GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לורה ורטון: אז אם הם רוצים להיות עקביים, שיעמדו על ההבטחה שלהם לעיריית ירושלים כי לא העירייה ולא ההורים ולא העובדים ולא הילדים יכולים לחיות עם אי-הוודאות הזאת.
<לורה ורטון: ודבר אחרון, רק לחדד מה שנאמר וזה באמת כבר נאמר.
<לורה ורטון: לא מדובר כאן על גן שעשועים או על בניין שהוא יהיה שתי קומות או ארבע קומות.
<לורה ורטון: מדובר על הנקודה הכי רגישה שזה טיפול בהורים ונקודה הכי רגישה לכלכלה שזה תעסוקה ואני לא מבינה ומוחה, אני חושבת בשם רוב האנשים פה, על הרעיון לקצץ דווקא בדבר שהכי חשוב מכל ההיבטים.
<לורה ורטון: תודה.
עמרם מצנע: אנחנו מוכרחים לסיים, משפט אחד.
<דליה רוט: אני מהסתדרות המורים, המחלקה לגננות.
<דליה רוט: אני חושבת שבגלל שמדובר באזורים מוחלשים, מאוד מאוד חשוב שהגננות והבנתי מהמנכ"ל שלא כולן בעלות הכשרה, הן צריכות להיות בעלות הכשרה, כי אלו ילדים שזקוקים למירב ולמיטב.
<דליה רוט: אסור לנו לוותר בנקודה הזאת של המקצועיות.
<דליה רוט: זה דבר שאנחנו צריכים לקחת בחשבון.
עמרם מצנע: הדיון לצערי תם ולא נשלם כי הנושא הוא נושא מורכב וחשוב מאוד.
עמרם מצנע: החוקים הקשורים בחוק ההסדרים, בנושאי חינוך, יגיעו לשולחן הזה.
שמעון אוחיון: עם ההסתייגויות שלנו.
עמרם מצנע: אנחנו נשמע וננסה כמובן בכוחנו להשפיע, זו נקודה מס' 1.
עמרם מצנע: נקודה מס' 2, אני לא רוצה להוסיף ולהכביר במילים באמת על החשיבות של החינוך בגיל הרך.
עמרם מצנע: אין דו"ח מקצועי, כלכלי, חברתי, שלא מצביע ומאיר על הפירמידה ההפוכה ועל הצורך להשקיע בגיל הרך ומאוד מאוד שמחנו שבדו"ח טרכטנברג שהיה מקיף מאוד, באמת לקחו בעיקר את הדברים האלה ונתנו להם יישום ואנחנו, הוועדה, פונה למשרדי האוצר ומשרד החינוך בדרישה למנוע את הקיצוץ בתוכנית שזה עתה יצאה לפועל, לאחר הרבה ייסורים והרבה התאמות והרבה שיתוף פעולה, אני מוכרח לומר, עיריית ירושלים, אני כבר ביקרתי בעירייה ושמעתי את הדברים האלו, ההבנה של העירייה, אני יודע שהיו גם הפגנות וקשיים וחיכוכים, אבל אני בהחלט מתרשם שבסופו של דבר פועלת פה מערכת אחת של עירייה, הורים, סגל מקצועי, כדי באמת למצוא פתרונות מתאימים וישימים ליום-יום.
עמרם מצנע: כי אנחנו יכולים לשבת בחדרים סגורים ולדון.
עמרם מצנע: בסוף בבוקר, מישהו צריך לקחת את הילד למקום בטוח, איכותי, מקצועי, ולקבל אותו חזרה אחר-הצהריים, אחרי שיצאת לעבודה בריא, שלם ועם ערך מוסף, לא רק בריא ושלם אלא גם עם ערך מוסף.
עמרם מצנע: אני כל פעם מופתע ונדהם מחדש על כושר האלתור שלנו בחברה הישראלית.
עמרם מצנע: אנחנו מאלתרים ועושים את זה כל-כך מסובך וכל-כך מורכב שאפילו קשה אחר-כך לפרק את זה ולהבין מי נגד מי ומה יותר חשוב ממה וכן הלאה וכן הלאה.
עמרם מצנע: אנחנו נעשה כמובן כל מאמץ כדי בתוכנית הזו לפחות שהצליחה להתמסד, לא לפגוע ולפעמים רצונות טובים מסתיימים בתוצאות אומללות ואין דבר יותר חשוב ואני אומר את זה לך, שירלי, ולחיים, אתה ותיק בתפקיד, זוכר אותך מהרבה מאוד פעילויות גם בחיפה וגם בירוחם, אתה עוד שם בתפקיד הזה ובאמת, לפעמים הכוונות הטובות שלא מתחברות לאחד ועוד אחד בשטח, ולא מקשיבים מספיק לרשויות המקומיות ולשלטון המקומי שנמצא צמוד ובחזית, בחזית רק מבחינת הקרבה, לא מבחינת החזית המלחמתית, לתושבים, יודע יותר טוב מכולם איך זה פועל בסוף, איך מפעילים את זה ובסוף זה אנשים – זה סייעות וזה גננות וזה הורים ואנחנו יוצרים מצבים של אי-ודאות ומפסידים את מה שהתכוונו.
עמרם מצנע: התכוונו שאנשים ילכו לעבוד ושכמובן נשקיע כמו שצריך בדורות הצעירים שלנו.
עמרם מצנע: אז שמענו את הכל, הבנו את הכל והוועדה בהחלט נרתמת כדי להמשיך לטפל בנושא הזה ולסייע גם למשרד החינוך, גם לאוצר וגם כמובן לכם, כדי שהכסף הטוב שכבר מושקע, לא ילך למקומות שבהם אנחנו בסוף רואים את התוצאות האלה וזה חבל מאוד.
מיכל רוזין: תודה רבה לך, כבוד היושב-ראש.
עמרם מצנע: בוקר טוב לכם, אנחנו פותחים את המפגש קצת באיחור כי אני מבין שהדרך לירושלים קשה ומפרכת ובטח חלק באים מרחוק ולא מורגלים לפקקים בדרך לירושלים, שהם בזמן האחרון מחלה כמעט יום יומית.
עמרם מצנע: תודה רבה לאלה שהגיעו ובטח יצטרפו אלינו עוד בהמשך.
עמרם מצנע: אנחנו פתחנו ביוזמה חדשה בוועדת החינוך, שבה אנחנו מקיימים שיח עם המורים.
עמרם מצנע: לפני שבועיים עשינו את זה עם מורי בתי-הספר היסודיים, היום אנחנו עושים את זה אתכם, מורי בתי-ספר התיכון, ומתכוונים להמשיך בזה ולהיפגש גם עם מנהלים ולהמשיך את זה ברצף, כאשר הרעיון המרכזי הוא בעצם ליצור הייד-פארק פרלמנטארי אפשר לקרוא לו, לשיח עם דרג השטח, הדרג בשורה הקדמית, אני לא רוצה להגיד בחזית כי זה נשמע משהו לעומתי, אבל בדרג הראשון, בקו הראשון, בשטח, מי שבעצם עומדים יום-יום לפני כיתת הלימוד במפגש עם התלמידים ואנחנו כאן בכנסת, שבעצם זה הדרג הנבחר באינסטאנציה או במיקום הגבוה ביותר והרבה פעמים אנחנו מקבלים תחושה קצת של ניתוק מהדברים עליהם אנחנו מדברים.
עמרם מצנע: לכן חשבתי שזה חשוב, אני בטוח שאנחנו, חברי הכנסת, נצא נשכרים מהמפגש הזה, הוא ייתן לנו הרבה יותר קשר אל הדברים שאנחנו עוסקים פה יום יום, בנושאים שבסופו של דבר אתם פעילים, אם זה תשלומי הורים, אם זה אופק חדש אל מול עוז לתמורה שזה נושא עכשיו חם ולוהט, בטח נשמע, אם זה נושא הגזענות וה-"אחר" במערכת החינוך.
עמרם מצנע: לקראת פתיחת שנת הלימודים, נושאים רבים שעומדים על סדר היום, תקציב, כמובן פרויקטים שונים, באמת שלל של נושאים שאני בטוח שכשהם מגיעים אליכם בקצה המטוטלת, הם לפעמים נראים לא הגיוניים, לא ברורים, לא מעשיים ולכן החשיבות הגדולה לנו של המפגש הזה.
עמרם מצנע: אני מקווה שגם לכם ולאלה שיבואו במפגשים הבאים גם כן, היכולת להקשיב לעמיתים, היכולת לשמוע גם דברים אחרים והיכולת לומר את הדברים.
עמרם מצנע: אתם יודעים שחלק גדול מהפיתרון זה להקשיב, מי כמוכם יודע, כשנפגשים יום יום ועוסקים במימד האנושי, כשחלק גדול מהפיתרון זה היכולת להקשיב.
עמרם מצנע: ברגע שאני ואתה, יש לנו מכנה משותף, אנחנו יודעים על מה מדובר, אז זה כבר חלק גדול מהפיתרון.
עמרם מצנע: אז תודה רבה לכם, הדיון הוא פתוח, אפשר באמת לדבר על כל דבר שמעסיק אתכם.
עמרם מצנע: אני רוצה רק לספר לכם שבפגישה עם מורי היסודי, דיברנו בעיקר אבל לא רק, על נושא תופעות הגזענות, לאו דווקא יהודים – ערבים, אלא יש לנו מספיק גם בתוך החברה היהודית, אבל גם כמובן, נושאים שהיו לאחרונה בכותרות אבל הם מלווים אותנו כל השנים ונושאים נוספים, אחרים.
עמרם מצנע: אנחנו נשב פה עד עשרה ל- 11, רבע ל- 11 בערך ואת אופי הדיון אתם בעצם תקבעו.
עמרם מצנע: אם חבריי, חברי הכנסת רוצים להוסיף משהו בפתיחה, בבקשה.
מסעוד גנאים: רק הערה קצרה.
מסעוד גנאים: תמיד אני אומר כמורה לשעבר, כמי שמחובר לשטח, כמעט בכל שבוע אני מסייר בבתי-ספר, בגלל החשיבות של החינוך בכלל.
מסעוד גנאים: אני מורה בבית-ספר תיכון סכנין, מורה להיסטוריה ורכז חינוך חברתי ומחנך, וכל התוספות.
מסעוד גנאים: אז אני רק רוצה להגיד למורים שידעו שכפי שאמרתי למורי בתי-הספר היסודיים שהשליחות שלהם היא יותר רחבה וחשובה בהרבה מהמשרה שלהם, תמיד אני אומר למורים לא להגביל את השליחות שלך בגבולות התלוש שלך, אז תדעו שאתם שליחים ויש לכם שליחות והעניין של הגזענות וקבלת האחר הוא מאוד חשוב.
עמרם מצנע: חבר הכנסת יוני שטבון.
יוני שטבון: קודם כל, תודה רבה על האירוע המיוחד הזה כי באמת, בכל הוועדות, כב' היושב-ראש, מאוד מקצועי, מאוד חתוך, מאוד ברור ומה שמיוחד, לדעתי, במפגש הזה, שפתאום באים לדבר.
יוני שטבון: באים לדבר, לשמוע האחד את השני, שזה דבר מדהים בפני עצמו.
יוני שטבון: להבנתי, אנחנו נמצאים באמת בתקופה בחיים שלנו, גם האישיים וגם הציבוריים, שהחינוך הוא ברור לכולם שהחינוך זו הסוגיה המרכזית בכל השדרות, בכל החברה הישראלית על גווניה השונים, שזה הסיפור המרכזי ואנחנו מבררים לעצמנו הרבה הרבה דברים, אחרי שהרבה שנים עסקנו בחומריות, בבניין, ועשייה, עכשיו נבין מה אנחנו עושים פה בכלל.
יוני שטבון: אז אני חושב שהתפקיד שלנו, שלכם בעיקר, כמורים, זה לברר את הדבר הזה, את סוגיית הזהות, גם של המדינה, גם של האדם הפרטי ודבר שני שאותי מאוד מעסיק ואני אשמח לשמוע, אני מקפיד גם כל על ביקורים, בעיקר בעיירות ושכונות מצוקה, מה שנקרא, לצערי הרב, אני לא אוהב את המושג הזה, איך אתם כמורים מסתכלים על התלמיד כמכלול, זאת אומרת איך המשפחה נכנסת לתוך הסיפור, איך החיים שלו האישיים, אחרי הצהריים, איך זה מקרין על החיים שלו בתוך הלימודים.
יוני שטבון: אותי זה גם מעניין לשמוע, אני פוגש את זה בשטח אבל מהצד של המורים עדיין לא זכיתי לשמוע.
עמרם מצנע: מי רוצה להיות השני?
<עפרה סוריה: אני מורה בבית-ספר עירוני ב' במודיעין, בית-ספר שש שנתי.
<עפרה סוריה: אני מורה לאזרחות 20 שנה ומה שמאוד מטריד אותי ואני חושבת שאני נורא שמחה שאני מגיעה לפה כדי להעלות את זה, אני מאוד אוהבת, אני מלמדת כל מיני סוגים של כיתות, אבל אני תמיד בוחרת גם את הכיתות מסוג מב"ר ואתגר ושם אני רואה הרבה פעמים תופעות, וזה מתגבר מאוד בשנים האחרונות, של ביטויים מאוד קשים של גזענות כלפי ערבים.
<עפרה סוריה: אני, כמורה, מנסה לעשות כמיטב יכולתי כדי להסביר, כדי להדגים, כדי לתת תמונה רחבה, להרחיב את האופקים שלהם, להסביר את הצד השני, עד כמה שניתן.
<עפרה סוריה: אגב, גם בכיתות האלה יש תמיד את התלמידים המאוד מאוד קיצוניים, ויש את התלמידים שהם יותר מתונים, שמנסים גם למתן את התמונה.
<עפרה סוריה: אבל בכללי, אני רואה עלייה בגילויים של גזענות.
<עפרה סוריה: לי זה מאוד מפריע.
<עפרה סוריה: אני חושבת שאם לא ייעשה משהו נגד זה במערכת החינוך, אז התופעה הזאת לא תיעלם מעצמה.
<עפרה סוריה: מה שאני רואה בתור מורה וגם הייתי רכזת חברתית בעבר ומחנכת מכיתה ו' עד כיתה י"ב, חינכתי, יצא לי לחנך את כל הכיתות, אני חושבת שחייבים להגביר ולהכניס למערכת החינוך יותר מפגשים עם נוער ערבי, אבל באמת לעשות המון חשיבה.
עמרם מצנע: יש בבית-הספר שלכם תוכנית מפגשים?
<עפרה סוריה: יש.
<עפרה סוריה: אבל אני חושבת שזה צריך לקבל קצת יותר מקום וגם צריך שיהיו צוותי חשיבה שיבנו את המפגשים האלה, מפגשים שלא יהיו יותר מדי טעונים בנושא של הסכסוך, אלא באמת לראות שכולנו, הם גם מאוד מבלבלים.
<עפרה סוריה: הם מכניסים, תסלחו לי, כן?
<עפרה סוריה: הם מכניסים את כל הציבור הערבי לפעמים לאותו סל.
<עפרה סוריה: מבחינתם, תושבי השטחים ואזרחי ישראל, הם בעצם, זה אותם אנשים והם לא מבינים את זה.
עמרם מצנע: יש בבית-הספר אצלכם מורה או מורה ערביים?
<עפרה סוריה: לא.
<עפרה סוריה: אצלנו לא.
<עפרה סוריה: כי מודיעין פשוט היא עיר מאוד הומוגנית בהרכב האוכלוסייה שלה.
<אלהם סקסק: אני מיפו, מורה לספרות ולשון.
<אלהם סקסק: אני כבר יותר מ- 30 שנים במערכת.
<אלהם סקסק: אני מאוד מאמינה בהידברות, אבל כמדומני, בשנים האחרונות, אני עובדת גם על השכל הקטן שלי לשנות את העמדה, כי אני מאוד מאמינה במפגשים בתי-ספריים, ערביים מול יהודיים.
<אלהם סקסק: הייתי גם רכזת פרויקט של ילדי השלום ונכשלנו שם, באמצע הדרך קיבלנו גידופים וקללות.
עמרם מצנע: מה זה ילדי השלום?
<אלהם סקסק: זה פרויקט בינלאומי שמסובסד על-ידי כל מיני ארגונים בקליפורניה ואמריקה, אמריקה, במיוחד קליפורניה, והוא שגשג המון שנים, אני לא מתכחשת לעובדה והיו כל מיני רומנים ואהבות, אבל בשנה שעברה היה ממש פיצוץ.
<אלהם סקסק: כי תראו, הגזענות כל הזמן היתה והיא גם תישאר ותהיה ותמשיך.
<אלהם סקסק: לדאבוני הרב, בשנה האחרונה או בשנתיים האחרונות, הגזענות כבר יותר ברורה ויותר שקופה ואנשים כבר לא פוחדים, אפילו זה כבר במודל, ככל שאני יותר גזעני, אני יותר יהודי ואני יותר מגיע לי להישאר במדינה והאיש האחר חלול, הוא לא נמצא פה.
<אלהם סקסק: בקשר לגזענות אני רוצה סתם לתת דוגמה קטנה.
מסעוד גנאים: למה זה נכשל?
מסעוד גנאים: מצד מי?
<אלהם סקסק: נכשל בגלל התלמידים והמורים נספחו עם התלמידים, עם הדמעות, היתה דרמה.
<אלהם סקסק: היו שם ממש המון סיפורים.
<אלהם סקסק: סיפורים מכאיבים, בשני הצדדים, אני מאוד מאמינה שגם בצד השני יש תלמידים שבאו משכול והעניין כל-כך ברור ומובן והתלמידים עם שכל קטן, תלמידים בני 14 ו- 15 לא יכלו לשאת בעול הזה, בהידברות הזאת ופוצץ העניין ולא המשכנו.
<אלהם סקסק: אנחנו מקווים בשנים הבאות.
<אלהם סקסק: בשנים עברו זה הצליח מאוד, בשנים הבאות, עם כל הגזענות שהיא צפה לה על פני השטח, יהיה יותר קל להמשיך, אולי לשכנע, גם דרך הידברות, עם בתי-ספר.
<אלהם סקסק: אגב, רציתי לומר דבר שאחד המנהלים, רציתי לרשום את שמו ושכחתי.
<אלהם סקסק: הוא אמר לא כל-כך IN כזה עכשיו, שבתי-ספר ערבים ייפגשו עם בתי-ספר יהודיים.
<אלהם סקסק: זה כל-כך מוריד מרמת בקשת ההורים לרשום את הילדים שלהם בבתי-ספר וזה בטוח, שאני אומרת את זה עם אחריות כל-כך מלאה.
עמרם מצנע: זאת אומרת בית-ספר שמקיים מפגשים כאלה, נרשמים אליו פחות ילדים?
<אלהם סקסק: ההורים פחות רוצים לרשום את התלמידים שלהם.
מסעוד גנאים: זה מנהל בית-ספר יהודי או ערבי?
<אלהם סקסק: במגזר היהודי, כמובן.
<אלהם סקסק: הערבים תמיד זוחלים.
<אלהם סקסק: סליחה שאני אומרת.
<אלהם סקסק: כן, אני זוחלת.
<אלהם סקסק: אני ובית הספר שלי, התלמידים שלי, המנהל שלי, יפו, כל יפו, אני גרה בעיר מעורבת, השכנה מעלי, כשיש חג ואני צריכה לתת עוגיות ואני אוהבת אותה והיא חולת אסטמה, אני מתחשבת בה, אני לא עושה בר-בי-קיו כדי שהיא לא תשתעל ולא תחלה, אבל כשיש פיצוץ קטן היא יורדת אלי, ואומרת לי – אלהם, למה אתם לא הולכים לסעודיה?
<אלהם סקסק: אני אומרת לה – אני לא סעודית.
<אלהם סקסק: את מרוקאית, את באת ממרוקו רק לפני 52 שנים.
<אלהם סקסק: אני פה נולדתי, אני דור שמיני פה, אני לא רוצה שתלכי, חס וחלילה, שוב אני אומרת, כשאני מדברת, אני רוצה הידברות.
<אלהם סקסק: לא מפני שאני יושבת פה ואני מפחדת, אני לא מפחדת.
עמרם מצנע: במסגרת תל-אביב יפו זו באמת עיר מעורבת, אין מפגשים, מעבר לתוכנית ההיא שדיברת עליה.
<אלהם סקסק: אתה יודע מה?
<אלהם סקסק: אני רוצה לשכנע את כולכם שאין דו-קיום כזה.
<אלהם סקסק: יש על פני השטח, אנחנו מנסים, כי אנחנו זוחלים אליהם.
<אלהם סקסק: אבל אני אתן דוגמה.
<אלהם סקסק: עכשיו באנדרומדה ובכל מיני מקומות עשירים ביפו, בשטח של הבית של ההורים שלי, שני הוריי נפטרו, שני אחיי נפטרו ונשאר שטח פנוי, באים עשירים, עשירים יהודים מצרפת עם נזם פה נזם פה נזם פה ונזם אני לא יודעת מה, עם המון כסף, הם לא מוכנים לגור, הם גרים אתי, אבל הילדים שלהם הם לא בבתי-הספר שלנו, ואגב, יש לנו בתי-ספר די טובים.
<אלהם סקסק: בית-הספר שאני מלמדת בו, בית-ספר עירוני י"ב, הוא כבר מצליח בעיני, לא רק בגלל שאני מורה, אני לימדתי עם מספר מנהלים בבית-הספר, היה כישלון מוחץ בבית-הספר שלנו.
<אלהם סקסק: עכשיו יש לנו מנהל צעיר, בנשמה, ברוח, בדעות, בידע, בהשכלה שלו, קוראים לו עבדל חליל אנחנו שינינו את פניו ומקבלים אחוז מאוד ניכר בבגרויות הצלחה וכדומה.
<אלהם סקסק: אולי קצת ברשותך, חבר הכנסת, לדבר על המשכורת, משכורת של מורה בית-ספר, כשאני רואה משכורת של חבר כנסת- - -
מסעוד גנאים: עכשיו הורידו 10%.
עמרם מצנע: עדיין, כשהורידו 10%.
מסעוד גנאים: תדברו, יורידו עוד 10%.
<אלהם סקסק: הלוואי, שיורידו עוד כמה.
<אלהם סקסק: כמו שאתה למדת ארבע שנים, אני גם למדתי אותן שנים, אותה אוניברסיטה ולי היה סטאז' ולכם אולי לא.
עמרם מצנע: להיות חבר כנסת לא צריך תעודה.
<אלהם סקסק: בסדר, נכון.
<אלהם סקסק: בעלי חבר מועצת עיריית תל-אביב יפו ואין לו תעודה, הוא לא בוגר אוניברסיטה, הוא בוגר החיים.
עמרם מצנע: הוא גם לא מקבל שם משכורת.
<אלהם סקסק: גם, אתה רואה?
<אלהם סקסק: ואתם מקבלים משכורת.
עמרם מצנע: טוב, תודה רבה לך, אפשר אחר-כך להמשיך.
<אלהם סקסק: אני רק רוצה לדבר על המשטרה, חייבת, זה כבר הנושא שאני באתי אליו רועדת כולי.
<אלהם סקסק: אני אתן דוגמה והמבין יבין.
<אלהם סקסק: מנהל בית-הספר ואנוכי, כל שני וחמישי, מתקשרים למשטרת ישראל ואומרים – ישנם עבריינים מסתובבים מול בית-הספר, עושים "אומרה", אתם יודעים מה זה "אומרה"?
עמרם מצנע: הקפות.
<אלהם סקסק: אנחנו נוסעים לסעודיה ומסתובבים.
<אלהם סקסק: אז הם עושים "אומרה" מסביב לבית-הספר.
<אלהם סקסק: הם מגדפים, מקללים, מתחילים, חוטפים, עושים כל מיני ונדליזם.
<אלהם סקסק: המשטרה לא עושה מאומה.
<אלהם סקסק: מנהל בית-הספר היקר שלי, הסתובב ביפו, רצה לקנות גלידה לילדה שלו, הוא יצא מהבית, הגלידה לא רחוק מהבית, יצא ללא תעודת זהות.
<אלהם סקסק: עצרה אותו משטרת ישראל, תעודת זהות, אמר – אין לי.
<אלהם סקסק: והוא, יש לו חוש הומור מפותח.
<אלהם סקסק: אמר – אין לי, אני תכף קופץ לבית.
<אלהם סקסק: השוטר נעלב, מה זה קופץ?
<אלהם סקסק: אתה מדבר אתי, אני בעל תפקיד, אתה ערבי מיפו, ערבי מיפו – עבריינים, אין מלומדים, אין מנהלים, אין יועצים.
<אלהם סקסק: בקיצור, עצר אותו.
<אלהם סקסק: אומר לו – אני מנהל בית-ספר, אני מתקשר אליכם כל שני וחמישי לבוא להוציא את העבריינים, עברייני תנועה, הם עושים לנו ונדליזם ובלגאן מול בית-הספר, אתם לא עוצרים אותם ולא עושים מאומה, ואני אומר לכם, אין בן-אדם, כל אזרח יכול להגיד שאני מנהל בית-ספר?
<אלהם סקסק: מה פתאום.
<אלהם סקסק: אני מנהל.
<אלהם סקסק: עצרו אותו ועד שהתקשר לעורך-הדין עד שהוציא אותו.
<אלהם סקסק: לא רק הנדון הזה.
<אלהם סקסק: אני רכזת שכבת ט' בבית-הספר, עכשיו אנחנו מעבירים את התלמידים שלנו לכיתות י'.
<אלהם סקסק: תלמידים של חינוך מיוחד, אין לי איפה לשלוח אותם, אין לי מסגרת.
<אלהם סקסק: יש לי מסגרת יהודית אכן, ואתם יודעים כולכם איזה בתי-ספר יש בתחנה המרכזית בתל-אביב, אני לא מכפישה אף בית-ספר, אבל ישנם תלמידים שלנו, יש חלק מהם לדאבוני הרב משת"פים, שהם לא דוברי עברית ואנחנו חייבים לשלוח אותם למסגרת.
<אלהם סקסק: עכשיו הם ברחוב.
<אלהם סקסק: יש לי עכשיו שלוש בנות, אין שום מסגרת ערבית, יפואית.
עמרם מצנע: חינוך מיוחד?
<אלהם סקסק: כן, חינוך מיוחד.
<אלהם סקסק: אין לי שום מענה.
<אלהם סקסק: היה בית-ספר ולדאבוני היתה לכם אוזן די קשבת להרוס את בית-הספר ולהרוס את בית-הספר של חינוך מיוחד.
<אלהם סקסק: איזה מין שכל של ועדת חינוך או משרד החינוך או כנסת במדינה כה נאורה, שהיא מסוגלת ובלי מצפון, לסגור בית-ספר של חינוך מיוחד בעיר שאין מענה לתלמידים חוסים כאלה.
<אלהם סקסק: אין לנו.
<אלהם סקסק: אני עכשיו צריכה לשלוח אותה לבית-ספר יהודי ישראלי, שם אתם יודעים מה, אני אשאיר את האופק לכם, לשחות בתוך כל הגזענות שם.
<איריס ניצן: נמצא אתי כאן העמית שלי, נדב הבר ואנחנו מגיעים מנס ציונה.
<איריס ניצן: דווקא אולי בניגוד לדברים הכואבים שהושמעו כאן, הגענו הנה כדי לספר דווקא דברים מאוד חיוביים שנעשים אפילו במערכת החינוך.
<איריס ניצן: שנינו מורים חדשים השנה בתיכון על-שם אליעזר בן יהודה בנס-ציונה.
<איריס ניצן: אני הגעתי לפני כן מבית-ספר אחר, אבל בית-הספר הזה מבחינתי הוא בית-ספר פשוט קסום מפני שכל היעד של משרד החינוך השנה, של קבלת השונה והחינוך לסובלנות והכבוד, בבית-הספר שלנו בעצם הפך לאיזה שהוא מענה לשונות, לא קבלה של השונה, של החריג, אלא מענה בעצם לשונות.
<איריס ניצן: זה לא נשאר בגדר של סיסמה או משהו ככה גבוה, מגבוה גבוה, זה בא ממש לידי ביטוי ברמה היום-יומית.
<איריס ניצן: בתוכנית הלימודים שלנו בתיכון בעצם, מבנה הלימודים עצמו הוא כזה שהתלמידים אמנם נדרשים לבחור כרגיל במקצועות המוגברים של חמש יחידות ומתמטיקה ואנגלית זה באמת ההקבצות, אבל גם במקצועות החובה הם מחולקים לפי רמות.
<איריס ניצן: כלומר, תלמיד יכול להיות חזק מאוד בהיסטוריה ולשבת בקבוצה מסוימת אבל הוא יכול לשבת במקביל בקבוצה של תלמידים שיותר מתקשים במקצוע העברית, במקצוע הלשון ובצורה כזאת בעצם כל תלמיד מקבל את המענה שלו, מתייחסים אליו כאל יחיד ולא כאיזה שהיא קבוצה.
<איריס ניצן: כל הנושא של הסטיגמה יורד ובלי שום קשר לזה הכיתות עצמן, ישנן קבוצות הנחיה - - -
עמרם מצנע: זה בית-ספר שש שנתי?
<איריס ניצן: בית-ספר שש שנתי, מ- ז' עד י"ב ולכל מחנך בעצם ישנה קבוצת הנחיה שהיא לא תלויה בקבוצות הלימוד, כלומר בקבוצת הנחיה מסוימת יכולים להיות תלמידים שהם מאוד מתקשים בהיסטוריה, מאוד חזקים במתמטיקה, זאת אומרת, זה לא תלוי לימודים בכלל.
<איריס ניצן: הגמישות גם במעבר בין הקבוצות, ישנה אפשרות לעבור במהלך השנה עושים כל הזמן מיפויים וכל תלמיד בשלב מסוים, אם רואים שישנה איזה שהיא בעיה, אפשר להעביר אותו לקבוצה המתאימה לו.
<גיורא מדר: בכל מקצוע?
<איריס ניצן: בכל מקצוע.
<גיורא מדר: זה כאילו הקבצות בכל מקצוע?
<איריס ניצן: הקבצות בכל מקצוע.
<איריס ניצן: יותר מזה, אם יש תלמיד שעדיין מתקשה, שעדיין התוכנית הגמישה הזאת לא מספיקה לו, ישנו משהו שנקרא תוכנית עבודה, שנקבע על-ידי הרכז והיועצת, בשיתוף כמובן, מי שמיישם את זה זה המורים המקצועיים ועל-מנת באמת ליישם את אותה תוכנית של מערכת מותאמת מבחינת מבחנים, מבחינת עזרה.
עמרם מצנע: נשארת לזה משמעות לכיתת אם ולמחנכת במצב שבו כל המקצועות את אומרת, יש הקבצות.
<איריס ניצן: נכון.
עמרם מצנע: כל תלמיד, כמעט כל שיעור שלו זה עם קבוצה אחרת.
<איריס ניצן: בצורה כזאת, השכבה היא שכבה לא גדולה של עשר כיתות, היא שכבה יותר מצומצמת וישנם קשרים מצוינים בעצם, השכבה הופכת להיות מאוד מאוד מגובשת וגם המחנך, יש בעצם יחס אישי של מחנך שממש המחנך עוקב אחרי התלמיד.
<איריס ניצן: זה עבודה הרבה יותר קשה למחנך עצמו, למצוא את התלמיד, איפה הוא נמצא כל הזמן, אבל התלמיד ממש מקבל מעקב צמוד ואישי.
<איריס ניצן: בעצם, הערכים וכל החינוך עצמו, המפגש הפחות פורמאלי, נעשה בשיעורי הנחיה.
<איריס ניצן: אבל השכבה עצמה הופכת להיות מאוד מאוד מגובשת.
<איריס ניצן: על-מת להעביר בעצם את תוכניות העבודה הספציפיות במהלך השנה, אנחנו מקיימים תהליכים מקבילים עם המורים בתחילת השנה ולאורך כל השנה העברנו נושאים בחדר המורים של דיאלוג, של כל נושא ההכלה.
<איריס ניצן: העברנו בעצם למורים איך אנחנו בונים את התוכניות האלה, כך שרמת שביעות הרצון גם של התלמידים, תלמיד לא מגיע לבית-הספר, גם המורים, דרך אגב, כשהם נשאלים על זה, הם מגיעים ככה עם תחושה מאוד מאוד טובה שרואים אותי.
עמרם מצנע: כמה בתי-ספר שש שנתיים יש בנס ציונה?
<איריס ניצן: יש בית-ספר אחד, בית-ספר נוסף שהוא הופך להיות כרגע, הוא צומח מהשנה הבאה, ישנם שני בתי-ספר כרגע שיהיו שש שנתיים ואחד שיצמח לשש שנתי.
עמרם מצנע: והתלמידים או ההורים בוחרים לאיזה בית-ספר הולכים או שזה עניין של אזורי רישום?
<איריס ניצן: ישנה כוונה של עיריית נס-ציונה מהשנים הבאות לפתוח את אזורי הרישום.
עמרם מצנע: אבל כרגע זה אזורי רישום?
<איריס ניצן: כרגע זה אזורי רישום, כשאנחנו עובדים כרגע על תהליך של ייחודיות לכל בית-ספר, על-מנת שההורים בעצם יוכלו לראות לאיזה בית-ספר הם מעוניינים לרשום את הילדים.
עמרם מצנע: מצטרף אלינו חבר הכנסת הרצוג.
<נדב הבר: אני רציתי להגיב לדברים שנאמרו לפני זה.
<נדב הבר: אני חושב שהנושא של המפגשים הוא מוערך יתר על המידה.
<נדב הבר: רוב התלמידים שלי לא נפגשו אף פעם עם ילדים נורבגים, אבל אין להם שום דעות גזעניות כלפי נורבגים.
<נדב הבר: כלומר, הגזענות לא נובעת מחוסר מפגש.
<נדב הבר: אני גם הייתי, ארבע שנים עבדתי בבית-ספר דו-לשוני יהודי-ערבי ובמפגשים עוד לפני זה.
<נדב הבר: בירושלים.
<נדב הבר: המפגש, עוד פעם, בין שתי קבוצות שהן מראש מוגדרות כקבוצות שצריכות להיפגש, אני חושב שזאת לא הדרך.
<עפרה סוריה: צריך לתכנן את זה נכון.
עמרם מצנע: בוודאי, השאלה איך עושים את המפגש.
עמרם מצנע: חלק ממה הוא.
עמרם מצנע: הוא לא יכול להיות דבר שהוא- - -
<נדב הבר: לדעתי, המפגש צריך להתרחש באופן טבעי, המדינה צריכה לבנות מבנה שבו הילד לא נפגש עם הערבי, הילד היהודי לא נפגש עם הערבי במפגשי דו-קיום, אלא נתקל בו או לידו בכיתה, דבר שכמעט לא קורה או במכולת או בשכונה במגרש הכדורגל.
עמרם מצנע: למשל, יש החלטה של משרד החינוך, שאני מאוד מברך עליה, לשבץ מורים ערביים בבתי-ספר יהודיים, לאו דווקא לימודי שפה ערבית.
מסעוד גנאים: יש כ- 500.
עמרם מצנע: בסדר, זאת החלטה.
עמרם מצנע: היא החלטה שאנחנו בהחלט תמכנו בה.
עמרם מצנע: מה דעתך על זה?
עמרם מצנע: האם אם יהיה מורה או שניים בבית-ספר כזה, ערבים.
<נדב הבר: למה שניים, למה שלא יהיו עשרה גם?
עמרם מצנע: בסדר, בוא נתחיל בשניים.
<נדב הבר: ושיהיו מורים יהודיים גם בבתי-ספר ערבים, זה ידרוש יחס.
עיסאווי פריג': כערבי, 80% מהמורים שלימדו אותי, יהודים, ביישוב שאני גר, זה תהליך.
מסעוד גנאים: יש, יש מורים.
עמרם מצנע: יש יותר מורים יהודים בבתי-ספר ערביים, מאשר ההפך.
<נדב הבר: השאלה היא כזאת, עוד פעם, אם המדינה כולה - - -
עמרם מצנע: אבל אני שואל אותך מה דעתך.
<נדב הבר: אני בעד, מה זאת אומרת.
מסעוד גנאים: אם אפשר לשאול, מה אתה, לפי הניסיון שלך, איך אפשר שמפגשים כאלה באמת יצליחו, מה צריך להכין?
<נדב הבר: שום דבר.
<נדב הבר: צריך לבטל, התקציבים האלה, צריך להעביר אותם לדברים אחרים.
<נדב הבר: יש כסף ורוצים לעשות אתו משהו, יש אנשים שמתפרנסים מזה, בשטח, עוד פעם, הייתי בנווה שלום במפגשים והמפגש הוא תמיד הופך להיות יהודים מול ערבים, היהודים פתאום מתאגדים לקבוצה אחת, הערבים קבוצה אחת.
<נדב הבר: אז עושים להם בסוף משחק כדורגל, כדי להראות שכולם בני-אדם.
<נדב הבר: אני לא חושב שהילד היהודי חושב שהערבים הם לא בני אדם ושילד ערבי חושב שיהודים הם לא בני-אדם.
מסעוד גנאים: אבל יש גזענות, יש מחקרים, יש סטטיסטיקות.
<נדב הבר: אל"ף, ברור שיש, יש תופעות גזעניות חמורות כל הזמן, אפילו אווירה של גזענות, אבל זה לא, אם נשים לב למשל, יש את התפישה הזאת שאני לא מסכים אתה אבל היא מאוד רווחת לצערי אני שומע, שכאילו אנחנו רואים גזענות יותר אצל המזרחיים, כאילו, עוד פעם, אני חושב שזה לא נכון.
<נדב הבר: האם המזרחי שבא מבית שאולי סבתא שלו דוברת ערבית, אז הוא פתאום חושב שערבים הם לא בני-אדם?
<נדב הבר: יש כאן דברים מאוד עמוקים.
<נדב הבר: אוהדי בית"ר, הם שומעים עבדל חלים, זה אחד מהשירים שלהם, אז מה, הם שונאים ערבים?
<נדב הבר: אבל הם אומרים את זה.
<נדב הבר: לעומת זאת, הרבה אנשים שאני מכיר מקרוב, שהם לא יודעים מי זה עבדל חלים ורואים את עצמם - - -
מסעוד גנאים: אבל אפשר להגיד על מישהו שהוא אומר מוות לערבים, הוא מנסה, שהוא לא שונא ערבים, הוא לא גזען?
<נדב הבר: נבדוק לעומק את הנושא הזה, למה הוא אומר את זה?
מסעוד גנאים: אי-אפשר להפריד בין הלשון לבין הלב לבין השכל.
<נדב הבר: אפשר, אפשר.
יצחק הרצוג: אולי הוא מפחד מדת אחרת, יכול מאוד להיות שיש פה חרדה בגלל אמונות דתיות, קודם כל.
<נדב הבר: או חרדה שיזהו אותו כערבי, ואז אם אתה שונא ערבים, אף פעם לא יקראו לך ערבי.
עמרם מצנע: בואו נתקדם, בבקשה.
<לורט סוויסה: אני מלמדת בבית-ספר שש שנתי אורט במעלה טבריה.
<לורט סוויסה: אני אשנה את הנושא, ברשותכם, לדבר על סובלנות בין דתיים וחילוניים, במסגרת היותי מורה לאזרחות.
עמרם מצנע: יש לנו כל-כך הרבה נושאים קשים.
<לורט סוויסה: נושא חשוב לא פחות, אבל אני אתייחס לנושא הזה.
<לורט סוויסה: במסגרת היותי מורה לאזרחות, כשהתלמידים ניגשים לבגרות הם מחויבות במטלת הביצוע.
<לורט סוויסה: עבודה בנוסף לבחינה.
<לורט סוויסה: בית-הספר אורט במעלה טבריה, יחד עם האולפנית טבריה וישיבה תיכונית טבריה, החלטנו לנסות ללכת על נושא של מטלת הביצוע בדרך שונה, קצת אחרת.
<לורט סוויסה: היוזמה היא של האולפנית טבריה ובמסגרת מרכז הפצה ניסויי, הם החליטו שאם יש ארבעה תיכונים בטבריה, שניים חילוניים ושניים דתיים, אולי כדאי להכיר אחד את השני במסגרת מטלת הביצוע ואנחנו יצאנו בפרויקט משותף שנקרא נפגשים באזרחות כאשר בית-הספר שלי לוקח כיתה משכבת י"ב, מעורבת כמובן, אני בית-ספר חילוני, מפגישים אותם עם בנים מהישיבה התיכונית ובנות מהאולפנית.
עמרם מצנע: ושלושת הקבוצות האלה יושבות ביחד?
<לורט סוויסה: אנחנו נפגשים בשעות אחרי שעות הלימודים, במקרה זה אצלנו בבית-הספר שלנו, אשכול פיס, מבנה מתאים לפרויקט הזה.
<לורט סוויסה: תחילת המפגש היא ארוחת צהריים ואחר-כך, כי זה אחרי שעות הלימודים, התלמידים רעבים כמובן אחרי שעות למידה, ארוחת צהריים ומפגש באולם גדול שבו יש הרצאה או סרט, שקשור בנושא סביב נושא האזרחות – סובלנות, חיים משותפים דתיים – חילוניים, אנטישמיות, נושאים שקשורים לתחום הידע באזרחות.
יוני שטבון: אתם מדרשת חיבור, נכון?
<לורט סוויסה: כן, תכף אני אגיע למדרשת חיבור.
<לורט סוויסה: אנחנו מצרפים את הבנים והבנות לחבר'ה שלנו, החילוניים.
<לורט סוויסה: אנחנו נפגשים בצהריים, כפי שאמרתי ומתפזרים לכיתות, כיתה לבנים, בנים שלי החילוניים עם הבנים של הישיבה, וכיתה לבנות, בנות חילוניות ובנות דתיות.
<לורט סוויסה: בכיתות אנחנו מקיימים סדנאות בנושאים סביב תחום הידע.
<לורט סוויסה: כל הפרויקט הזה, זה בערך כ- 12 מפגשים, שבהם אנחנו לומדים להכיר את השני, לומדים לוותר סטריאוטיפים שיש על השני, של החילוניים כלפי הדתיים ולהפך.