GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניר ברקת: אנחנו מגדירים את הערכים אליהם צריכים לשאוף, את הנושאים הקלסיים, כמו מערכות יחסים בין הורים לבית הספר, מורים לתלמידים ותוצאתיות.
ניר ברקת: הכלים האלה בשקיפות מלאה וניתנים לכל דורש.
ניר ברקת: שתי הרפורמות האלה ביחד יצרו שיח פדגוגי ברמה מאוד גבוהה.
ניר ברקת: בעבר היו מגיעים מנהלי בתי ספר ומבקשים להכתיב להם ולסדר להם מכסות של תלמידים – השיח הזה נגמר, אין דבר כזה יותר.
ניר ברקת: היום השיח הוא מה אני צריך להכניס לבית ספרי על מנת שיהיה לו ביקוש: "עת הדעת", טכנולוגיה כזאת או אחרת, התמחות, מופת, סניפים של בית הספר הניסויי ודברים אחרים.
ניר ברקת: היום השיח במערכת החינוך הוא דרישה גדולה מאוד להשתלמויות בית ספריות, יש דרישה מאוד-מאוד גדולה ללמוד מה מצליח ומה לא.
ניר ברקת: בעצם יצרנו שפה שמעודדת שיח פדגוגי ברמה מאוד-מאוד גבוהה.
ניר ברקת: אני מאמין שצריך לתת למנהלים לנהל.
ניר ברקת: המנהלים מציגים את התכניות הבית ספריות מבעוד מועד על מנת לקבל תקציבי עירייה.
ניר ברקת: הם צריכים להראות לנו איזושהי קורלציה בין המצב הבית ספרי – אני מדבר על בתי הספר העל-יסודיים – מבחינת "עץ הערכים", לאן הם רוצים להשתפר ולהגיע.
ניר ברקת: הם צריכים להראות שתכניות בית הספר מקדמות את בית הספר על בסיס הסכמה משותפת לאותם מטרות ויעדים, והמם מקבלים משובים.
ניר ברקת: בסופו של דבר, אנחנו נותנים למנהלים לנהל.
ניר ברקת: אנחנו פה בקריית יובל.
ניר ברקת: זו שכונה שעד לא מזמן הייתה לה נסיגה גדולה מאוד בציבור הציוני, כולל מלחמות לא מבוטלות עם חשש שעדיין קיים לצביון השכונה.
ניר ברקת: מסתבר שבתי ספר זה אחד האמצעים - -
עמרם מצנע: צביון לכיוון חרדי?
ניר ברקת: כן, כיוון חרדי.
ניר ברקת: - - מסתבר שאחד הכלים החשובים ביותר להתמודדות עם הצביון השכונתי הוא, בין השאר, בתי הספר.
ניר ברקת: מתחילת הקדנציה שלי ביטלתי הקצאת בתי ספר חרדיים שנעשתה בוורבורג ובמקום זה אנחנו בונים להם בשכונת בית וגן יותר ויותר מבני חינוך, בתי ספר.
ניר ברקת: לגופו של עניין, חיזוק בתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים בשכונה זה אחד התהליכים שעובד נפלא, עובד מאוד-מאוד יפה, כמו הניסויי וכמו בית הספר הזה ואחרים שאנחנו מאוד מעוניינים לחזק אותם ולתת מענה ופתרון טוב לצעירים שבחבורה, לזוגות הצעירים, על מנת שיראו את העתיד של השכונה, ולשמחתי הרבה זה מצליח יפה.
ניר ברקת: אני רוצה לעצור פה ולמען האמת - - -
עמרם מצנע: אני רוצה לדבר עם ההורים, אבל אולי ניתן לילדים קודם.
עמרם מצנע: יש פה יושב-ראש מועצת תלמידים?
<איה מאיר: - - - ענבל, את רוצה לספר?
עמרם מצנע: מה הבטחתם כשנבחרתם?
עמרם מצנע: - - - רק הפסקות.
<איה מאיר: יובל, אתה תלמיד כיתה ג', אתה הצעיר ביותר, ספר.
<יובל: כתבנו מצע על מה שאנחנו רוצים לשפר בבית הספר, מה אנחנו רוצים להוסיף ומה הכיתה רוצה ואז הייתה הצבעה והכיתה בחרה אותי.
עמרם מצנע: מה המצע שלך?
<יובל: אני כבר לא זוכר.
עמרם מצנע: תנסה להיזכר, אתה או מישהו מכם, במשהו שהבטחתם במסע הבחירות.
<יובל: אני אנסה להיזכר ואגיד לך - - -
<עידו: הבטחנו לעשות הפסקות פעילות ולעזור לכיתות של בית הספר, לפעמים צריכים עזרה, ודברים מהסוג הזה.
עמרם מצנע: ההבטחה קוימה?
עמרם מצנע: קיימתם אותה?
<עידו: את הרוב כן.
עמרם מצנע: את הרוב קיימתם, טוב.
<יובל: אנחנו גם מייצגים את הכיתה שלנו ויש המון דברים שהכיתה רוצה אבל לא תמיד אפשר לעשות.
עמרם מצנע: תן לי דוגמה למשהו שהכיתה רוצה ולא הצלחת עד עכשיו לשכנע את מי שצריך.
<יובל: יש המון דברים, למשל שיעשו יותר הפסקות.
עמרם מצנע: טוב.
עמרם מצנע: אבל משהו שאתם חושבים שאפשר, רק לא מקשיבים לכם.
<יובל: למשל, יש טכסים שעושים בחוץ – עכשיו אני נזכר – כדאי לשים שם שמשיה כי לפעמים זה מאוד חם.
<איה מאיר: גם בעניין התלבושת האחידה פניתם אלי.
<יובל: גם את זה.
<איה מאיר: ירדן, אולי את, או שירלי – אתן מתביישות, אבל אם אתן רוצות לדבר - - -
<איה מאיר: הילדים פנו אלי, מועצת התלמידים קיימה ישיבה בעניין ופנו אלי בבקשה שיום אחד בשבוע להגיע בלבוש חופשי.
<איה מאיר: גם אנחנו קיימנו בעניין דיון, גם במליאת המורים וגם בוועדת ההיגוי עם ההורים בערב.
<קריאה: ההורים התנגדו.
<איה מאיר: ההורים התנגדו, זה נכון.
<איה מאיר: אני חייבת לספר שגם המורים לא אהבו את הרעיון.
עמרם מצנע: אבל הילדים כולם אהבו.
עמרם מצנע: מה החלטתם?
<איה מאיר: החלטנו שבשלב הזה זה לא יעבור.
<איה מאיר: הסברנו לילדים מדוע, הבאנו בפניהם את הנימוקים לאחר שהבאתי אותם בפני ועדת ההיגוי ובפני צוות המורים אבל דיברנו על כך שזה נושא, למשל, שיכול להיות נדון שוב - - -
עמרם מצנע: ילדים, אל תוותרו – יש הרבה בתי ספר בארץ שזה קיים ביום שישי.
<איה מאיר: נעמה, בבקשה, תציגי את עצמך.
<נעמה: יש אצלנו ילדים שרצו שאפשר יהיה להביא בשר אבל בגלל שזה בית ספר שיש בו מי ששומר הפרדה בין בשר לחלב אז לא הסכימו - - -
עמרם מצנע: את מתכוונת לסנדוויץ'?
<נעמה: כן.
עמרם מצנע: כן, שמעון.
שמעון אוחיון: זה מעניין המפגש הזה, זה מרתק, - - - אולי באמת של תל"י ולא צריך לחכות עד לצבא כדי להפריד בין מסטינג למסטינג בקטע הזה.
שמעון אוחיון: אבל המפגש הזה הוא באמת תרומה חשובה אבל קודם כל, תודה רבה - - -
עמרם מצנע: למי שלא מכיר, שמעון אוחיון הוא איש חינוך.
<איה מאיר: השאלות היו על המסטינג – רק הזקנים בינינו יודעים מה זה בכלל.
שמעון אוחיון: הסוגיה של בשר וחלב לא צריכה להידון או לפגוש אנשים רק בצבא.
שמעון אוחיון: זה טוב שאנשים מתוודעים גם לקשיים ולבעיות ומנסים לחיות ביחד במידת האפשר.
שמעון אוחיון: קודם כל, תודה רבה על המפגש שהיה מרשים ועל הפתיחות הזאת.
שמעון אוחיון: אני אפתח בשאלה – ואני מצטרף לגברת עליזה כי גם שנינו מורים בעבר – שאלתי את עצמי מה חלקו של הלפטופ בלמידה, מה אחוז השימוש בו?
שמעון אוחיון: כי אנחנו השתתפנו בשיעור שהוא בעצם שפה, הבעה.
שמעון אוחיון: איך קוראים לך?
שמעון אוחיון: יובל, ההבעה שלו כל כך מרשימה בקטע הזה, בעניין הזה, אולי תסביר לנו כיצד כי בסך הכול כשנכנסנו לכיתה להתרשמות, ראינו תלמידים שיושבים ועוסקים בשיעור הבעה כל הזמן מול הלפטופ והיה חסר לנו קצת הרב-שיח בינם לבין עצמם ולהגיע גם לרמת הבעה, לשמוע ולתרגל הבעה בעניין הזה.
שמעון אוחיון: זה דבר אחד.
שמעון אוחיון: דבר שני, הייתי רוצה לשמוע את ההורים.
שמעון אוחיון: התחלתי לשמוע במפגש שמתוך בחירה הם באו לבית ספר שהוא אמנם ממלכתי אבל נותן איזשהו דגש על לימודי יהדות ושאלתי אם זה לא יותר להם איזשהו קונפליקט בבית כי בכל אופן, כאן מתרגלים משהו שלא תמיד רואים בבית.
שמעון אוחיון: אבקש שההורים ירחיבו על הדבר הזה שמאוד-מאוד מעניין כדי ללמוד קצת על תרומתה של התכנית של תל"י.
עמרם מצנע: מישהו מההורים רוצה לדבר?
<מיכל בן שטרית: יש לי שלושה ילדים מתוך ארבעה במערכת פה.
<מיכל בן שטרית: בכיתה ו' ו-ג' ובגן חובה.
<מיכל בן שטרית: כפי שאמרתי לך, אני אגיד לוועדה: אנחנו משפחה שמגדירה את עצמה כמשפחה חילונית לחלוטין מכל הזויות האפשריות ובעלי ואני בחרנו בחירה מאוד-מאוד מושכלת ומודעת ומבינה את התכנים, לשלוח את הילדים שלנו דווקא לבית הספר הזה.
<מיכל בן שטרית: הסיבה שהובילה אותנו לשלוח לבית הספר הזה היא דווקא הערך המוסף היהודי שניתן בבית הספר הזה בצורה מאוד-מאוד ליברלית ופתוחה.
<מיכל בן שטרית: לא הייתי בשום אופן שולחת את הילדים שלי לבית ספר ממלכתי-דתי, זה לא החינוך שהייתי רוצה להעניק להם.
<מיכל בן שטרית: האפשרות האחרת, אם לא הייתה האפשרות הזו, הייתה לשלוח אותם לממלכתי רגיל ובעצם לנתק אותם מהזהות היהודית שלהם ולגדל אותם כיהודים פשוט על בסיס זה שהם חיים במדינת ישראל והם חוגגים את החגים כי אז יש חופש.
<מיכל בן שטרית: לא רציתי את זה, מאוד לא רציתי את זה.
<מיכל בן שטרית: הגעתי לפה וזה מאוד-מאוד חשוב לי.
<מיכל בן שטרית: זה לא מעורר שום קונפליקט אלא מביא האדרה והעצמה לכל משק הבית.
<מיכל בן שטרית: זה לא בא בשום קונפליקט עם החיים החילוניים שאנחנו מנהלים אבל זה כן מביא את הדיון של הזהות היהודית-ישראלית לשולחן.
<מיכל בן שטרית: הילדים שלי גדלים, לטעמי, עם בסיס הרבה יותר רחב מזה שאני ובעלי גדלנו עליו בתחום הזה.
ניר ברקת: אני רוצה לספר לך שבירושלים יש 7 בתי ספר תל"י, כל כמה שנים נוסף אחד.
ניר ברקת: חוץ מזה יש לנו את בית ספר "קשת" ואת "זהות" ואת "דרור" שחלקם בא למפגש הזה מהצד הממלכתי וחלקם מהממלכתי-דתי.
ניר ברקת: האיתור והחיפוש אחר הרחבת בסיס הזהות היהודית לצד הזהות הישראלית בירושלים נמצא בירושלים במגמת עלייה ואתה תופתע כמה אנשים רוצים את זה כשזה רך ולא מאיים.
ניר ברקת: ברגע שזה מאיים – דוחים את זה.
ניר ברקת: תקנו אותי אם אני טועה.
<איה מאיר: אתה צודק לחלוטין.
<איה מאיר: הסיפורים מאחורי המשפחות מרתקים.
<איה מאיר: משפחות שמספרות שהן חילוניות אבל יש להן איזשהו עבר דתי או סבא שהיה רב וכדומה והן מחפשות איזושהי מסגרת שתיתן מענה ביניים שהילד יבוא הביתה ויכיר את ארון הספרים היהודי ולוח השנה העברי.
ניר ברקת: אני אומר לך שגם החילוני זה לא החילוני שאתה מכיר ממקומות אחרים.
ניר ברקת: גם לבתי הספר החילוניים יש הרחבות באופן טבעי של התחום.
ניר ברקת: אני חושב שהירושלמים, גם החילוניים, ברמה העקרונית, יש להם הרבה יותר כבוד לנושא הדתי מאשר בממוצע הארצי.
ניר ברקת: זה לידי ביטוי ביותר יותר תכנים כאלה שנכנסים לבתי הספר בירושלים, שאני לא מכיר ממקומות אחרים.
יוני שטבון: לי יש שאלה להורים, ברשותך, ולמנהלת ולמורים: מה קורה אחרי הצהריים?
יוני שטבון: אני שואל את המנהלת, האם יש קשר בין תרבות אחרי הצהריים – יושב-ראש הוועדה הוביל לא מעט את סוגי החינוך הבלתי פורמלי, אנחנו קוראם לזה – וההורים, האם אתם מרגישים צורך שתרבות אחר הצהריים תקבל סיוע מתוך הקטע המוסדי או שאתם אומרים הפוך: בואו ננתק כי אחרי הצהריים זה אנחנו?
<איה מאיר: אין ניתוק בכלל, להפך.
<איה מאיר: אני ממשיכה את המגמה שראש העיר דיבר עליה: פתחנו, זו השנה השנייה, תנועת נוער של התנועה ליהדות מתקדמת, תנועת נוער שממשיכה את רוח בית הספר.
<איה מאיר: התנועה גדלה: בשנה שעברה היו 20 חניכים והשנה יש 40, התנועה הכפילה את עצמה.
<איה מאיר: וזה בנוסף לעוד ילדים שהולכים לתנועות נוער כגון הצופים ועוד.
<איה מאיר: בנוסף גם שנה שנייה יש לנו פה חבורה מתפללת שפתחנו את שעריה לכל תושב ירושלמי.
<איה מאיר: יש לנו הרבה תושבים מהשכונה שמגיעים למרות שהילדים שלהם לא לומדים פה ואין להם קשר לבית הספר.
<איה מאיר: זה נקרא חבורת קריית היובל, ומגיעים לכאן אנשים אחת לשבועיים, גם קבוצות של כ-40 אנשים לתפילות משותפות, לעבודה בגינת בית הספר וסביב לוח השנה העברי.
<איה מאיר: זאת אומרת, גם העבודה במפגש היא בזיקה לרוח בית הספר ואנחנו כל הזמן עודים בדואליות הזו, אנחנו לא סוגרים את בית הספר ב-14:30 ובזה סיימנו את העבודה.
<איה מאיר: יש כאן מורות בבית הספר שהן גם אימהות לילדים פה אז הן גן יכולות לספר לכם.
<קרן מכלוף: אני לא אימא לילד בית הספר אל יש לי סיפור אישי שמלווה אותי לאורך השנים שאני נמצאת כאן כי בשנות ה-90' כשעליתי לארץ, שאלו אותי לאיזה בית ספר אני רוצה ללכת – הגעתי ממקום שאסור היה ללמוד בו יהדות וכל הזמן הסתרנו את יהדותנו – ואמרתי שאני רוצה ללמוד יהדות, לכן שלחו אותי לבית ספר חרדי ושם גיליתי מהר מאוד שאני די שונה:
<קרן מכלוף: אני לא יכולה להזמין חברות הביתה, אני לאיכולה להביא את ההורים שלי לבית הספר בגלל החזות שלהם, בלי כיסוי ראש.
<קרן מכלוף: הרגשתי די שונה.
<קרן מכלוף: כשהגעתי כמורה ללמד בבית הספר מצאתי את היהדות שאז חיפשתי.
<קרן מכלוף: רציתי קודם ללמוד ואחר לעשות את הבחירה של מה שאני רוצה לקיים ובאיזו מידה.
<קרן מכלוף: זה היה מאוד חסר אז כשהגעתי ולא הייתה רשת תל"י ולא יכולתי קודם ללמוד ואז להחליט באיזו מידה ועד כמה אני רוצה לקיים.
<קרן מכלוף: זה הסיפור האישי שלי.
עמרם מצנע: לפני שייגמר לנו הזמן אני רוצה לשמוע מההורים וגם מהמורים, מה אתם רוצים לשאול אותנו בהזדמנות הזאת, לא כל יום באים אליכם חברי כנסת, לשאול, להגיד מה מטריד אתכם.
<עזרא קוקיא: אנחנו מאוד שמחים שהפורום הזה נמצא פה היום.
<עזרא קוקיא: אני פעיל בבית הספר שנים רבות, יש לי כאן שני ילדים כרגע והייתה אחת שסיימה.
<עזרא קוקיא: כפי ששמעתם, אנחנו באנו לבית הספר בגלל הנושא של היהדות, בגלל הרצון לתת את הערכים הללו של היהדות לילדים ובגלל הייחודיות של בית הספר.
<עזרא קוקיא: מתן ערך נוסף בבתי ספר בירושלים, בייחודיות של בתי הספר בירושלים, ראש העיר והעירייה מאוד עודדו את זה וזה הביא תוצאות: בירושלים במיוחד יש תופעה של בתי ספר ייחודיים – אנחנו בנושא של יהדות, יש אנתרופוסופי, יש קשת לדתיים וחילוניים – יש מגוון רחב.
<עזרא קוקיא: אני יודע שהתופעה הזאת היא גם ארצית ולכן אני מאוד מברך על הפורום שנמצא פה היום.
<עזרא קוקיא: אני חייב לשים על השולחן את מה שקרה כאן כרגע – ההורים באו לבית הספר ואמרו: אנחנו רוצים את הדבר הזה, אנחנו שמחים על זה.
<עזרא קוקיא: אלא מה?
<עזרא קוקיא: אין תקציבים לכל, מה לעשות, וההורים בצורה וולונטרית מוכנים לתמוך כי הם רוצים שישה פה נושא של יהדות – אני מדבר עלינו – ואנחנו מוכנים לשם מכיסנו עבור זה.
<עזרא קוקיא: אנחנו יודעים שאין לתקציב לכל אבל אנחנו רוצים לעשות את זה.
<עזרא קוקיא: זה שנים רבות עבד בצורה הזאת וההורים שילמו.
<עזרא קוקיא: אני גם אומר באופן מפורש ושם על השולחן: אין קורלציה, אין קשר בין תשלום לכניסה לבית הספר – אם אדם לא יכול לשלם, אין מצב שהוא לא ייכנס לבית הספר, זה לא עובד כך.
<עזרא קוקיא: הוא צריך להתחייב ולדעת שלבן שלו יש תפילת בוקר – תפילת הבוקר מעורבת, של הבנים והבנות – הוא צריך לדעת שיש שיעורי תגבור ביהדות, הוא צריך לדעת שיש פרשת שבוע, הוא צריך לדעת שישנם הרבה מאוד תכנים בבית הספר שהם גם מעבר לשעות של בית הספר כמו בית כנסת ודברים מעבר לזה – על זה הוא צריך להתחייב.
<עזרא קוקיא: מה שקרה זה שבמך שנים רבות כל הגורמים עודדו את זה וזה צמח ונעשה לדבר מאוד יפה.
<עזרא קוקיא: אלא מה, מבקר המדינה הוציא דוח שאמר שזה נחמד, יפה, מגדיל את ההרשמה, אין אווירה שלילית – הכול יפה, אבל לפי החוק אסור לשלם ומשרד החינוך צריך לטפל בנושא הזה עכשיו.
<עזרא קוקיא: משרד החינוך – אני שמח שמר שמעוני נמצא פה אתנו – היה מחויב לעניין הזה ואמר שייקבע איזשהו מתווה שיפחית את זה במהלך ארבע שנים - - -
עמרם מצנע: אני רוצה להבין, מה זה "שילמתם"?
עמרם מצנע: את השעות הנוספות?
<עזרא קוקיא: אני אסביר - - -
ניר ברקת: קוקיא, תרשה לי לעזור לך כי אני מכיר את הסוגיה.
ניר ברקת: יש לנו דיון מאוד עקרוני וערכי על גובה תשלומי ההורים בבתי ספר.
עמרם מצנע: המדינה קובעת את זה.
ניר ברקת: לכאורה המדינה קובעת, נכון.
ניר ברקת: האתגר היום הוא כזה: המדינה נותנת משאבים אחידים לפי תלמיד ללא קשר לעיר שבה הילד גודל – עיר חזקה, עיר חלשה – הבסיס הוא אחיד ואנחנו רוצים לשנות אותו לדיפרנציאלי ומיד אני אסביר מדוע.
ניר ברקת: על זה יש את התשלום של הרשות המקומית.
ניר ברקת: יש פערים עצומים בתשלום של עיריית תל אביב, עיריית חיפה או עיריית ירושלים או טירה – אין לנו משאבים, המשאבים שלנו הרבה יותר מדולדלים.
ניר ברקת: מאוד קשה לנו לתמוך בתכניות ייחודיות בית ספריות כי מבחינת הרשות המקומית אין מגבלה על כמה כסף לשים בבית הספר.
ניר ברקת: אז יש לך עכשיו את השכבה של מה שמה הרשות המקומית: בתל אביב זה פקטור 2 – פי 3 יותר מאשר בירושלים כי יש להם מטבע.
ניר ברקת: זאת אומרת, במצב הסוציו-אקונומי הנמוך הרשויות לא יודעות להוסיף כסף – אנחנו פקטור 4 לכן אנחנו חייבים לשים קצת כסף.
ניר ברקת: פקטור 6 עד 10 - - -
ניר ברקת: פקטור 6 עד 9 ו-10 שמים הרבה יותר משאבים, חוץ מזה שההורים שם גם הם יודעים לשים יותר משאבים.
ניר ברקת: נוצר מצב בו דווקא בית הספר הייחודיים - - - ההורים בירושלים שמים יותר, במירכאות כפולות, מהורים במקומות אחרים כי אתה רוצה חינוך איכותי והעירייה לא יודעת לתת והמדינה נותנת באופן אחיד.
ניר ברקת: אז בשביל להגיע לאיכות חינוכית סבירה הם שמים יותר משאבים מאשר המדינה מאפשרת.
ניר ברקת: אם המדינה תקצץ את זה – זה אומר שאנחנו לא תחרותיים והורסים את בתי הספר הייחודיים בירושלים.
ניר ברקת: הפתרון לכך הוא כמובן תקצוב דיפרנציאלי, ראייה מערכתית.
ניר ברקת: בשלב זה לקפד את ראשם של - - - בבתי הספר הייחודיים הוא אסון לירושלים – לא פחות ולא יותר, אסון לעיר.
ניר ברקת: הלוואי ויכולתי לתת יותר משאבים מהעירייה, אבל יש לנו את חוק נהרי - -
<קריאה: מתבטל החוק הזה.
ניר ברקת: - - עם השלכות רוחב מפה ועד להודעה חדשה.
ניר ברקת: הלוואי ויכולתי להוסיף יותר – אנחנו מוסיפים אבל הרוב בא מתרומות - - -
עמרם מצנע: העניין של מעורבות העיריות והתוספות זה נושא בפני עצמו.
ניר ברקת: אם אני אשים את הכסף במקום משרד החינוך – לזה הם מוכנים.
עמרם מצנע: אני מכיר את זה, הייתי ראש עיריית חיפה וירוחם – שתי קצוות.
עמרם מצנע: אבל אנחנו עדיין חוזרים כי בכל מצב, גם כשהעירייה תשים הרבה כסף, תעלה השאלה אם הורים בבית ספר מסוים רוצים לשלם יותר מאשר המגבלות, האם ניתן לעשות את זה?
ניר ברקת: אם המשאבים הם מספיק גדולים כדי שהם לא יוציאו עוד כסף מהכיס - - -
עמרם מצנע: לא צריכים - - -
ניר ברקת: אני מדבר כרגע - - - אם יידעו החברים שסך המשאבים שנכנסים לבית ספר ייחודי וחשוב בירושלים לא נופל או שווה לבית ספר ייחודי בתל אביב, אני מניח שהדרישה שלנו לא להגדיל את התשלום תתקבל על-ידי - - -
עמרם מצנע: אני מנסה לגעת בנושא שאני חושב שעולה – לא צריך לשכנע אותי שהמדינה צריכה לתת יותר כסף, לא משנה מאיזו סיבה, לנושא החינוך.
עמרם מצנע: אני גם בעד תקצוב דיפרנציאלי – שהילד בירוחם יקבל יותר מהילד בכרמל - - -
שמעון אוחיון: אתה עוד גר בחיפה?
עמרם מצנע: אני גר ואומר את זה ואמרתי את זה גם בפורום שהיה לא מזמן ואני שמח שניר ברקת התגייס לעניין הזה, כי השלטון המקומי שוכח שיש לו כובע ממלכתי הולך אחרי 15 הרשויות הגדולות, אבל אני שם את זה רגע בצד כי לדעתי במהלך השנים הקרובות יהיה מצב שבית ספר והורים רוצים להוסיף.
עמרם מצנע: היום זה אסור.
עמרם מצנע: כשאתה אומר שנתתם כסף עד לא מזמן, למה הלך הכסף?
<עזרא קוקיא: אני אגיד לך אבל אני מבקש את אותם תנאים של בית ספר ממלכתי-דתי.
<עזרא קוקיא: לממלכתי-דתי מותר לגבות 5,000 שקל בשנה.
שמעון אוחיון: מר קוקיא, אני רוצה להבין גם את הנוהל – הכסף הלך לקופת בית הספר, מי ניהל אותו?
שמעון אוחיון: מי העסיק את המורים?
שמעון אוחיון: גם זה חשוב - - -
עמרם מצנע: מה עשיתם עם הכסף?
ניר ברקת: זה רק לתכנים.
עמרם מצנע: מה זה "תכנים"?
עמרם מצנע: שילמתם למורה?
<עזרא קוקיא: יש לנו מצב של תגבור של יהדות, ממש צוות שלם - - -
עמרם מצנע: שההורים שלמו להם כסף?
עמרם מצנע: מי שילם את השכר?
עמרם מצנע: מי העסיק אותם?
<חיים רובינשטיין: ירושלים הייתה העיר הראשונה שאימצה ניהול עצמי לפני 15 שנה.
<חיים רובינשטיין: יש לנו עמותה עירונית בשם רנה קסין שהוקמה בזמנו, היא בעצם המעביד הפורמלי של המורים.
<חיים רובינשטיין: בית הספר מעביר כסף לעמותת רנה קסין והעמותה משלמת - - -
<עזרא קוקיא: מהתקציב של בית הספר, שההורים שלמו לבית הספר.
<חיים רובינשטיין: כן, כן, נכון.
עמרם מצנע: עכשיו הבנתי.
<עזרא קוקיא: - - - יש דבר שנקרא ייחודי.
<עזרא קוקיא: ובמדינה, כמו שיש ממלכתי-דתי, וההשוואה היא לא מופרכת - - -
עמרם מצנע: וזה אסור על-ידי משרד החינוך?
<מאיר שמעוני: סוגיית תשלמי ההורים, כמו שהעלה ידידי, היא סוגיה מאוד מורכבת וכל עוד המדינה, קרי ועדת חינוך, לא אשררה את נושא תשלומי ההורים בהגדלה ובהכרה בבתי ספר ייחודיים, הנושא הזה כרגע בהמתנה.
עמרם מצנע: אבל הרעיון הזה שיש עמותת רנה קסין - - -
<מאיר שמעוני: הרעיון של רנה קסין כצינור הוא איזשהו פתרון לאכוף את גובה התשלום.
עמרם מצנע: אבל האיסור הוא בעצם על ההורים לשלם לבית הספר.
<מאיר שמעוני: אסור לגבות מעל סכום מסוים.
<מאיר שמעוני: יחד עם זאת אני חייב לציין שלאור הקושי בייחודיות שקיימת כאן, השר הקודם, גדעון סהר, הקים ועדה להכרה בבתי ספר ייחודיים, כי בתי ספר ייחודיים, כמו שאתה יודע, יש לא רק בירושלים אלא בכל הארץ.
<מאיר שמעוני: הנקודה שהם רצו להשוות את עצמם אליה זה החינוך הממלכתי-דתי שבו כל בית ספר שהוא תורני רשאי לגבות עד 5,000 שקל - - -
עמרם מצנע: ביסודי?
<מאיר שמעוני: כן, גם ביסודי.
שמעון אוחיון: גם ביסודי?
<מאיר שמעוני: גם ביסודי.
<מאיר שמעוני: תאמינו לי, עשיתי דוקטורט על תשלומי הורים, חוץ מהדברים האחרים.
<מאיר שמעוני: באו מנציגות ההורים של ירושלים וביקשו התאמה לו החינוך הממלכתי-דתי, לא רוצים יותר - - -
עמרם מצנע: בקשו את הרשות לגבות.
עמרם מצנע: יש בזה סכנה להורים - - -
<מאיר שמעוני: אחריות – לא סכנה.
עמרם מצנע: אתה הופך את בית הספר לבית ספר שיש בו אגרת הורים גבוהה מאוד.
<מאיר שמעוני: זאת מהות העניין וזה נמצא עכשיו בבג"ץ.
<מאיר שמעוני: הדיון התנהל בחודשים האחרונים והוא ימשיך להתנהל.
<מאיר שמעוני: המטרה שלהם היא להשוות לחינוך הממלכתי-דתי.
<מאיר שמעוני: בינתיים התפרסם דוח מבקר המדינה לפני כשנה וחצי-שנתיים ואנחנו חויבנו לעשות פעולות.
<מאיר שמעוני: עשינו פעולות מרככות מאוד ואני הצעתי בזמנו לד"ר שושני ולדלית המנכ"לית הנוכחית לעשות את מה שאנחנו קוראים היום "מתווה המנכ"לית" ל-4 שנים וזה אושר על-ידי בג"ץ.
<מאיר שמעוני: רק לא להרוג, במירכאות, את הכול במכה אחת אלא לעשות משהו מאוד מרוכך ובדיאלוג עם כל מנהל בית ספר.
<מאיר שמעוני: במקביל הוקמה ועדה על-ידי השר לכל נושא בתי הספר הייחודיים.
<מאיר שמעוני: לכשיאמץ השר החדש – בינתיים התחלף השלטון – את ההמלצות של הוועדה, ייתכן ותהיה נסיגה או התאמה למתווה של המנכ"לית.
ניר ברקת: אני רוצה רק לבקש בקשה בנושא הזה: אני מתנגד נחרצות לשינוי המגבלה.
ניר ברקת: למה בירושלים אנחנו צועקים וקופצים ראשונים?
ניר ברקת: כי תקציבי המדינה והעירייה בירושלים משמעותית יותר נמוכים ואני מדבר על החוליה החזקה בעיר, דווקא ההורים החזקים שרוצים חלופה חינוכית טובה ואיכותית, החוליה החזקה – דווקא היא החוליה החלשה שעוזבת אותנו ואותה אנחנו צריכים לשמר.
ניר ברקת: להם התהליך הזה הוא קריטי ואם אנחנו נגביל אותם, מחר בבוקר כולם עוזבים את העיר ירושלים.
ניר ברקת: לכן הרגישות בעיר ירושלים זה לא משהו חינוכי נטו – זה מערכתי.
ניר ברקת: עד שלא נאפשר להם את ייחודיות הזו ונדחף עוד אנשים לייחודיות – נוודא רק שבסיס הקבלה חלילה לא מפלה, לא מייצר אפליה, על זה אני אתעקש, גם אין בעיה עם הערכיות של הירושלמים, הם לא כאלה אגואיסטים, להפך – מבחינת ירושלים זה מערכתי הרבה מעבר לחינוך.
ניר ברקת: לכן אני מתעקש שלא תהיה הקטנה.
ניר ברקת: אני מוכן להוסיף כסף תוספתי, עירוני, באמצעות הדיפרנציאלי ואז במקביל להגיד להם: בואו, נחו נוסיף עירוני ואתם תורידו את שלכם.
ניר ברקת: וזאת כדי להכניס אותם - - -
שמעון אוחיון: ניר, אתה אומר שבעצם באמצעות הדיפרנציאלי אתה תפתור גם את הבעיות - - -
ניר ברקת: אנחנו נתקדם - - -
שמעון אוחיון: מה שעמרם מנסה להוביל בעניין הזה, לנסות שהתקצוב יהיה דיפרנציאלי בכל הארץ - -
ניר ברקת: כן, בוודאי.
ניר ברקת: זה יעזור לנו.
שמעון אוחיון: כלומר, הרשות המוניציפלית תיתן את השירותים הנדרשים וכמובן יבדקו בהתאם לצרכים והמשלה תשלים את החלק שלה.
שמעון אוחיון: מקרה שלך אתה לא תצטרך לעמוד מול ההורים אלא אתה תכניס אותם בתוך התקצוב הדיפרנציאלי.
ניר ברקת: ככל הניתן.
ניר ברקת: המגמה צריכה להיות שיתוף פעולה מקומי-ארצי ומקומי-הורים צריך גם וגם.
ניר ברקת: מצד שני, לבנות את המודל בירושלים במינונים הנכונים זה קריטי.
ניר ברקת: במידה מסוימת אנחנו הסמן הימני כי מה שעובר אותנו כאן – בכל המקומות האחרים בארץ, ברשויות היותר חזקות, יישרו עם זה קו.
ניר ברקת: אני אומר למי שצריך להקשיב – אם זה מצליח או לא מצליח זה דווקא בירושלים ואז פתרת את ירושלים, כמו כל דבר: מציון תצא תורה.
ניר ברקת: מיד אתה תראה שכל הרשויות היותר חזקות לא יתלוננו כי לנו המגבלה היא הכי קריטית, התקרה.
ניר ברקת: היום אני אומר כי אם תגביל, תעשה תקרה נמוכה מידי – זה ייפגע בעיר ירושלים, זה לא ייפגע בהורים.
ניר ברקת: בוא נוודא שהתקרה סבירה, אני בעד להוריד אותה לאט-לאט עם גידול של המשאבים של המדינה והעירייה ולאט-לאט ננהל את התהליך הזה בחוכמה.
ניר ברקת: להערכתי, הכיוון הזה ייתן לנו מענה.
ניר ברקת: היום זה בנתיב הקריטי, יש פה לחץ איום ונורא בעיר ירושלים דווקא של האוכלוסייה החזקה שנושאת על גבה את העיר.
משה טור פז: אנחנו חייבים לסיים כאן ולהמשיך הלאה.
משה טור פז: מנהלת בית הספר, מילת סיום שלך.
<איה מאיר: אני רק רוצה לומר קודם כל תודה שבאתם, תודה על השיחה המאוד מעניינת.
<איה מאיר: הכנו לכם שי קטן ברוח הביקור של הנשיא אובמה בישראל.
<איה מאיר: השי מונח פה, תלמידנו היקרים – תחלקו אותם.
<איה מאיר: זה מיועד לשולחן העבודה שלכם במשרדים.
<איה מאיר: אנחנו מקווים שמציון תצא תורה ובמה שלמדתם כאן ייעשה בזה שימוש.
<איה מאיר: תודה רבה.
משה טור פז: קודם כל תודה רבה לתלמוד תורה ולמנהלים היקרים.
משה טור פז: לי זה הביקור השני כאן – אמרתי ליושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת מצנע, שבפעם שעברה התארחתי בסלון, אז אנחנו לאט-לאט מתקדמים אבל זה מראה שאנחנו יוצאים ממקום שמבחינת פדגוגיה, צריך לומר, הוא בעיני אחד מפורצי הדרך והמובילים בחברה החרדית.
משה טור פז: גם לסגן ראש העיר, מר פינדרוס, יש איזשהו חלק חיובי בדרך הלימוד פה - - -
עמרם מצנע: במה הוא פורץ דרך?
משה טור פז: אם אני ארשה לעצמי לומר במשפט: מה ששמעת, הניגונים האלה, זאת שיטה – תפיסת עולם – בלימוד תורה.
משה טור פז: אם מערכת החינוך בגדול היא תמיד שמרנית אז בלימוד תורה היא אולטרה-שמרנית ובתוך החברה החרדית תוסיף עוד כהנה וכהנה.
משה טור פז: מה שהם מוסיפים זה לימוד של חמישה חומשי תורה בניגון טעמים וזה תופס יחסית חלק יותר גדול מלימוד התורה.
עמרם מצנע: ולזה אתה קורא פריצת דרך?
משה טור פז: בתחום לימוד התורה.
משה טור פז: צריך גם לומר ששמענו היום קצת ניסיון לממשקים לא רק בלימוד תורה אלא במובן של, נגיד, למצוא את החשבון בתוך התורה.
משה טור פז: נכון שזה לא לימודי ליבה.
משה טור פז: ואנגלית, מאן דכר שמיה – מי זכר שמה בתרגום לעברית – לא לומדים פה אנגלית ולא לומדים פה מדעים כמו בתכנית הלימודים הישראלית הרגילה, אבל יש פה בהחלט ניסיון וגם חשיבה פורצת דרך בתוך החברה החרדית.
משה טור פז: אני חושב שמה שיפה זה שהיא אמנם פורצת דרך אבל היא זוכה לאמון.
משה טור פז: היא לא נתפסת כמשהו חדש, לפחות ככה אני רואה את זה.
משה טור פז: אנשי חינוך מרשימים בתוך שכונה שהיא שכונה חרדית עם המון-המון גוונים והמון מוסדות ומצוקה לא קטנה בנושא הבינוי.
משה טור פז: אבל, כך אומרים לי האנשים הנכונים פה, עם אופק.
משה טור פז: יש אופק לבית הספר להתקדם אליו.
משה טור פז: בסך הכול מה שאותי מרשים זו יכולתם של אנשי החינוך לעבוד.
משה טור פז: סיפרתי פה שבשנה הראשונה שלי כמורה לימדתי בחדר אמבטיה.
משה טור פז: הכיתה שלי בבית הספר שבו לימדתי, בית ספר ציוני בעיר, הייתה חדר אמבטיה והיו שתי תלמידות שישבו בתוך גומחה ששמשה בעבר לשירותים.
משה טור פז: אלו היו תנאי הלמידה אז.
משה טור פז: אני חושב שחלק מבתי הספר מתמודדים עדיין עם בעיות כאלה ואנחנו כרשות, מעבר למה שאנחנו רוצים מבית ספר, מעבר לשאלות הטובות ששאלת בכיתה, יש לנו עניין משמעותי לעזור בתנאי הלמידה במקום הזה כמו גם במקומות אחרים.
עמרם מצנע: מה הממשקים של העירייה עם בתי ספר מהסוג הזה?
משה טור פז: קודם כל, כמו בקלישאה, כולם היו בני.
עמרם מצנע: מה מעבר לסיסמאות?
משה טור פז: קודם כל אני רואה אותנו כאחראים למגזר הזה, לטוב או למוטב, יש לנו אחריות, אבל האם אני מבקר את תכנית הלימודים פה?
משה טור פז: התשובה היא לא.
משה טור פז: האם אני אומר לראש הישיבה, לראש התלמוד תורה, מה לעשות?
עמרם מצנע: בהשוואה לבית ספר ממלכתי, למשל - - -
משה טור פז: קודם כל, בהיבט הפיזי עושים ניסיון לדאוג למקום הזה, לשחרר את צוואר הבקבוק במקום שבו הוא תקוע.
משה טור פז: שנית, האנשים שמובילים את המקום הזה הם אנשי חינוך – אם חס וחלילה קורה פה משהו, גם פיזי וגם לא טוב, זאת אחריותנו חלקית.
משה טור פז: כל המוכר שאינו רשמי יש לו אחריות - - -
משה טור פז: זה פטור בגיל הזה, נכון.
משה טור פז: עדיין יהודה פינסקי הוא האחראי על המקום הזה מבחינת משרד החינוך וגם אנחנו.
משה טור פז: אבל אני אומר שוב שזו שאלה שסגן ראש העיר אולי יענה עליה אחרת, אבל אני רואה כאן אחריות שלנו.
משה טור פז: ילד שמסיים פה בגיל - - -
עמרם מצנע: הם מקבלים פה שלושים ומשהו אחוז?
<יהודה פינסקי: 55%.
עמרם מצנע: זה לא עובר דרך העירייה?
עמרם מצנע: איך זה הולך?
<יהודה פינסקי: זה הולך לחינוך העצמאי שנותן את זה לעמותה.
<יהודה פינסקי: זה ההסדר הקיים 50 שנה.
עמרם מצנע: אבל מבחינת המדינה - - -
<יהודה פינסקי: המשרד משלם, המשרד מעביר את הכסף לעמותה.
עמרם מצנע: באילו תנאים העמותה צריכה לעמוד כדי לקבל את הכסף?