל זה, קודם כל הפרויקט הזה נותן איזה שהוא מענה.
עמרם מצנע: מבחינת מערכת החינוך של עיריית ירושלים, המעבר הוא חופשי?
עמרם מצנע: אחרי ט' כל אחד יכול לעבור?
<אינה מיליס: ליד ה- ובויאר בוחרים את התלמידים שלהם, יש להם את הזכות לסינון, בואו נגיד ככה.
<אינה מיליס: אצלנו זה לא כך.
<אינה מיליס: אצלנו, מי שרוצה יכול.
<אינה מיליס: אנחנו גם לא מאמינים בנשירה, בהנשרה של תלמידים במעבר מ- ט' ל- י', מבחינתנו, התלמידים הם שלנו ואנחנו נעזור להם לסיים אצלנו בבית-הספר.
<אינה מיליס: מעטים יש לנו שאנחנו במירכאות "מעזיבים" או ממליצים להם על עזיבה.
עמרם מצנע: כן, מה שאת אומרת זה שהתלמידים הטובים עוזבים.
<אינה מיליס: כן.
<אינה מיליס: בגלל זה אני חושבת שקודם כל פרויקט כזה, שמתחיל מהחטיבה, דווקא לעידוד המצוינות, יכול דווקא לעזור לבתי-ספר ציבוריים, כן להשאיר את התלמידים החזקים.
<אינה מיליס: בנוסף, בית-הספר אצלנו מאוד מתמקד בצד החברתי.
<אינה מיליס: אני לא יודעת אם ראית, היתה כתבה לא מזמן על המורה אמנון, מורה אצלנו בבית-הספר, שעשה את הפרויקטים בשוק כפרויקט באזרחות, מה שהם מדברים על מטלת ביצוע בעצם נגד עבודה של ילדים ערביים בשוק.
<אינה מיליס: אצלנו מטלת הביצוע באזרחות תפשה מקום מאוד מרכזי בבית-הספר והמורים לאזרחות אצלנו מדהימים.
<אינה מיליס: אני מורה למדעים אבל אנחנו רואים את זה כל הזמן אצלנו, את העשייה החברתית ואני חושבת שזה מה שנותן לנו את העדיפות על אותם בתי-ספר מצטיינים.
<אינה מיליס: כי גם יש לנו השתלמות פנימית בית-ספרית שמעודדת מורים מתוך בית-הספר, דווקא לשיח ולנושא השנתי לעבוד בכיתות ואני חושבת שזה משהו שגם צריך לעשות בבתי-ספר, כי השתלמויות מורים, המקצועיות, שאתה פוגש מורה מפה ומורה משם, מקשה עליך להביא את הדברים לתוך בית-הספר וכשההשתלמות היא בית ספרית, כשהמורים מקיימים שיח בית-ספרי לעשייה בית-ספרית, היא מביאה גם תוצרים לכיתה.
<אינה מיליס: הדבר האחרון זה הרפורמות.
<אינה מיליס: אני יודעת, אנחנו בית-ספר שש שנתי ונכפית עלינו בשנה הבאה תכנית אופק חדש.
<אינה מיליס: כרגע אופק חדש זה חובה, עוז לתמורה יש לזה זמן כלהיות חובה.
<אינה מיליס: אנחנו מאוד מרגישים כבית-ספר - - -
מסעוד גנאים: לא, אבל בתי-ספר שש שנתיים, מה הם?
מסעוד גנאים: שניהם?
עמרם מצנע: יש היום בעיה.
<אינה מיליס: זה בעיה.
<אינה מיליס: אז אנחנו מרגישים מאוד בעייתיים עם המצב הזה, אני רוצה להגיד לכם שאנחנו מאוד מרגישים נבגדים.
<אינה מיליס: ההסתדרות, הארגון, כל החברות הזאת, אנחנו מדברים פה על שליחות מורים.
<אינה מיליס: איזה מורה יכול לקיים שליחות שהזכויות הטבעיות שלו לא מתייחסים אליהן?
<אינה מיליס: אין לנו פינות עבודה.
<אינה מיליס: מדברים על פינות עבודה פרטניות של מורים?
<אינה מיליס: מכריחים אותנו לעשות אופק חדש – אין לנו פינות.
<אינה מיליס: בכל הפרויקט הזה אין שיח מורים, זה נכפה עלינו, בעיקר בבתי-הספר השש שנתיים שיש לנו את שני הפרויקטים ואני אשמח שהוועדה תהיה יותר מעורבת בזה כי בעיני זה ביזיון חמור, מה שנעשה בבתי-הספר.
<אינה מיליס: אני בטוחה שמורים אחרים שהם בשש שנתי מרגישים זאת.
עמרם מצנע: יש מישהו שבא מבית-ספר שעוז לתמורה מופעל בו?
עמרם מצנע: אם אפשר לשמוע?
<הלה רומש: בוקר טוב.
<הלה רומש: אני מתיכון בליך ברמת-גן, אני מורה להיסטוריה מחנכת כיתת מב"ר י"ב ורכזת חינוך חברתי.
<הלה רומש: אצלנו עוז לתמורה הוא בשלבים של פעימות.
<הלה רומש: אנחנו כרגע נמצאים בפעימה השלישית.
<הלה רומש: בשנה הבאה אנחנו ניכנס למתכונת מלאה, כך שאצלנו זה היה תהליך הדרגתי.
<הלה רומש: זה אמנם לא מנע את התרעומת של ציבור המורים.
עמרם מצנע: תספרי לנו קצת מה זה, מנקודת מבטך.
<הלה רומש: מנקודת מבטי.
<הלה רומש: מכיוון שזה תהליך הדרגתי, אז זה מחולק לשש שעות פרטניות, שבו אנחנו יושבים ומתגברים את התלמידים כמובן, אל"ף, לפי הצרכים של התלמידים ובי"ת, גם לפי הרצון של התלמידים.
עמרם מצנע: זה עם קבוצה קטנה, שניים-שלושה ילדים?
מסעוד גנאים: לא, אחד רק.
<הלה רומש: עד חמישה תלמידים.
<הלה רומש: כמובן שהלחץ יותר מתחיל מצידם כמובן כשיש בחינות ויש את שעות השהייה, שבהן המורים אמורים לבדוק את המבחנים ולתת מענה לכל שאר הדברים.
עמרם מצנע: יש פינות עבודה בבית-הספר?
<הלה רומש: נמצא כאן אריאל אמיתי, בשבוע האחרון למעשה נפתח הבניין עם פינות העבודה.
<הלה רומש: הכעס והתרעומת היא שלמעשה העבודה לא מסתיימת בשעה ארבע, לפחות אצלנו לא בבית-הספר.
<הלה רומש: אנחנו ממשיכים עדיין עם פעילות גם לאחר מכן וברור שאנחנו נותנים את המענה, אנחנו עובדים עם תלמידים.
עמרם מצנע: בנושא השכר?
<הלה רומש: אני לא רואה הבדל משמעותי, להפך, לפי מה שהבנתי השכר לשעה ירד.
<הלה רומש: אני 21 שנה במערכת, אז ירד.
<הלה רומש: אני לא מרגישה משהו משמעותי.
<הלה רומש: אני גם לא כל-כך דוגמה כי בעלי תפקידים אצלנו מתבקשים לעבוד משמונה עד ארבע בכל מקרה בלי שום קשר לרפורמה.
עמרם מצנע: אבל העובדה שבעצם כל המורים שוהים בבית-הספר בין אם בלימוד ובין אם בפרטני ובין אם בשהייה, לא תורמת לבית-הספר?
עמרם מצנע: הלא בית-ספר תיכון במידה מסוימת הפך להיות תחנת רכבת, מורה בא, יש לו שעה פה, חור שם, רווח פה והוא בא והולך וקשה לאסוף.
מסעוד גנאים: יש בתי-ספר שאומרים ששעות שהייה שעות רכילות.
<הלה רומש: אני רוצה להוסיף עוד משהו.
<הלה רומש: בכל מקרה, נושא התגבורים היה קיים תמיד אצלנו בבית-הספר, אני רואה בזה איזה שהוא שינוי קוסמטי בעקבות העוז לתמורה כי לתגבר תגברנו תמיד וכשמורה בחלון ותלמידים מתקשים הוא תמיד ישב עם תלמידים מתקשים, זאת אומרת אני לא רואה בזה איזה משהו, לפחות מבחינתנו, איזה שהוא משהו מהפכני.
<הלה רומש: יש תרעומת של ציבור המורים שאנחנו צריכים לחתום בשעון.
<הלה רומש: ההתייחסות, יש איזה שהיא פגיעה בנו כפרופסיה שממילא עושה את הדברים וכרגע נמדדת לפי פרמטרים אחרים.
<הלה רומש: תמיד תגברנו תלמידים ומגיעים בפסח כדי לתגבר תלמידים ואצלנו בחופשת הפסח עובדים כאילו זה שבוע עבודה רגיל, אנחנו תיכון ארבע שנתי מ- ט' עד י"ב, אז כל העסק הזה גם יצר קצת מכיוון שאנחנו בפעימות, יצר גם בעיה מערכתית כי אנחנו בית-ספר גדול, בית-ספר של 2,000 תלמידים עם 180 מורים.
<הלה רומש: לסדר מערכת של פרטני בבית-ספר כזה זה קצת בעייתי אז מוציאים תלמידים בקצוות, בדרך-כלל נפגשים עם תלמידים בשבע ורבע בבוקר.
<הלה רומש: אני למשל מתגברת בשבע ורבע בבוקר.
<הלה רומש: לא כל תלמיד מוכן להגיע בשעה כזאת, בטח לא בחורף.
<הלה רומש: מכיוון שתלמידים אצלנו, המערכת היא עמוסה ולוקחים גם מורחבים, הרבה מאוד תלמידים מסיימים ללמוד בחמש אחר-הצהריים, לא מוכנים להישאר בשעות האלה, אז מהבחינה הזאת, זה לא בדיוק.
עמרם מצנע: אבל אצלכם אין את הקונפליקט של אופק חדש ועוז לתמורה כי אתם בעצם כולכם ארגון המורים, אני מניח.
<הלה רומש: אנחנו כולנו ארגון המורים ומכיוון שנכנסנו לזה - - -
עמרם מצנע: כולכם עובדי עירייה.
<הלה רומש: עובדי עיריית רמת-גן, כן.
עמרם מצנע: אין עובדי מדינה?
עמרם מצנע: OK.
<יעקב גרונספלד: אני מלמד בישיבה תוכנית בירוחם, רכז מעורבות חברתית, אני רוצה להתמקד דווקא בתוכנית חברתית שקיימת בארבעת השנים, כיתה ט' עד י"ב ואני בעיקר רוצה להתמקד בתוכנית של כיתה ט'.
<יעקב גרונספלד: יש תוכנית המכונה "מבט חברתי", כלומר בכל חודש, חודש וחצי, המורה בוחר נושא חברתי אחר שאותו הוא מלמד בכיתה, יכול להיות עובדי קבלן, קו העוני, בעלי מוגבלויות, כל מיני, המורה בוחר מה נוגע אליו, כל חודש או חודש וחצי הוא מלמד את היחידה הזאת כאשר הוא מלווה בשיעור עם כתבות, כל מיני סרטונים, כדי להמחיש לתלמיד את הקשיים גם בצורה יותר מוחשית ולא רק בצורה יבשה של פרטים וכדומה.
<יעקב גרונספלד: בסוף אותו חודש או חודש וחצי גם יוצאים לשטח – התנדבות באותו נושא שעליו דובר בכיתה.
<יעקב גרונספלד: אם זה אומר בעלי מוגבלויות, אצלנו יש שבת קו לחיים שבו הבאנו כל מיני בעלי מוגבלויות מעמותה מסוימת אלינו, ועשינו להם פעילויות, ראינו בשטח באמת מה שקורה.
<יעקב גרונספלד: כל מיני תוכניות שכל מורה בוחר לעצמו.
<יעקב גרונספלד: דבר שהשנה הכנסנו ועדיין לא יצא לפועל באופן טוטאלי כי לא מצאנו שיתוף פעולה, גם בפן של ההידברות בין ימין לבין שמאל כלומר שהמורה בעצם מלמד, אצלנו הנטייה הפוליטית בישיבה התיכונית, עוד פעם, בצורה די גורפת לא בצורה טוטאלית, זה מגזר ימני מבחינת השקפת עולם.
<יעקב גרונספלד: אז לפחות אני בכיתה די ניסיתי להציג את תפישת העולם ההפוכה.
עמרם מצנע: לא, בירוחם לחפש שמאלנים זה בזכוכית מגדלת.
עמרם מצנע: צריכים ייבוא.
מסעוד גנאים: שם הם ה-אחר.
<יעקב גרונספלד: בכל אופן, לפחות מה שניסיתי לעשות בכיתה, להציג מה הרציונאל של התפישה השמאלנית, אם זה אומר כלכלית, אם זה אומר פוליטית.
מסעוד גנאים: אני אעיר הערה משום שאני גם הייתי רכז חינוך חברתי.
מסעוד גנאים: פה הבעיה זה הגבול בין איך ללמד לאזרחות או לפוליטיקה כדי שהמודעות שלהם להיות מעורבים לבין העניין של המפלגתיות, הכוונה.
מסעוד גנאים: פה הקו.
מסעוד גנאים: זה האיזון שהמורה צריך לעשות, זה האיזון.
<יעקב גרונספלד: כל המטרה שלי, המטרה שתמיד אמרתי – לראות שיש לנו מטרה משותפת.
<יעקב גרונספלד: אולי אנחנו חולקים בדרך, אבל יש מטרה משותפת – טובתה של מדינת ישראל.
<יעקב גרונספלד: מהי טובתה?
<יעקב גרונספלד: גם בזה יכול להיות שיש מחלוקת.
<יעקב גרונספלד: אבל ברגע שנקודת המוצא שלנו שיש לנו בעצם נקודה, יש לנו מטרה משותפת, מטרה שהיא טובתה של מדינת ישראל, השיח כבר משתנה לחלוטין.
<יעקב גרונספלד: כי לצערי, הייתי הרבה בשטח בנוגע לשמאל וימין ויש הרבה סטיגמות של ימנים על שמאלנים שהם לא ציונים וכו', ויש גם סטיגמות הפוכות של השמאל כלפי הימין.
עיסאווי פריג': אנשי השמאל לא רוצים את טובת המדינה, אני מבין.
<יעקב גרונספלד: בין היתר, כל מיני סטיגמות הדדיות שבאמת כואבות, זה מגיע מתוך מקום של בורות שלא מכירים אחד את השני ואני מאמין שאם אפשר להעצים את התוכנית הזאת שבעצם בתי-הספר עם נטייה ימנית יציגו להם את הצד השמאלני של המפה וכן הפוך, או בתי-ספר שיש את כל המגזרים, להציג את שני הצדדים, שבסוף אותו חודש, חודש וחצי שבו עוסקים בנושא, יוצאים באמת לפעילות משותפת עם בית-ספר מהגישה השנייה.
<יעקב גרונספלד: אז גם מגיעים לשטח, רואים באמת התנדבות משותפת.
<גיורא מדר: אני מורה לאזרחות ותושב"ע ברב תחומי למדעים ואמנויות בחדרה.
<גיורא מדר: אני מבקש מאנשי ועדת החינוך והעומד בראשה להתייחס לשלושה דברים.
<גיורא מדר: נושא המשמעת, יש רפיון אדיר בנושא המשמעת.
<גיורא מדר: תלמידים והורים הם בעלי הסמכויות, מעמדו של המורה נשחק ונרמס.
<גיורא מדר: אם אתם יכולים לגלות יתר מעורבות והעצמת מעמדו של המורה.
<גיורא מדר: שתיים, אם יש לכם אפשרות להתערב בנושא של דרגת הקושי של בחינות הבגרות.
<גיורא מדר: במתמטיקה ורק לפני יומיים בהיסטוריה, הבחינות מבחינתי שיהיו קשות, שיהיו הוגנות.
עמרם מצנע: בהיסטוריה, אני קראתי קצת את העובר ושב בפייסבוק, אז הבחינה היתה כנראה די בסדר אבל זה הפך להיות כנראה, בגלל המתמטיקה שהיתה באמת בעייתית, זה הפך להיות כבר איזה שהוא טרנד כזה.
עמרם מצנע: למה לא? נבכה על הבחינה.
עמרם מצנע: זו התרשמות שלי.
<גיורא מדר: זאת התרשמות מבחוץ.
<גיורא מדר: אני הייתי גם מורה להיסטוריה ואני מחכה לתלמידים תמיד כשהם יוצאים מבחינות הבגרות ואם תלמיד שמוגש ב- 90 או ב- 100 יוצא בעיניים בוכיות, אז יש דברים בגו.
<גיורא מדר: לא יכול להיות שאחרי כל בחינה, יש קיטורים, אחר-כך כתבות ושום דבר לא נעשה.
<גיורא מדר: וזה מדי שנה ושנה.
עמרם מצנע: בבקשה, תמשיך.
<גיורא מדר: למורים שלנו, צוות מורי מתמטיקה למשל, יש ותק מצטבר אולי של 200 שנה וגם הם התקשו בפיתרון בחינות הבגרות.
<גיורא מדר: הדבר השלישי, אל מול ה- 40 מיליארד שקל, אם אפשר לעמוד על הרגליים האחוריות כדי למנוע קיצוץ נוסף בשעות הלימוד.
<גיורא מדר: ודבר אחרון, לגבי הגזענות – גם בבית-ספרי יש קצת יחס לא מתון כלפי ערביי ישראל, האזרחים וגם כלפי הפלסטינים.
מסעוד גנאים: "לא מתון" זאת אומרת שאתה לא רוצה להגיד קיצוני.
מסעוד גנאים: לא, איך הוא בוחר את המושגים, זה טוב.
<גיורא מדר: כן, נכון.
<גיורא מדר: אבל בבית-ספרי שיעור המתגייסים הוא 97%, לצבא.
<גיורא מדר: מרביתם ליחידות קרביות ואותם תלמידים שנושאים בגאון את העוינות כלפי ערביי השטחים וערביי ישראל, מתגייסים ליחידות הקרביות, באים במגע עם הערבים בשטחים ואז באחת עמדתם מתרככת, הם רואים את העוני, את האבטלה, את החולי, את העליבות, ואז גם הם מוצאים ממנת הקרב שלהם אוכל כדי לתת לילד הפלסטיני.
עמרם מצנע: אתה מתרשם שהשירות בצבא ממתן?
<גיורא מדר: השירות בצבא ממתן להרבה כי הרבה בוגרים שלנו, הם באים הרבה לבקר בבית ספרנו, נושאי נשק בימי שישי והם מספרים בדיוק שיש התמתנות בדעות שלהם.
<גיורא מדר: לא של כולם, אבל לא כצעקתה בסופו של דבר.
<גיורא מדר: תודה.
עיסאווי פריג': מסקנה מעניינת, לשם שינוי.
<חיתאם אשקאר: אני מתיכון כאבול.
<חיתאם אשקאר: אני גם מדריכה ארצית לאזרחות, זאת אומרת אני באה מהתחום של האזרחות ששם אנחנו דנים בכל העניינים שמדברים עליהם עכשיו.
<חיתאם אשקאר: אני אתייחס ממש מהתחום שלי, בשני מישורים.
<חיתאם אשקאר: מישור ראשון שאני חושבת שתוכניות הלימודים באיך שהם נמצאים עכשיו, הם באמת לא מחנכים לא לסובלנות ולא לתרבות של זכויות אדם.
<חיתאם אשקאר: אני חושבת דווקא במקומות מסוימים התלמידים מאבדים את עצמם ואת הזהות שלהם וזה ממש קטסטרופאלי, אני אתחיל מאזרחות.
<חיתאם אשקאר: פשוט מאוד אנחנו שם מלמדים באופן כזה שמדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית או מדינה דמוקרטית ויהודית, לא משנה מאיפה מתחילים, אבל בספר עצמו כלומר אנחנו כן מחזקים את העמדה של הדמוקרטיה וכל התיאוריה של הדמוקרטיה והצד השני זה המשטר וכל המוסדות של המשטר.
עמרם מצנע: אתם מלמדים כבר עם הספר החדש?
מסעוד גנאים: זה הספר החדש?
מסעוד גנאים: החלקים החדשים?
<חיתאם אשקאר: זה לא ספר חדש, זה חלקים חדשים.
מסעוד גנאים: זה חדש, חלקים חדשים.
<חיתאם אשקאר: אנחנו חייבים ללמד.
מסעוד גנאים: "להיות אזרחים בישראל".
<חיתאם אשקאר: אנחנו מלמדים ב"להיות אזרחים במדינת ישראל" ואנחנו מלמדים את ארבעת הפרקים החדשים עכשיו, כשהם צריכים להיבחן עליהם ביולי.
<חיתאם אשקאר: אבל מה שקורה שם, אני עוד פעם חוזרת על אותה נקודה – לא התלמיד הערבי ולא התלמיד היהודי מוצא את עצמו שם, כי פשוט מאוד הספר במתכונתו הנוכחית לא מגבש את הזהות של כל אחד מהמגזרים, בוא נגיד.
<חיתאם אשקאר: דבר כזה מכניס למצב של ניכור, קודם כל, מצב שאם המטרה היא להיות אזרח במדינת ישראל, אני חושבת שהוא מביא ממש את הדבר ההפוך לגמרי במתכונת מה שיש עכשיו והכי חשוב שלא בכלל, אבל אין מספיק, עניין הסובלנות וקבלת האחר וכל הערכים של תרבות הזכויות, להפנים אותן כערך ממש מרכזי בחיי התלמיד, כסוכן שינוי בעוד כמה שנים, זה לא נמצא שם.
<חיתאם אשקאר: אז אני טוענת שזה לא רק באזרחות, זה בכל תוכניות הלימודים של כל המקצועות, אני מבינה שביולוגיה או מתמטיקה זה קצת רחוק, אבל אפשר להכניס את זה בסוציולוגיה איך שצריך, באזרחות, בכל מיני מקצועות.
<חיתאם אשקאר: זאת אומרת שאנחנו צריכים לעבוד על תוכנית לימודים, עוד פעם, שהיא באמת תגביר את הערכים האלה ולהפנים אותם איך שצריך.
<חיתאם אשקאר: דווקא יש משהו חיובי באזרחות שהם הלכו לקראת מטלת ביצוע ששם אתה יכול באמת להגביר את הנושאים שאתה חושב שהם כן נחוצים בחברה שלך.
עמרם מצנע: תני דוגמה לדבר כזה שאתם עושים.
<חיתאם אשקאר: אני אביא מהתלמידים שלי.
<חיתאם אשקאר: פשוט מאוד אנחנו שם מאוד עובדים על העניין של האלימות בחברה הערבית במיוחד.
<חיתאם אשקאר: אנחנו יודעים שזה ממש נושא חשוב.
עמרם מצנע: בכאבול, יש כמה אירועים קשים.
<חיתאם אשקאר: לא רק בכאבול, בכל המקומות, בוא נגיד, אבל יש.
<חיתאם אשקאר: זאת אומרת אם אני מסתכלת על התלמיד כסוכן שינוי, אני חושבת שצריך להתחיל משם.
<חיתאם אשקאר: צריך להתחיל מהבעייתיות של החברה עצמה ואני טוענת שגם צריכים לבנות תוכנית מרוכזת ותוכנית ממש בנויה כזו שתדבר לחברה הערבית במיוחד, לא רק לכלל אזרחי ישראל.
<חיתאם אשקאר: פשוט מאוד, אם יש לפעמים באמת בעיות שהן קצת שונות או בואו נגיד שבחברה יש לי את הבעיה של האלימות, אני צריכה באמת לפתור את הבעיה הזו וזה באמצעות תוכנית מסודרת מטעם החברה עצמה.
עמרם מצנע: יש תלמידים שהולכים לשירות אזרחי מבית-הספר?
<חיתאם אשקאר: לא.
עמרם מצנע: בכלל לא?
<חיתאם אשקאר: בכלל לא.
<חיתאם אשקאר: זה סוגיה אחרת לגמרי, נדבר עליה אולי בעוד ישיבה.
<חיתאם אשקאר: אבל בכל-זאת, אפילו אם אין, אפשר לעשות משהו.
<חיתאם אשקאר: אני כמורה רוצה באמת להגביר את העניין ההתנדבותי של התלמיד שלי, ההתנדבות לחברה שלו, זאת אומרת במצב מסוים באמת שיתחיל לפתור מה שיש לנו, לפתור בעיות שיש לנו.
עמרם מצנע: יש תוכניות התנדבות?
מסעוד גנאים: יש מחויבות אישית בבית-הספר?
<חיתאם אשקאר: יש מחויבות אישית.
מסעוד גנאים: אז דרך מחויבות אישית.
<חיתאם אשקאר: כן, הם מצליחים להיכנס לשם, אבל אני אומרת עוד פעם, תוכנית בתוך מקצוע שאני לומדת ואני נבחנת עליו, שם אפשר להפנים עוד יותר.
עמרם מצנע: אני רוצה כאלה שעוד לא דיברו.
<ג'אמיל מסארווה: אני מכפר טירה במשולש, בית-ספר חטיבת ביניים א'.
<ג'אמיל מסארווה: אני מורה לאזרחות.
<ג'אמיל מסארווה: אני רוצה להמשיך את דבריה של חיתאם אשקאר.
<ג'אמיל מסארווה: בבית-ספרי עכשיו אנחנו עובדים על הנושא של יחידת העמקה באזרחות.
<חיתאם אשקאר: יפה, שזה כיתות ט'.
<ג'אמיל מסארווה: כן.
<ג'אמיל מסארווה: זה מודל לפי דעתי שהוא מודל מאוד מצוין, לבטא את הזהות של התלמיד.
<ג'אמיל מסארווה: ישנו מודל שאנחנו עובדים לפיו, זה מודל שפיתח אותו מכון מרחבים, שנקרא אזרחות משותפת.
<ג'אמיל מסארווה: המודל, יש לו שלושה קודקודים – זהות, הגינות ונגישות.
<ג'אמיל מסארווה: קודם מדברים על הזהות, נותנים לילד לדבר, לתת את הזהות שלו, ישנם בוא נגיד את הרב תרבותיות אם החברה התרבותית היא רב תרבותית ישנו ויכוח היום, כן או לא.
עמרם מצנע: אין ויכוח.
<ג'אמיל מסארווה: נניח שכן.
<ג'אמיל מסארווה: אז כשנותנים לתלמיד את היכולת לבטא את זהותו ללא פחד, ללא היסוס ומהקודקוד השני, אם החברה הוגנת כלפי הזהות הזאת, ישנה הגינות, מגלים הגינות כלפי הזהות הזאת, ועם הזהות הזאת, עם ההגינות יכולה לתת לי אפשרות להגיע.
<ג'אמיל מסארווה: ישנה נגישות, אם לזהות חברתית, או זהות פוליטית, טוב, תלמידים זה לא כל-כך לזהות פוליטית, אבל זהות חברתית יותר, איפה מיקומו.