GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ג'אמיל מסארווה: סליחה על הביטוי, לא רוצים שתכירו אותנו רק דרך חומוס.
<ג'אמיל מסארווה: ישנם עוד דברים שונים בחברה שלנו.
<ג'אמיל מסארווה: יש לנו תרבות מסוימת, אז כשאני נותן לתלמיד לגלות מה זה תרבות של ערבים, מה זה שאיפות של ערבים.
<ג'אמיל מסארווה: אם הוא, אם אני נותן את ההזדמנות, את הבמה וראיתי את זה, כבר אני ארבע שנים מעביר את התוכנית הזאת, ראיתי את השינוי בין התוכנית הקודמת, כי יש בחירה.
<ג'אמיל מסארווה: מי שלא רוצה לעשות מבחן מפמ"ר, אז הוא יכול לעשות את יחידת ההעמקה.
<ג'אמיל מסארווה: אז בחרתי את היחידה הזאת של מכון מרחבים, כי אני השתכנעתי שזו הדרך.
<ג'אמיל מסארווה: אם התוכנית הזאת תיושם בכמה בתי-ספר, גם יהודים, אז אני חושב שאנחנו עושים, לא כל המטרות, אבל חלק מהעבודה.
<ג'אמיל מסארווה: רק תן לי הזדמנות אחרונה.
<ג'אמיל מסארווה: משפט אחרון.
<ג'אמיל מסארווה: בית-הספר שאני בא ממנו, אנחנו מאוד עקביים על פיתוח תוכניות וניהול פרויקטים בנושא דו-קיום, חיי שיתוף, הכרת השונה, הכרת האחר ואני לא רוצה לפרט את זה יותר כי אני רוצה לתת גם לאחרים זמן לדבר.
עמרם מצנע: מאה אחוז, תודה רבה.
<רותי פלג: אני מלמדת בתיכון עירוני ב' במודיעין, מורה לאמנות ומובילת מועצת תלמידים.
<רותי פלג: אני חושבת קצת אחרת.
<רותי פלג: קודם כל, כל מה שעלה כאן בעצם אנחנו דנים, יש פה מורים מבתי-ספר תיכוניים, אנחנו מקבלים את החבר'ה כבר איכשהו מגובשים.
<רותי פלג: עומס הבגרויות והמבחנים לא מאפשר באמת איזה שהוא שיח באמת עמוק עמוק עמוק, על מי אתה כאדם.
<רותי פלג: הם כל-כך עסוקים בבגרויות וזה מה שמניע אותם, שכל התוכניות המדהימות שאנחנו עושים בבתי-ספר, הן בעצם, הם עוברים אותן, אבל הם ממוקדים בגרות, זה מה שמעניין אותם.
עמרם מצנע: בחטיבה העליונה.
<רותי פלג: כן.
<רותי פלג: ובעיני, פה אנחנו כושלים.
<רותי פלג: כי אם תלמיד מגיע לבית-הספר רק בכדי להוציא ציונים גבוהים או להצליח בבגרות, והוא עובר אמנם תוכניות מדהימות אבל הוא רואה לנגד עיניו רק את הבגרות, אז בעיני כשלנו.
<רותי פלג: אני חושבת שהעומס הזה לא מאפשר לנו כמורים, גם להביא את המקום - - -
עמרם מצנע: העובדה שהמיקוד יהיה היום הרבה יותר מוקדם, מקלה בעניין הזה?
<רותי פלג: המיקוד אולי כן.
<רותי פלג: מבחינתי, אם אתה שואל אותי, אני חושבת שצריך להוריד בגרויות.
עמרם מצנע: כן, מדברים על זה הרבה ואני מתרשם שזה לא הולך לקרות מחר בבוקר.
<רותי פלג: אז זה באמת בעייתי כי לפני שנתיים אני חינכתי י"ב והיתה לי תלמידה מצטיינת שבאמצע השנה, כשהיא היתה בשיא הבגרויות היא פשוט התמוטטה ואושפזה בבית-חולים פסיכיאטרי, רק מהלחץ.
<רותי פלג: אז המיקוד יכול לעזור, אבל אני רואה בבית-הספר שיש כל הזמן מאבק בין הצוות החברתי לבין הפדגוגי, כי צריך להספיק ומצד שני אנחנו רוצים גם שהם יצאו בני-אדם ואנחנו כל הזמן תוהים מיהו האדם שאנחנו רוצים להוציא מבית-הספר.
<רותי פלג: יש לנו אתגר מאוד חשוב כי החבר'ה שלנו מתגייסים לצבא ואם אני חוזרת לתחילת השיחה, אז אנחנו רוצים שבמפגש שלהם בצבא, הם יהיו קודם כל בני-אדם, עם כל מי שהם נפגשים, אז אנחנו כל הזמן במאבק ואין שעות ואין כספים והכל מתחיל מאפס.
<רותי פלג: כשהגענו לכאן בדרך דיברנו על הנהג הישראלי.
<רותי פלג: הנהג הישראלי הזה ישב אצלנו בכיתה לפני כן, לפני כן ביסודי ולפני כן בגן ויש משהו בסיסי בכל המדינה הזאת.
יוני שטבון: אם הבגרויות יהיו יותר לכיוון כמו שהיה פעם, יותר ממוקדות לתחום שביעית, שמינית, יותר נכון אפילו לכיוון השמינית כמו פעם, אני במפגש שלי עם ההורים הם אומרים – מכיתה ט', הם עסוקים בבגרויות.
יוני שטבון: פעם בכיתה ט', י', י"א, אפשר לדבר אתם, היום כבר מכיתה ט' הם מתחילים לדבר על בגרויות ואז אתה מאבד את השיח.
יוני שטבון: האם זה דבר שהוא נכון?
עמרם מצנע: אני מבין שמשרד החינוך היום מנסה להוריד את הבגרויות המוקדמות, כדי למקד אותם רק בשתי השנים האחרונות.
יוני שטבון: זה קורה?
<הלה רומש: בעבר זה סבב סביב הזכאויות ואז הפכנו להיות למעשה עבדים סביב הזכאויות.
<רותי פלג: יותר מזה, אני נוגעת גם בילדים - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, אם היו שואלים אותך איזה מהבגרויות להוריד, כי תראו, כולם מדברים על להוריד בגרויות אבל כשמגיעים לשאלה – ספרות, היסטוריה, אזרחות, תנ"ך.
<הלה רומש: השאלה היא לא איזה בחינות בגרות להוריד, הרי כל אחד יגיד שהמקצוע שלו חשוב.
<הלה רומש: העניין הוא, החשיבה להוריד בחינות בגרות זה על המשמעות של זה.
<הלה רומש: השעות שניתנות למורים בבית-הספר בהוראה הן גם פר הכנה לבגרות.
<הלה רומש: המחשבה בתחילה להיות מה תהיה האלטרנטיבה.
<הלה רומש: האלטרנטיבה יכולה להיות ללמד אותם חקר, עבודות מחקר, כל מיני דברים שהם הרבה יותר, שאני מורה להיסטוריה שמאוד קנאית למקצוע שלי, מאוד אשמח ללמד חקר, עבודות חקר, איך לחקור, להוריד את כל המסות של החומר, לפתור יחידה אחת.
עמרם מצנע: זאת אומרת, למצוא תחליף שהמקצוע לא יינזק כתוצאה מכך שאין את היעד של הבגרות.
<שרית סולטן: אני מהאולפנית באור עקיבא.
<שרית סולטן: לפני חמש שנים עמדנו על 28% זכאות, השנה על 85% ואת יודעת איך עשינו את זה?
<שרית סולטן: אני רכזת חברתית עם 12 שעות בתיכון של 110 בנות.
<שרית סולטן: זה התשובה מבחינתי.
<שרית סולטן: כלומר, דווקא הריכוז החברתי, לא שאני עשיתי את זה, אבל מבחינתי, חד-משמעית, בבתי-ספר שיש מקום לחינוך החברתי, חד משמעית הבגרויות עולות.
<רותי פלג: יש לנו 1,400 תלמידים.
<שרית סולטן: זה לא משנה הכמות, בעיני.
<שרית סולטן: הכמות זה לא משנה, זה אמירה של בית-ספר.
<שרית סולטן: המקום הערכי לא בא לעולם על חשבון ההצלחה הלימודית, הפוך.
<שרית סולטן: ברגע שהמסרים הם מאוד ברורים של אחריות אישית, של איכפתיות של עשייה חברתית, של העצמה, העצמה אישית, העצמה קהילתית, חד-משמעית הבנות נפתחות בבגרויות.
<שרית סולטן: אני גדלתי במקום שאתה גם מדריך בתנועת נוער ואתה גם מתנדב במד"א ואתה גם ואתה גם ואתה מצליח בבגרות, כי זו האווירה.
<רותי פלג: יש אצלנו את כל תנועות הנוער ויש אצלנו פרויקטים של התנדבות.
<רותי פלג: אני מובילה את מועצת התלמידים ואנחנו כל שנה מאמצים עמותה.
<שרית סולטן: לא, אני גם בטוחה שאתם עושים עבודה נפלאה, אני פשוט חושבת שלהוריד בחינת בגרות, זה לא מה שיענה.
<רותי פלג: אני מניחה שאתם גם מקבלים אולי כספים נוספים שלנו אין ויש מאבק מאוד גדול על שעות ועל כסף.
<שרית סולטן: מסכימה.
<שרית סולטן: אני מסכימה ויכולה להגיד לך שכל שבוע יש פעילות חברתית בלי כסף, כלומר באמת, עיריית אור-עקיבא מקסימה, היא לא משופעת בכסף ואנחנו לא עושים את זה, באמת, אני חושבת שבסופו של דבר יש משהו באווירה הכללית הבית-ספרית שהפוך, המקום החברתי מאוד מעצים את ההצלחה הלימודית.
עמרם מצנע: יש פה מבית-ספר דרך אבות, אפרת?
<איתי מור יוסף: שלום, אני מנהל חינוכי בבית-ספר דרך אבות באפרת.
<איתי מור יוסף: אני רוצה רגע לאתגר קצת את המחשבה שלנו כאן על נושא הסובלנות ואני מאוד רוצה להתחבר למה שאמרה הגברת מקודם.
<איתי מור יוסף: מה שאני מגלה זה שיש פער בתודעה.
<איתי מור יוסף: אנחנו גרים באזור שהוא מוקד חיכוך, בוא נאמר כך.
<איתי מור יוסף: אפרת, גוש עציון.
עמרם מצנע: מה שנקרא בסלנג מתנחלים.
<איתי מור יוסף: מתנחלים, כן.
<איתי מור יוסף: ומה שאני מגלה זה שיש איזה שהוא כפל, נקרא לזה, כפל בהתייחסות של התלמידים עצמם.
<איתי מור יוסף: על פניו, יש עוינות מאוד גדולה.
עמרם מצנע: עוינות בין מי למי?
<איתי מור יוסף: עוינות, בין היהודים, בין התלמידים, לבין הערבי, לבין הפלסטיני.
<איתי מור יוסף: מצד שני, אין אף אחד, אני חושב, ואני מדבר על זה לא מעט בבוקר, אחרי התפילה, אין אף אחד שכשהוא רואה את הזקנה הערבייה עוברת עם הסלים על הראש או את הפועל הערבי שמגיע לעבוד ביישובים או משהו כזה שאין לו תחושה של רחמים או חמלה ורצון לעזור.
עמרם מצנע: אתה יודע שתחושת רחמים וחמלה היא ביטוי לפטרונות מסוימת.
<איתי מור יוסף: אז פה אני רוצה לומר משהו.
<איתי מור יוסף: אני חושב שבסופו של חשבון, התוכנית החינוכית באזרחות והתוכניות החינוכיות השונות שבנויות על מה שנקרא מאז שנות ה- 80 הנושא של הזכויות, לא מקדם את היחס הסובלני בין יהודים לערבים.
<איתי מור יוסף: זכויות זה אומר שאני מגן על אינטרס מוגן שלי.
<איתי מור יוסף: לא בהכרח, לא בהכרח שאני רואה את הזולת באמת כמות שהוא.
<איתי מור יוסף: יש שיח אלטרנטיבי שיכול להיות שצריך לחדור, שיח יהודי מאוד, שיח של חמלה.
<איתי מור יוסף: חמלה זה לא אומר פטרונות.
<איתי מור יוסף: חמלה זה אומר שאני רואה את האדם כפי שהוא, במקום שבו הוא נמצא, על המצוקות שלו ואני מצפה שהוא גם ייראה אותי.
<איתי מור יוסף: אני מוכן לעזור לו, זה שיח החסד היהודי, הוא לאו דווקא פטרוני.
<רותי פלג: צריך לראות אותו על הטוב שבו, לא על המסכנות שבו.
<איתי מור יוסף: על הטוב שבו ועל הקשיים שלו ועל מה שהוא.
עמרם מצנע: חברים, בואו, אנחנו לא יכולים לנהל דו-שיח כזה.
עמרם מצנע: אמנם זאת הכנסת, אבל בכל זאת.
<איתי מור יוסף: השאלה האם צריך להחדיר לאט לאט אל תוך תוכניות הלימודים שיח שהוא, אנחנו קצת נסוגים ממנו, משיח החמלה בשל שיח הזכויות הליבראלי.
<איתי מור יוסף: האם לא צריך להכניס יותר, שיח של חמלה, שיח יהודי.
<איתי מור יוסף: אני בטוח שיש במקורות המוסלמים גם דברים רבים שהם מגיעים מהקוראן והם עסוקים בעניין הזה, של היחס לזר, לא ממקום של זכויות ודווקא של מגיע לי, אלא ממקום אחר.
<שושי שפרבר: אני מתיכון אנקורי בירושלים ויושב פה בעז עילם, הוא מורה לאזרחות בבית-הספר.
<שושי שפרבר: ראשית, אני רוצה להתייחס לדברים שלך, לגבי השיח היהודי, חמלה.
<שושי שפרבר: לפני שבועיים הלכתי לרכוש טלפון סלולארי חדש, ליד כיכר הדווידקה וראיתי שלט על החנות והיה כתוב שם – "לא תחנם, אני קונה אצל יהודי".
<שושי שפרבר: וחץ שמצביע שמאלה, לחנות הסמוכה, שהיא חנות ערבית.
<שושי שפרבר: צילמתי את התמונות, פרסמתי אותן, שיח התעורר, העברתי את הדברים.
<שושי שפרבר: אז קודם כל, גם השיח היהודי, יש בו יסודות שבוא נגיד בלשון עדינה, סוגיית קבלת האחר היא מורכבת מאוד, זה משהו טרי מהשבועיים האחרונים.
<שושי שפרבר: בנוסף, דובר קודם על מפגשים והאם מפגשים הם יעילים, מוצלחים.
<שושי שפרבר: אני פעילה, אני מתנדבת בירושלים בקרב קהילת מבקשי המקלט מדרפור, סודאן, אריתריאה, שזו קהילה שפה בינינו פה בירושלים, לצערנו הרב, נתקלנו בשריפה, פעמיים שרפו בתים של מבקשי מקלט בירושלים.
<שושי שפרבר: הפעילות היא התנדבותית, זו פשוט קבוצה של אנשים צעירים שמלמדים בהתנדבות מבקשי מקלט.
<שושי שפרבר: איך אני מביאה את זה פנימה לבית-הספר שבו אני מלמדת?
<שושי שפרבר: מה שקרה זה שהחלטתי שאני בעזרת המורים והמורות בבית-הספר, נקיים חגיגת ראש השנה משותפת לתלמידים עם מבקשי המקלט והילדים והילדות שלהם.
<שושי שפרבר: כולם הגיעו לבית-הספר, התלמידים והתלמידות עזרו בהכנה, המפגש היה מפגש בלתי אמצעי.
<שושי שפרבר: הם באו פנימה אל תוך בית-הספר, חגגו יחד אתנו כמי שחיים בירושלים יחד אתנו, חגגו יחד אתנו את ראש השנה.
<שושי שפרבר: במהלך המפגש, פתאום אחת התלמידות שאף פעם לא דיברה בבית-הספר ערבית, היא היתה צריכה לתרגם עבור האנשים שדוברי ערבית, אז פתאום היא דיברה ערבית שוטפת שקודם היא אף פעם לא דיברה בבית-הספר והיא שימשה כמתרגמת.
<שושי שפרבר: עבור התלמידים זה היה אירוע מאוד משמעותי והוא לא היה משהו מסובסד, יזום, אלא איזה שהוא משהו הרבה יותר טבעי.
<שושי שפרבר: בנוסף, אנחנו מקיימים ועושים חגיגות משותפות, חגיגות של חגים מוסלמיים, חגיגות של חגים יהודיים, עיד אל פיטר משותף בגן סאקר.
<שושי שפרבר: אנחנו באים, מתכנסים, האנשים שפעילים עם מבקשי המקלט וזה פתוח ורציתי לומר שלפעמים דווקא הדברים הפחות פורמאליים, יש להם השפעה.
<שרית שטרצר: אני מתיכון בן גוריון בנס ציונה ואני כן רוצה לחזור לנושא של השונות ולחבר את זה לבגרויות כי מבחינתי, כל תלמיד בכיתה אצלי הוא שונה והוא עולם בפני עצמו וכשאני מכוונת בגרות ללמד אותם אני אמורה להכין את כולם לאותו קו וזה לא מתאים.
<שרית שטרצר: אני באופן אישי לוקחת הרבה תלמידים ומלמדת אותם בבית אחרי הצהריים את כל השעות שאין לי זמן לתגבר בבית-הספר והם מגיעים להצלחות יפות, אבל שוב, כל תלמיד בדרך שלו, כל תלמיד במה שמתאים לו ולצערי, בחינת הבגרות לא משקפת לא את מידת ההשקעה שלהם ובטח ובטח לא את מידת ההשקעה שלי בתור מורה, כי בחינת הבגרות האחרונה, לא יודעת אם ראיתם אותה, אבל היתה באמת ברמה מאוד נמוכה שהעליבה אותנו.
מסעוד גנאים: באיזה מקצוע?
<שרית שטרצר: תנ"ך.
<שרית שטרצר: לחילופין, אני מלמדת מגמה ואני כותבת תוכניות ייחודיות למגמה ושם כן יש מקום לביטוי גם של התלמידים וגם מקום - - -
עמרם מצנע: מה זאת אומרת מלמדת מגמה?
<שרית שטרצר: מלמדת מגמת תנ"ך מורחב.
<שרית שטרצר: שם התוכנית היא תוכנית שאני בוחרת.
עמרם מצנע: יש ילדים שבוחרים את המגמה הזאת?
<שרית שטרצר: כן, יש לנו מגמה גדולה.
<שרית שטרצר: שם התוכנית היא אישית, זאת אומרת, תוכנית שאני בוחרת את התכנים, אני כותבת אותם ויש אפשרות לתלמידים להתחבר כי הם מקבלים את האופציה לכתוב עבודות יצירתיות ולהביא את עצמם לתוך העבודה.
<שרית שטרצר: אני חושבת שזה הרבה יותר יעיל מאשר לכוון את כולם לאותה מטרה.
עמרם מצנע: זה ילדים שלומדים אצלך במתכונת הרגילה, והולכים גם למגמה?
<שרית שטרצר: כן.
עמרם מצנע: אז זה סימן שאת מורה טובה.
<שרית שטרצר: יכול להיות.
עמרם מצנע: כי בסוף זה הכל המורה.
<שרית שטרצר: תשמע, זה מעניין, כי גם ב- י' התחלנו עכשיו, בעקבות ההצלחה של המגמה, גם ב- י' התחלנו להכין עבודות חקר ועולים דברים מאוד מאוד יפים, אתם מוזמנים להיכנס לפייסבוק שלי לשמוע שם תסכית רדיו של תלמידים שזה בעצם הפרויקט שלהם בתנ"ך.
<שרית שטרצר: אז יש מקום ליצירתיות, יש מקום להביע את השונות.
עמרם מצנע: אנחנו מתקרבים לסיום והייתי רוצה אם מישהו, יש לנו דברים שלא עלו עדיין או לא נאמרו ורוצה לחזק אותם, בבקשה.
<אור שליו: אני באה מאורט אלון ביקנעם.
<אור שליו: אני שותפה להרבה דברים ששמעתי כאן.
<אור שליו: אני מלמדת בבית, בית-הספר שלנו הוא גם בעוז וגם באופק וכן יש קצת בעיות אבל לא על זה הייתי רוצה לדבר.
<אור שליו: אני מדריכה ארצית ב- debate, מה שנקרא היום באקדמיה מעמת, מלשון עימות.
<אור שליו: מדריכה מחוזית במדעי החברה ועם כל הכובעים ומלמדת ומכינה לבגרות במקצועות מדעי החברה ואזרחות והפעם הכובע שאני דווקא יותר אתן לו דגש זה של ה- debate ושל מדעי החברה.
<אור שליו: השנה, בשנה הבאה אני אולי אלך עם פנים קימה, הצטרפו עוד בתי-ספר לתוכנית הזו, משהו בסך-הכל הכללי כ- 200 בתי-ספר, כולל גם את המגזר הערבי.
<אור שליו: יושבות פה מורות שהיו תחת ההדרכה שלנו ויושבת פה לשמאלי גם מפמ"ר מדעי החברה, דניאלה פרידמן, שהיא מוזמנת, אם פספסתי משהו, או לחזק אותי, אני אשמח.
<אור שליו: אני חושבת שהתוכנית הזו מקרבת, מביאה את השיח בצורה אחרת, שהנשק בו הוא המילים ואני מצטערת שזה נשמע מיליטנטי, נשק, אבל זאת לא הכוונה, אלא מועלים ערכים, מועלות סוגיות והדרך שבה דנים יכולה לשמש דוגמה להרבה דיסציפלינות אחרות.
<אור שליו: כשאני מדברת על מדעי החברה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה, כשאני הייתי תלמידה, זאת היתה יחידת חובה ודנו בסוגיות והועלו ערכים וקונפליקטים שהיום תלמידים לא דנים בהם.
<אור שליו: אני משתתפת, כשאת אומרת, אנחנו מקבלים אותם, משהו די מוכן וקודם הם היו פה ושם, אני חושבת שצריך להתחיל עם זה קודם, להכניס את ה- debate ואת מקצועות מדעי החברה בצורת לימודי בסיס שתלמידים ייחשפו אל הדברים האלה ויגיעו לשיח יותר בשלים, כשהם מגיעים לתרום לחברה שלהם, כל אחד בדרכו ותמיד יש מה לשפר.
<אור שליו: אני לא מתעלמת לא מהגזענות ולא מהדברים שנאמרו פה ואצלי בבית-הספר עושים הרבה דברים, יש גם מורים ערבים שמלמדים, אני חושבת שאנחנו, התלמידים מגלים נכונות והם לא רואים בזה משהו מוזר ואני מאמינה שזה חלק מהחינוך גם בעיר הזו אבל במדעי החברה אנחנו עושים ופועלים לקראת למידה חווייתית ושיתופית.
<אור שליו: כשאני אומרת את זה, אז אני מדברת על עבודות חקר ששותפות גם למגזר הערבי וגם למגזר היהודי.
<אור שליו: תלמידים נפגשים, גם מפגשים פיסיים וגם סינכרוניים ועובדים וחוקרים סוגיות בחברה הישראלית במשותף.
<אור שליו: ובשנה הבאה אנחנו הולכים לעבוד על דתיים וחילוניים, ככה שנקודות הממשק רק הולכות וגדלות ובאמת, אם הוועדה עוסקת בעניין של שינוי אפרופו בחינות בגרות, אז זה שווה לדון, להכניס את ה- debate, את המעמת ואת המקצועות האלה כיחידות בסיס על-מנת שהילדים שלנו יצאו יותר מוכנים.
<איילת בן חמו: אני מתיכון שלאון בקריית גת, מלמדת היסטוריה ומחשבת ישראל ואני רוצה לדבר על משהו אחר לגמרי בקבלת האחר.
<איילת בן חמו: לנו יש בבית-הספר שני תלמידים עיוורים ותלמידים נכים גם שניים, ומה זה עושה לתלמידים האחרים, כמה טוב זה עושה, כמה זה מוציא מהם את קבלת האחר, מה שאנחנו מחפשים בהרבה מאוד דברים אחרים.
<איילת בן חמו: מצד שני, אני מתחברת עם דברים אחרים שנאמרו פה שיש לנו, אני מלמדת בעיקר בכיתות אתגר ומב"ר את הגזענות ואת השנאה לערבים, הפלסטינאים, לא חשוב, הם לא עושים בכלל הפרדה, ולדעתי אחת הבעיות היא שאנחנו שיקוף של החברה וזה לא בא ממערכת החינוך, זה החברה, זה מה שהם שומעים בבית, זה מאוד מאוד קשה להתמודד עם זה.
<איילת בן חמו: מאוד קשה.
<בדיר סועאד: אני מחטיבת הביניים בן סינא, בכפר קאסם, רכזת חינוך חברתי ומובילה פרויקטים של חיים משותפים.
<בדיר סועאד: אני כבר 18 שנים מובילה פרויקטים של דו-קיום וחיים משותפים ופה כאילו מדברת על ירושלים וזה, אני גרה במרכז, לידינו ממש, במרחק של חמש דקות זה ראש העין.
<בדיר סועאד: אני כבר כמה שנים עובדת על פרויקט של חיים משותפים, לאורך הירקון.
<בדיר סועאד: אצלנו בכפר קאסם הרבה מבלים שם, בפארק וגם מראש העין, יש לנו את השוק בראש העין בשישי, אצלנו בכפר קאסם בשבת, אבל אף פעם לא היו עימותים.
<בדיר סועאד: אני עובדת על זה להפגיש את הילדים, לשים אותם ביחד שידברו, שיכירו אחד את השני, כילד מול ילד.
<בדיר סועאד: אנחנו עדיין נתקלים מהרב שם בראש העין, כל פעם בכל מפגש שאנחנו מקיימים, אז יש לנו בעיתון המקומי והם שולחים לעירייה כל מיני דברי גזענות, כאילו מה פתאום, סועאד ואסתר נפגשות, מפגישים את משה ואת לא יודעת, הבנים מפה והבנות משם, זה כאילו התבוללות וכל מיני כאילו, גזענות.
<בדיר סועאד: אבל בכל-זאת, אני ממשיכה את זה.
<בדיר סועאד: עם הילדים, העיקר זה להפגיש אותם, לתת להם להיות ביחד.
<בדיר סועאד: כי לא משנה פה דיברו על שמאל, על ימין, על פוליטיקה, בכלל זה לא זה.
<בדיר סועאד: הם מכירים אחד את השני, ילד מול ילד, כי אנחנו גם נפגשים בכל מיני חגים, זה החגים שלנו ושל היהודים גם זה קרובים ביחד, אז אנחנו גם חוגגים את החגים ביחד ואני רואה שמספיק לשים את הילדים ביחד, ותנו להם והם יזרמו עם זה.
עמרם מצנע: המפגשים האלה, הם עוברים בהצלחה?
עמרם מצנע: הם תורמים?
<בדיר סועאד: כן, הצלחה מאוד רבה.
<בדיר סועאד: במשך שלוש שנים אימצה אותנו רשות הגנים והטבע, היא מממנת לנו מדריכים לאורך הירקון, נפגשים גם בעניין איכות הסביבה, אנחנו עושים כאילו סיורים לאורך הירקון, מתחילים מהפארק בירקון, פעם, סיור בשבוע שעבר האחרון היה כאילו ברידינג, בסיום.
<בדיר סועאד: עברנו לאורך כל הנחל ועבדו ביחד, גם היו לנו סיורי עששיות של לילה, כאילו להכיר, ממש, ילדים ביחד, לא משנה לא ערבי לא יהודי וגם צירפנו אלינו הורים וזה ממש מצליח, אבל הבעיה פה זה עוד פעם, אולי התקציב.
<בדיר סועאד: חסר מי שיממן אותנו, במקרה המורה מהצד היהודי, מראש העין, בעלה הוא מיפן, אז הוא קישר עמותה יפנית ששולחת לנו פה ושם 5,000 שקל, 6,000 שקל, מממן ככה סתם את האוטובוסים.
<בדיר סועאד: האחרים, אני אצטרך לאסוף פה 20 שקל מהילדים, אבל אני רואה שזה השקעה שווה והלוואי שיהיו עוד תקציבים ונרחיב את הפרויקט הזה.
<ג'אמיל מסארווה: הפרויקט אצלנו נמשך לא רק בשלושה מעגלים, תלמידים – תלמידים, הורים – הורים ומורים – מורים.
עמרם מצנע: עוד כמה, בבקשה.
<קלרה בוחטה: אני מאורט רוגוזין מגדל העמק.
<קלרה בוחטה: מורה לאזרחות, היסטוריה ומחנכת כיתה, כיתה י'.
<קלרה בוחטה: ברשות
<קלרה בוחטה: כם אני רוצה להתייחס למספר דברים, עד שקיבלתי את הבמה.
<קלרה בוחטה: אנחנו מנהלים בבית ספרנו מספר פרויקטים מעניינים, בנושא של סובלנות.
<קלרה בוחטה: אחד הפרויקטים הוא השתתפות בסדנאות בקיבוץ גינוסר בבית יגאל אלון והמפגש עם החבר'ה מכיתות מופ"ת מכפר יפיע.
<קלרה בוחטה: המפגשים האלה נערכים כבר חמש שנים, בין כיתות מופ"ת אצלנו וכיתות מופ"ת בכפר יפיע.
<קלרה בוחטה: המפגשים הם כמה פעמים בשנה והשנה כמחנכת כיתת מופ"ת היו לי חששות כי מגדל העמק היא קהילה מאוד שמרנית וסגורה והוצאתי כיתת מופ"ת, הכנתי אותם, דיברנו על הסובלנות, אבל היה לי מעניין לראות איך הם יגיבו וכשראיתי אותם בסדנה והעיניים שלהם נפתחות והם פתאום שומעים שאותן בעיות יש לילדים ביפיע ובעיות במשפחה ובעיות עם חברים ואחר-כך החלפנו חוויות.
<קלרה בוחטה: הם צירפו את הילדים האלה כחברים בפייסבוק והם ביקשו טיול בסוף השנה ביחד, אז אני אומרת שבפועל, בשטח, זה מה שצריך לעשות.
<קלרה בוחטה: אנחנו יכולים לדבר הרבה, כלומר אני חושבת שצריך להיות משהו ארצי, לא מקומי.
<קלרה בוחטה: המפגשים בין הקהילות ואני מדברת על קהילות שונות – דתיים, חילוניים, ערבים, יהודים.
<קלרה בוחטה: אתן לכם עוד דוגמה, הקהילה הגאה.
<קלרה בוחטה: שוב, כשמדברים בתל-אביב על הקהילה הגאה, זה שונה ממגדל העמק ויש לנו קבוצה די גדולה במגדל העמק של ילדים בשכבת י', י"א, י"ב, שיצאו מהארון, ככה בהפגנתיות ופתחו קבוצה בפייסבוק ופה נכנס מקצוע האזרחות, מטלת ביצוע.
<קלרה בוחטה: כיתה י"ב הרימה את הכפפה ועשתה עבודה בנושא של סובלנות וקבלת השונה, כתבו מערכי שיעור, תכנון של תוכנית שלמה, שלחו את התוכנית לארגון חושן, קיבלו תשובה מיידית, חושן ביקשו לשלוח להם את התוכנית ורוצים במידת האפשר להחדיר את זה לבתי-הספר.
<קלרה בוחטה: אותם תלמידים ב- י"ב רוצים לקחת על עצמם ולהעביר את זה בכיתות שלנו, בבית-הספר שלנו.
<קלרה בוחטה: דבר נוסף, הצעה, כמורה להיסטוריה.
<קלרה בוחטה: השנה העברתי שיעורים וירטואליים למוסקבה בנושא השואה, לקחתי את זה כשליחות ובנושא השואה היו שיעורים וירטואליים בסקייפ לבית-ספר פרטי במוסקבה.
<קלרה בוחטה: אז פשוט חשבתי שאולי אפשר לעשות משהו דומה במקצוע האזרחות.
<קלרה בוחטה: אני יודעת שבהיסטוריה הקימו ועדה בינלאומית להוראת ההיסטוריה.
<קלרה בוחטה: אז אם אפשר להקים איזה שהיא ועדה באזרחות בנושא של סובלנות והכבוד, זה הנושא שאנחנו דנים היום, אני אשמח לקחת חלק בפרויקט הזה ולהוביל פרויקט דומה באזרחות וללמוד אולי ממדינות אחרות קצת על דמוקרטיה.
<קלרה בוחטה: אני רוצה להתייחס למה שהאדון מחדרה אמר.
<קלרה בוחטה: הנושא של בחינות בגרות זה נושא כואב.
<קלרה בוחטה: אני לא יודעת, לי כואב אחרי הבגרות בהיסטוריה.
<קלרה בוחטה: לי כואב על אותם תלמידים שלמדו, למדו ולמדו.
מסעוד גנאים: זה קשה באמת?
<קלרה בוחטה: רק דוגמה.
מסעוד גנאים: אני מתכוון למבחן בהיסטוריה, באמת היה קשה?
<קלרה בוחטה: הסטאטוס של תלמידים בארץ מאתמול, משרד החינוך רואה בעין יפה את כישלונם של תלמידי כיתה י' במבחן הבגרות בהיסטוריה א' ויעשה כמיטב מאמציו למען השגת מטרה זו, תוך הבנה ברורה שלא ייעשה דבר העלול להקל על התלמידים בבחינה.
עמרם מצנע: כן, OK.
<קלרה בוחטה: אז כנראה משהו לא תקין.
<קלרה בוחטה: אני רואה פה סתירה.
<קלרה בוחטה: הרף יותר מדי גבוה, מקובל עלי.
<קלרה בוחטה: אבל הדרישות לזכאות לבגרות גם גבוהות, אז תחליטו.
<קלרה בוחטה: כלומר, הבחינה לא מאפשרות לתלמיד החלש לעבור.
<קלרה בוחטה: תודה.
עמרם מצנע: אני נורא מצטער, אנחנו מוכרחים לסכם.
<אריאל טבול רבאני: אני רוצה לסיים ברגע של נחת, אם אפשר.
עמרם מצנע: רגע של נחת.
עמרם מצנע: אי-אפשר בלי.
<אריאל טבול רבאני: ברגע של נחת, עלו כאן המון המון המון קשיים.
<אריאל טבול רבאני: אני מבית-ספר בליך.
<אריאל טבול רבאני: אנחנו מדברים ערכים, אנחנו גם עושים ערכים ואנחנו מעבירים תוכניות חינוך בכל השכבות, יש לנו 2,000 תלמידים, מתוכם 864 תלמידים מתנדבים בקהילה וגם מקבלים את השונה.
<אריאל טבול רבאני: יש לנו 150 תלמידים שהם רק במסגרות של קבלת השונה, שזה כנפיים של קרמבו, מעון חוסים, הרבה, אפשר להגיד יש הרבה קשיים במערכת החינוך, יש גם הרבה סיפוק, הרבה נתינה וזה גם עובר לתלמידים, הם מעורבים ופעילים.
עמרם מצנע: אני בטוח שלו היינו נותנים פה הזדמנות לכל אחד ואחד מהמורים, אין לי ספק - - -
<קריאה: לא שמענו רק על הבדואים.
עמרם מצנע: אין לי ספק שהחלק המלא של הכוס הוא הרבה יותר מחצי אבל מטבע האנושי, אנחנו תמיד עוסקים בחלק החסר.
מסעוד גנאים: ניתן דוגמה לקבלת האחר, פאדי.
עמרם מצנע: קצר, בבקשה.
<פאדי סועאד: אני מבית-הספר המקיף שש שנתי אורט סלאמה, זה בית-ספר אזורי שמשרת את האוכלוסייה הבדואית באזור המועצה האזורית משגב.
עמרם מצנע: הבדואים הצפוניים.
<פאדי סועאד: בדואים צפוניים, זה לא בדואים אשכנזים.
מסעוד גנאים: גיאוגרפית, לא כלכלית חברתית.
עמרם מצנע: לא לא, זה גם שונה.
עמרם מצנע: זה שונה.
<פאדי סועאד: אני רוצה לדבר קצת על האוכלוסייה הבדואית.
עמרם מצנע: אבל ממש בקיצור, בבקשה.
<פאדי סועאד: אני רוצה לומר שני דברים.
<פאדי סועאד: לגבי הסובלנות, היו לנו שני פרויקטים שמדברים על פעילות משותפת עם בתי-ספר מהמגזר היהודי ובגללם אנחנו זכינו בפרס ארגון המורים מקום ראשון בשנת 2006, זה חשוב להדגיש שאם אנחנו מקיימים פעילות עם בתי-ספר אחרים, הדגש יהיה על פעילות מסוימת ודרך הפעילות אפשר להגיע לדו-קיום ולהכיר את האחר.
<פאדי סועאד: בעקבות הפעילות הזו, נופצו לדעתי הרבה סטריאוטיפים והרבה דעות שהיו בתפישה של הילדים הן במגזר הערבי והן במגזר היהודי.
<פאדי סועאד: חסר פה החוליה של ההורים.
<פאדי סועאד: הילד שמגיע מהבית, בא עם חינוך מהבית ואז צריך גם לחשוב לגבי ההורים ולשנות את התפישה שלהם.
עמרם מצנע: מפמ"רית, בבקשה.
עמרם מצנע: דניאלה.
<דניאלה פרידמן: שלום לכולם.
<דניאלה פרידמן: אני מפמ"רית מדעי החברה ומנהלת המטה לחינוך אזרחי במשרד החינוך.
<דניאלה פרידמן: הדיון כאן נסוב סביב קבלת האחר ואחד הדברים ששמחתי לראות שקבלת האחר קיבלה כאן הרבה מאוד זוויות ונקודות מבט.
<דניאלה פרידמן: היא התייחסה לנושא של יחסי יהודים ערבים, אבל היא התייחסה באותה מידה לקבלת האחר כשאנחנו מדברים על תלמידים עיוורים, כלומר אנשים בעלי מוגבלויות, תלמידים בקהילה הגאה וכדומה.
<דניאלה פרידמן: אני חושבת שהמשותף לכל הדיון שעלה כאן הוא הניסיון להראות עד כמה האכפתיות חייבת להוות איזה שהוא ציר ששזור בעשייה והיא קיימת בעשייה של כולכם.
<דניאלה פרידמן: אתה הזכרת את החמלה, היא בעצם האכפתיות במיטבה.
<דניאלה פרידמן: אני שמחתי לראות קודם כל הרבה מאוד פעילויות שמתבצעות דרך המטה, אם זה מטרת הביצוע באזרחות ומי שלא, זאת אומרת, אם אתם לא ממומנים, אז אפשר להגיש בקשה לשעות תגבור שיצאה עכשיו, שמעתי על יחידת העמקה באזרחות שעושה שימוש בעצם בתוכניות שלנו ואני מסכימה עם ג'אמיל שדיבר על יחידת העמקה ועל התרומה הגדולה שלה לתובנות, לסובלנות ולפיתוח של דו-קיום.
<דניאלה פרידמן: יש כאן גם הרבה יוזמות פרטיות של בתי-ספר ואני אשמח לשמוע יותר ולנסות לשתף פעולה עם כמה שיותר רעיונות שלכם, שיקדמו את הערכים של דמוקרטיה וסובלנות ודו-קיום.
<דניאלה פרידמן: הפרטים שלי נמצאים בתוך האתר של המטה, השם שלי הוא דניאלה פרידמן ואני מזמינה אתכם לדיאלוג, כשחלק מהדיאלוג שלנו יתבסס גם על מפגשים שבהם אנחנו ננסה ללמוד מהצלחות.
<דניאלה פרידמן: אנחנו לפעמים עסוקים כל הזמן בהלקאה של הדברים שהם לא טובים, באותה מידה הייתי שמחה לנסות להעצים את הדברים הטובים, כדי שהם יקדמו אותנו ויפתחו דרכים חדשות להידברות שלנו.
מסעוד גנאים: אני תמיד אוהב ושמח להיפגש עם המורים, לשמוע מה קורה בשטח, אבל אני חושב שפה נאמרה אמרה שהיא חשובה מאוד.
מסעוד גנאים: הבעיה שלנו תחילה יש אווירה, יש מצב פוליטי.
מסעוד גנאים: בית-הספר אינו בועה שהיא מנותקת מהמציאות, נקודה.
מסעוד גנאים: אז בית-הספר או שהוא ראי משקף וזה נכון, אבל עלינו להשתדל שזה יהיה ראי מתקן, ככל האפשר.
מסעוד גנאים: הבעיה שלנו בעניין החינוך לקבלת האחר והגזענות זה הניגוד הזה בין מה שיש בבית לבין מה שרוצה בית-הספר.
מסעוד גנאים: אני חושב שעל משרד החינוך שהמטרה הראשונה שלו תהיה מאחר והחברה בישראל היא חברה משוסעת, פלורליסטית, יש בה ערבים פלסטינים, יש בה יהודים, דיברתם גם על שוני והטרוגניות בתוך בית-הספר, בתוך הכיתה, זה טבעי, זה נמצא.
מסעוד גנאים: אבל אני חושב שהחשוב זה לקבל את האחר ששונה מאיתו, אם זה לאומית, אם זה תרבותית, והעיקר אם אנחנו מקבלים בהתחלה הכרה, אתה רוצה להכיר אותו.
מסעוד גנאים: בהתחלה אתה צריך להכיר אותו משום שהבורות עושה את השנאה הזו.
מסעוד גנאים: צריך לחנך להכרת האחר, הערבי הפלסטיני וגם בתוך החברה היהודית אם זה אתיופים, אם זה רוסים, יש גם שם גילויי גזענות כפי שאנחנו שומעים, כפי שאנחנו רואים.