GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יוג'ין קנדל: מה שזה עושה – ואולי זאת הסיבה שאין אהבה מיוחדת לחוק הזה – זה מעלה את היכולת של מתחרים קטנים יותר להתחרות בעולם קמעונאי.
<יוג'ין קנדל: נכון להיום בצרפת הקמעונאי הכי גדול Fnac מחזיק 30% מהשוק, וכל השאר הרבה יותר קטנים.
<יוג'ין קנדל: יש יכולת בהינתן החוק הזה לחנויות ספרים קטנות או רשתות קטנות להתחרות, ולכן בשיווי המשקל החדש אנחנו מצפים לעלייה של חנויות בלתי תלויות בשתי הרשתות הגדולות והקטנת כוחן של שתי הרשתות הגדולות.
<יוג'ין קנדל: זה לטובת השוק, זה מכניס יותר תחרות.
<יוג'ין קנדל: הכלי השני הוא הגבלה של מכירת הספרים של צדדים קשורים לאחוז מסוים משטחי מדף.
<יוג'ין קנדל: זה בעצם מגביר את התחרות בין הרשתות.
<יוג'ין קנדל: בעצם אנחנו רואים לפי ה-best seller list שהוא שונה מאוד בין הרשתות וגם בין הרשתות לבין חנויות ספרים בלתי תלויות שזה יותר ויותר הולך לכיוון של רשת הפצה של מוציא לאור.
<יוג'ין קנדל: ברגע שאתה מגביל את היכולת של רשת הפצה להיות רק רשת הפצה של מו"ל אתה בעצם מגביר את התחרות בין שתי הרשתות.
<יוג'ין קנדל: זאת אומרת אנחנו רואים שהתחרות בעולם הקמעונאי מתגברת.
<יוג'ין קנדל: בהינתן שהתחרות הזאת לא תהיה על המחיר היא תהיה על האיכות, על כמות הספרים ועל המבחר וכל הלאה.
<יוג'ין קנדל: אם אני נכנס לחנות ובאופן שיטתי אני לא מוצא בה את הספרים שבאתי למצוא שם אני אלך לחנות אחרת שתשים את זה.
<יוג'ין קנדל: שימו לב שהחנויות האלה לא יכולות להתחרות בתקופת ההגנה על המחירים, ולכן הדרך היחידה שלהן להתחרות היא איכות השירות על פני מבחר.
<יוג'ין קנדל: לכן לדעתנו, התחרות הזאת תביא להקטנה של הדרה של חלק מהוצאות הספרים או הקטנה של ייצוגיות שלהם על המדפים.
<יוג'ין קנדל: נושא שלישי מורכב משני חלקים, ולכן החוק הזה הוא מעין פסיפס שהחלקים שלו מחזקים זה את זה.
<יוג'ין קנדל: יש עוד שני דברים: חוזה שנתי והיעדר אפליה בין קמעונאים ובין רשתות.
<יוג'ין קנדל: ברגע שאתה עושה חוזה שנתי עם הקמעונאי אתה בעצם קובע לעצמך את הרווחיות שלך לכל השנה.
<יוג'ין קנדל: אתה כבר לא עושה את זה ספר-ספר ששם אפשר היה ללחוץ עליך ולהגיד שאם אתה לא משתתף איתי ב-80% ובארבעה במאה אז לא צריך.
<יוג'ין קנדל: אז על הספר הזה אתה אומר, משהו אני אקבל מזה, קצת יוריד לי את העלויות הקבועות, יכסה לי אותן – בסדר.
<יוג'ין קנדל: אם אתה עושה עכשיו שנה קדימה ויודע שאתה הולך לחתום על חוזה במודע שהוא הפסדי בשבילך – ושימו לב שאם אתה עושה את זה בעיקר בגלל אי אפליה זה אומר שכולם עושים את זה.
<יוג'ין קנדל: זה אומר שהתעשייה הולכת להתאבד.
<יוג'ין קנדל: אני לא מאמין שיש נטיות אובדניות בתעשייה הזאת.
<יוג'ין קנדל: זה joie de vivre.
<קריאה: הוכחנו אחרת.
<יוג'ין קנדל: להפך, הוכחתם יכולת הישרדות, זה דווקא טוב.
<קריאה: זה שבאנו לפה.
<יוג'ין קנדל: לא, זה שאתם מוציאים ספרים.
<יוג'ין קנדל: לכן זה מעביר הרבה מאוד כוח מהקמעונאי שיכול היה לפרוט את זה לפרוטות למו"ל שהוא גם זה שקובע את המחיר.
<יוג'ין קנדל: המו"לים נמצאים בענף תחרותי ביניהם, ולכן אנחנו רואים את שיווי המשקל הזה שבו מחירי הספרים יעלו במידה מסוימת.
<יוג'ין קנדל: אנחנו לא רואים סיבה למה ההנחות לקמעונאים בענף הזה צריכות לעלות באחוזים בצורה ניכרת.
<יוג'ין קנדל: תהיה חלוקה הוגנת בין כל החלקים של שרשרת הערך שיוצרת פה ספרות עברית.
<יוג'ין קנדל: האם זה שיווי המשקל היחיד שיכול להיות?
<יוג'ין קנדל: לא.
<יוג'ין קנדל: לדעתי, זה שיווי המשקל הרצוי לכולם.
<יוג'ין קנדל: לצערנו, אנחנו מכירים שיוויי משקל שנקראים בגדול בתורת המשחקים "דילמות האסיר" – כולם רוצים שיהיה טוב, אבל יוצא כרגיל.
<יוג'ין קנדל: לכן אני רוצה להציע לפורום הזה לעשות סטייטמנט עתידי.
<יוג'ין קנדל: יכול להיות בהחלט מצב שבו יהיה שיווי משקל פוגעני.
<יוג'ין קנדל: יכול להיות מצב שהצד הקמעונאי יחליט שהוא בכל זאת הופך לרשת הפצה רק של הספרים ששייכים לבעלים שלו, וכל השאר לא מעניין אותו.
<יוג'ין קנדל: בחלוקה בין הספרים הוא עדיין ישים את מחיר הספרים ב-30 שקלים לספר – עדיין מתחת לעלות; הוא ישים 80% הנחה, והוא יוציא את שאר האנשים מהשוק.
<יוג'ין קנדל: אני לא אומר שמישהו מתכוון לעשות את זה, כי זה יהיה הרסני גם לענף וגם לגוף עצמו, אני רק אומר שזאת אפשרות.
<יוג'ין קנדל: התנהגות כזאת תהיה תחת חקירה בהגבלים עסקיים.
<יוג'ין קנדל: זה כבר יהיה עניין לא לוועדה, אלא עניין לרגולטור, אבל לוועדה הזאת תהיה עדיין יכולת לחזור ולראות את ההתנהלות כי החוק הזה לעומת חוקים אחרים אומר שהוא רוצה מדידה באופן שוטף של מה שקורה בענף ודיווח לוועדה הזאת כדי שהוועדה תדע מה היא עשתה.
<יוג'ין קנדל: אני דרך אגב, חושב שזה רעיון טוב בכלל לעשות את זה בהרבה חוקים כי אנחנו עושים "שגר ושכח", ולפעמים זה לא הכי טוב.
יעקב מרגי: מי ימדוד וידווח, ומי יקבל את הדיווח?
<יוג'ין קנדל: יש ממונה - -
יעקב מרגי: בחוק?
<יוג'ין קנדל: זה בחוק.
יעקב מרגי: הממונה על ההגבלים?
<יוג'ין קנדל: לא הממונה על ההגבלים.
<יוג'ין קנדל: יהיה ממונה ספציפי שמשרד הכלכלה הולך למנות עכשיו.
<יוג'ין קנדל: הוא יאסוף את הנתונים.
<יוג'ין קנדל: אם צריך אנחנו נעזור להם בניתוח של הנתונים.
יעקב מרגי: הוא גם יבדוק את ההשלכות על ציבור הקוראים במדינה?
<יוג'ין קנדל: כן.
<יוג'ין קנדל: הוא יבדוק הכול.
<יוג'ין קנדל: יש גם מצבים אחרים.
<יוג'ין קנדל: יכול להיות שכפי שעורך דין תדמור אמר, הצד הקמעונאי יגיד שיש פה בוננזה, אנחנו רוצים מידית להרוויח הרבה יותר – בואו נעלה את ההנחות בהרבה.
<יוג'ין קנדל: לוועדה הזאת יש יכולת גם לדרוש פירוק של בעלויות אנכיות, יכול לדרוש הגבלה של כל מיני דברים.
<יוג'ין קנדל: זאת אומרת אם הרצון של האנשים הוא להרוויח בטווח קצר על חשבון הטווח הארוך, אף חוק במדינה לא יכול למנוע את זה.
<יוג'ין קנדל: אנחנו לא יכולים לחוקק התנהלות נכונה בצד העסקי בטווח הארוך.
<יוג'ין קנדל: לדעתי, לכולם יהיה טוב אם כולם יהיו קצת הוגנים בתוך התהליך, וראייה ארוכת טווח לא תזיק, במיוחד שאנחנו יודעים מהן ההנחות הסבירות המקובלות בעולם.
<יוג'ין קנדל: אנחנו יודעים שלמשל בארצות-הברית נעות בין 42% ל-50%, והן תלויות בשאלה כמה זה עולה למו"ל לספק.
<יוג'ין קנדל: למשל, לסיטונאי אתה נותן את זה ב-50% כי הוא בא אליך ופותר לך את כל הבעיות של הלוגיסטיקה; לחנות קטנה אתה מביא את זה לבד בדואר, וזה הרבה יותר יקר, אז אתה נותן לו הנחה יותר קטנה.
לימור לבנת: אתה מציע להשאיר את זה לא לכוחות השוק, אלא להגינות כוחות השוק?
<יוג'ין קנדל: לחכמה.
<יוג'ין קנדל: הגינות זה חלק מהחכמה.
<יוג'ין קנדל: לפי דעתנו, שיווי המשקל הראשון שתיארתי אותו הוא טוב לכל השוק כי הוא מגדיל את העוגה, ויש מספיק לכולם.
<יוג'ין קנדל: הרבה פעמים אנחנו שוכחים שהמטרה שלנו היא להגדיל את העוגה, ומתחילים לריב על הפילוח של העוגה.
<יוג'ין קנדל: כשאנחנו רבים על פילוח של העוגה והורסים רבע מהעוגה במאבק הזה אז אולי זה נקרא "השפעות חיצוניות" או שיווי משקל לא טוב, ואז הכנסת יכולה להתערב שוב ולהגיד, בואו נתמקד בהגדלת העוגה במקום בריבים על חלוקתה.
<יוג'ין קנדל: מתוך כל זה רציתי להתייחס להצעתו של חבר הכנסת הורוביץ על הגבלה של ההנחות לחנויות.
<יוג'ין קנדל: אנחנו שקלנו את זה, יש חוות דעת של מומחים מהאקדמיה שהפעלנו וגם חוות דעת שלנו, שהדבר הזה לא תורם היום; הוא עושה כמה דברים: לפי דעתנו, זאת פגיעה לא מידתית.
<יוג'ין קנדל: אנחנו בעצם מגבילים את היכולת של קמעונאי בשני הצדדים.
<יוג'ין קנדל: מעבר לזה הטבע של מגבלות כאלה הוא שאם נשים מספר לא יותר מ-60 או לא יותר מ-50 זה אוטומטית יתקבע שם, כבר לא יהיה שום דבר אחר.
<יוג'ין קנדל: הדבר הזה יהיה ב-50%, וזה לא יאפשר שום שוני ביניהם.
<יוג'ין קנדל: צריך להיות שוני כי אנחנו יודעים שהעלויות יכולות להיות שונות.
<יוג'ין קנדל: אנחנו גם טוענים שהכלים שיש בחוק נותנים סבירות גבוהה ששיווי המשקל ההגיוני והרצוי אכן יתממש, ולכן לעשות פגיעה לא מידתית היום לפי חשש שאולי מה שאנחנו זוכרים מהעבר, משיווי משקל אחר, אכן אולי יתממש, ואנחנו ניפגע בשיווי משקל חדש – אנחנו חושבים שלא נכון לעשות את זה.
<יוג'ין קנדל: מאידך אם שיווי המשקל הטוב לא יתממש ושיווי המשקל הפוגעני אכן יופיע – ונראה את זה במהירות – אז עדיין פתוחה לכנסת האפשרות להיכנס לכלים מסוג זה או לכלים אחרים שנוכל להמליץ לכנסת לעשות כדי לתקן את זה.
עמרם מצנע: עורך דין דודי תדמור, בבקשה.
<דוד תדמור: כמה נקודות בהתייחס לדברים של יוג'ין.
<דוד תדמור: אדוני היושב-ראש, אני אהיה קצר.
<דוד תדמור: כאשר מסתכלים על החוק הזה שהוא חוק חסר תקדים במדינת ישראל – אין מקביל לו – רואים חוק שעל-פי עמדת מציעיו הולך להעלות את מחירי הספרים בשיעור של בין 35 שקלים ל-55 שקלים או 60-35 שקלים, לפי עמדת הדובר או הדוברת.
<דוד תדמור: זאת עלייה של בין 70%-60% במחיר לצרכן.
<דוד תדמור: כדי שהכנסת תחוקק חוק שמעלה מחירו של מוצר לצרכן בשיעור של 70%-60% צריך להיות מאוד בטוחים מה עושים.
<דוד תדמור: לא זכור לי, ולו חוק אחד במדינת ישראל, שמטרתו הייתה העלאת מחיר בכלל והעלאת מחיר בשיעורים כאלה בפרט - -
לימור לבנת: - - -
<דוד תדמור: - - כשאין להתייחס לדברים בקלות דעת או בקלות ראש.
<דוד תדמור: גם אין לנו שום הוכחה ולא ראינו שום נתונים אמפיריים לכך שהספר נמכר בפחות ממחיר עלותו, חוץ מנושא אחד שהוא התשלום לסופר.
<דוד תדמור: כשמסתכלים על רציונלים לחוק רואים שיש שניים כאלה: אחד הוא שכר נמוך מדי לסופרים – שאנחנו מסכימים שהוא נמוך מדי, ונשמח לשתף פעולה בנושא הזה לגמרי; ושנית הבעיה שמתוארת היא הצורך לאפשר גישה למגוון הוצאות ספרים במציאות שבה יש רק שתי רשתות כשאחת מהן מצויה ברובה בבעלות אנכית – אלה שתי הבעיות שמתוארות.
<דוד תדמור: אנחנו סבורים שאפשר לפתור את הבעיות האלה בצורה טובה יותר ממה שהחוק מציע.
<דוד תדמור: אנחנו לא נתנגד לתשלום לסופרים, אנחנו גם לא נתנגד לשטחי מדף; אנחנו לא נתנגד להגבלה הגיונית – לא בדיוק מה שהחוק מציע אולי – אולי הגבלה יותר אגרסיבית של נתח המכירות של מו"לים גדולים ברשתות.
<דוד תדמור: בכך אדוני היושב-ראש, הבעיה שנובעת מצמצום מספר רשתות הספרים ומהבעלות האנכית – תיפתר.
<דוד תדמור: משום שאם יהיו שטחי מדף ואם באמת תהיה חובת התקשרות עם מו"לים רבים ושום מו"ל אחד לא יהיה דומיננטי, והסופרים יקבלו יותר כסף – הבעיות שהחוק בא לפתור ייפתרו.
<דוד תדמור: אבל אדוני ישמע שזה לא מקובל על דעת הציבור שיושב כאן שהוא ציבור המו"לים.
<דוד תדמור: אני אגיד לאדוני את הדבר הבא, ואני אגיד את זה גם לפרופ' קנדל:
<דוד תדמור: המנגנון שהחוק הזה יוצר במודע ובמפורש הוא איסור על רשתות הספרים להתחרות בינן לבין עצמן.
<דוד תדמור: התחרות בין רשתות הספרים היום מתבטאת במחיר – זאת התחרות.
<דוד תדמור: ההוצאות בוחרות איזה ספרים להוציא, ואיך הם ייראו, אבל התחרות בין הרשתות היא במחיר.
<דוד תדמור: רובם המכריע של הספרים שנמכרים הוא ספרים חדשים.
<דוד תדמור: כאשר חוק אוסר על הנחות בספרים חדשים הוא מקבע את המחיר.
<דוד תדמור: שום רשת לא יכולה להתחרות באחרת.
<דוד תדמור: שתי הרשתות שלנו, יקרה להן מה שהיה קורה אם הן היו עושות קרטל.
<דוד תדמור: אם היו נפגשים – וזה לא היה קורה כי החוק אוסר את זה – "צומת ספרים" ו"סטימצקי" ומחליטים לא לתת הנחות אז המחליטים היו הולכים לכלא לחמש שנים.
<דוד תדמור: מה שהחוק עושה – איסור הנחות – הוא בדיוק מה שחוק אחר, חוק ההגבלים העסקיים אוסר עליהם.
<דוד תדמור: אז הם לא יוכלו לתת הנחות ולא יוכלו להתחרות.
<דוד תדמור: הרשתות לא תתחרינה – זאת כוונת המחוקקים.
<דוד תדמור: בהיעדר תחרות בין הרשתות, אין ספק, שאנחנו חוזרים במידה רבה למציאות שהייתה לנו כשהייתה לנו רשת אחת גדולה שהייתה רק "סטימצקי".
<דוד תדמור: כי אם רשתות לא יכולות להתחרות יש אולי יותר חנויות, אבל המשמעות היא כמו רשת אחת ואפילו יותר כי זאת רשת שלא יכולה לתת הנחות – כמו רשת מונופוליסטית.
<דוד תדמור: במקביל החוק בא להאחיד את ההסכמים בין הרשתות לבין המו"לים, האחדה מלאה.
<דוד תדמור: קצת פחות בגרסה המתוקנת – יש שפיל של 7%, ויש איזושהי הטבה דווקא להוצאות הגדולות.
<דוד תדמור: אבל החוק מאחיד במידה רבה את ההסכמים בין הרשתות לבין המו"לים.
<דוד תדמור: משמעות ההאחדה היא שסביר להניח שגם מצד המו"לים – וגם אומר פרופ' קנדל – התחרות לא תהיה על המחיר.
<דוד תדמור: המו"לים יתחרו על זהות הסופר, על הספר ועל ההדפסה - -
<יוג'ין קנדל: סליחה, אני לא אמרתי את זה - -
<דוד תדמור: אז אולי לא הבנתי אותך נכון.
<יוג'ין קנדל: אמרתי שהמו"לים יתחרו על המחיר.
עמרם מצנע: המו"ל קובע את המחיר.
<דוד תדמור: אבל פרופ' קנדל סבור, ובהחלט יכול להיות שהוא צודק שהמו"לים לא יורידו את המחירים בעצמם לרמות המחירים היום.
<דוד תדמור: המחירים יהיו יחסית גבוהים.
<דוד תדמור: כשאומרים שמחיר הספר יהיה כ-55 שקלים זאת ציפיית המערכת, ויש להניח שהציפייה הזאת תופנם גם בעולם המו"לות.
<דוד תדמור: בסיטואציה שבה – כמו בסרטים – התחרות בין סרטים היא לא על המחיר.
<דוד תדמור: אם תלכו לשלושה בתי קולנוע – סרט אחד טוב, סרט שני רע – תשלמו אותו מחיר.
<דוד תדמור: לסרט אחד יבואו יותר צופים, לסרט אחר יבואו פחות צופים - -
<רחלי אידלמן: זאת התחרות שצריכה להיות.
<דוד תדמור: יכול להיות, גברתי.
<דוד תדמור: זאת דעתה.
<דוד תדמור: אני סבור שגם תחרות על המחיר חשובה לציבור הישראלי.
<דוד תדמור: מי שחשוב שהמחיר צריך להיות מקובע בידי הכנסת, והתחרות היא על משהו אחר – אני מכבד את דעתו, אבל דעתי שונה.
<דוד תדמור: המשמעות תהיה – והגברת צודקת – שהמחיר יהיה קבוע כמו בסרטים, והתחרות תהיה על איכות הספר.
<דוד תדמור: תחרות יפה, אבל התוצאה תהיה שהמחירים יהיו אחידים ברמה שהיא גבוהה ב-60% מהמחיר היום גם לדעת מציעי המחוקקים.
<דוד תדמור: האם באמת כדי לפתור את הבעיה הנובעת מהבעלות האנכית וממיעוט רשתות הספרים צריך לייקר את המחיר ב-60%?
<דוד תדמור: התשובה היא לא.
לימור לבנת: 50%-20% לתקופה מוגבלת.
לימור לבנת: צריך להוסיף לכל אמירה כזאת – ספרים חדשים לתקופה מוגבלת.
<דוד תדמור: לתקופה מוגבלת.
<דוד תדמור: החוק הזה הוא רק לשלוש שנים, ואני אגיד על שלוש השנים שני דברים - -
לימור לבנת: בכל משפט כזה צריך להוסיף כדי לא להטעות: לספרים חדשים לתקופה מוגבלת.
<דוד תדמור: אז שלוש שנים.
לימור לבנת: לא שלוש שנים – 18 חודשים.
<דוד תדמור: החוק הוא לשלוש שנים, ההקפאה היא ל-18 חודשים - -
לימור לבנת: אבל - -
<דוד תדמור: סליחה, גברתי, ברשותך, אני לא הפרעתי לגברתי השרה כשהיא דיברה, וגם לא אעז לעשות את זה - -
לימור לבנת: אדוני מדבר כבר פעם שנייה.
<דוד תדמור: זה מכיוון שהיושב-ראש הרשה לי לדבר.
<דוד תדמור: הוא מנהל את הישיבה הזאת.
<דוד תדמור: היושב-ראש הרשה לי לעשות.
לימור לבנת: אני לא כופרת בזה.
עמרם מצנע: בבקשה, לסיים.
<דוד תדמור: אדוני היושב-ראש, אני כבר מסיים.
<דוד תדמור: אורך החיים של ספר על המדף בישראל קצר בהרבה מחו"ל – עד 6 חודשים.
<דוד תדמור: תקופת הקפאה של 18 חודשים משמעה קיבוע מחיר הספר.
<דוד תדמור: רוב הספרים הנמכרים הם ספרים חדשים.
<דוד תדמור: קיבוע מחיר של ספרים חדשים משמע קיבוע רוב המחירים – זאת המציאות.
<דוד תדמור: במציאות הזאת, האם החוק באמת ישפר את מצב המו"לים?
<דוד תדמור: חד-משמעית ישפר.
<דוד תדמור: אבל הוא לא ישפר את הבעיה שנובעת מהבעלות האנכית, והוא לא ישפר את הבעיה שנובעת ממיעוט רשתות הספרים כי זאת הבעיה הקטנה - -
<רחלי אידלמן: - - -
<דוד תדמור: גברתי יודעת למה היא מפריעה לי – כי הנקודה שלי היא טובה.
עמרם מצנע: לפחות פרופ' קנדל מניח שכן יצמחו חנויות נוספות שנסגרו לאורך השנים.
<דוד תדמור: אדוני, אני רוצה להעמיד את הדברים במקרה הזה על דיוקם.
<דוד תדמור: אם יוקצו שטחי מדף, אם יהיה תשלום יותר גדול לסופר, אם יוגבל חלקן של ההוצאות השונות במדפי הספרים, ואפילו תהיה חובה להתקשר עם הרבה הוצאות קטנות – במקרה כזה הבעיה שנובעת ממיעוט רשתות הספרים, ובוודאי מהבעלות האנכית – תיפתר, והבעיה של התשלום לסופר תיפתר.
<דוד תדמור: צריך להגיד את הדברים בפה מלא: בעייתם של המו"לים איננה נובעת ממבנה המכירה של ספרים בישראל.
<דוד תדמור: נכון, יש תחרות עזה בין שתי הרשתות שמוכרות ספרים על המחיר.
<דוד תדמור: ממתי אנחנו נגד תחרות מחיר כשלעצמה?
<דוד תדמור: היא טובה לצרכן.
<דוד תדמור: הבעיה של המו"לים נובעת מכך שעולם המו"לות בעולם כולו נמצא במשבר.
<דוד תדמור: הוא נמצא במשבר משום שהספר מתחרה באמצעים בידור אחרים וצריך להימכר בזול; הוא נמצא במשבר מכיוון שהדיגיטציה הורידה מאוד עלויות והגדילה תחרות - -
<קריאות: בשנה שעברה מכרו יותר ספרים בעולם מאשר בכל שנה אחרת.
<דוד תדמור: אני מבין למה תרצו גם אתם להפריע לי.
<דוד תדמור: אבל האמת היא כזאת: את הבעיה שנובעת מתשלום נמוך מדי לסופר ומבעלות אנכית אפשר לפתור בצורה לא פוגענית לציבור שתעלה את מחיר הספר בשקלים בודדים ולא ב-60%.
<דוד תדמור: הניסיון להעלות מחיר בשיעורים כל כך גבוהים באה לפתור בעיות של המו"לים שאינן קשורות בכלל לבעלות אנכית.
<דוד תדמור: הוא בא לפתור בעיות של המו"לים שהן בעיות מבניות בעולם המו"לים.
<דוד תדמור: האם כנסת ישראל ומחוקקיה רוצים לקחת תעשייה בתחרות קשה – שבאמת לא קל לה – לקרטל אותה בחוק ולהעלות את מחיריה ב-60%?
<דוד תדמור: אני חושב שזאת תהיה טעות קשה לצרכן הישראלי.
עמרם מצנע: זאת כמובן לא הכוונה, וזאת לא ההערכה - -
<דוד תדמור: - - -
עמרם מצנע: בסדר - -
<דוד תדמור: כולם מסכימים שמחיר הספר יעלה ב-60%.
<קריאה: זה דבר מופרך שהעלית אותו - - -
עמרם מצנע: סליחה, אי אפשר לשמוע אתכם בלאו הכי.
לימור לבנת: אל תדבר בשמי.
לימור לבנת: זה לא.
עמרם מצנע: חבר'ה, לא שומעים אתכם בלאו הכי.
עמרם מצנע: השמעת את דעתך, ודעתך נשמעה בצורה ברורה.
עמרם מצנע: יש כמובן דעות אחרות והערכות אחרות, ואין ספק שכוונת החוק היא לא להעלות את מחיר הספרים.
עמרם מצנע: זאת לא כוונת החוק.
<דוד תדמור: ברגע זה פרופ' קנדל אמר שזאת הכוונה.
לימור לבנת: הוא ממש לא אמר שזאת הכוונה.
עמרם מצנע: יש הבדל בין 60% למה שלהערכתנו הוא באמת יעלה.
עמרם מצנע: זאת לא הכוונה.
עמרם מצנע: ברור לכם שאם נמשיך בדרך הזאת לא יהיו יותר סופרים שאפשר יהיה למכור את הספרים שלהם, ולא תהיינה הוצאות לאור שיוכלו להוציא את הספרים שהסופרים לא יכתבו.
עמרם מצנע: לכן נדרשה הכנסת ונדרשה הממשלה להציע הצעת חוק – יש בה דברים כאלה ודברים אחרים.
עמרם מצנע: לכן אנחנו יושבים כדי באמת לשמוע ולהחליט את ההחלטות הכי נבונות שאפשר להחליט.
עמרם מצנע: רצית לומר משהו?
לימור לבנת: משפט ביניים אחד לדבריו של עורך דין תדמור שהוא באמת דובר מוכשר ומציג באופן מאוד – הייתי אומרת - -
<דוד תדמור: חד, נכון ומשכנע?
לימור לבנת: חד, נכון ולא משכנע.
לימור לבנת: חד וחלק וברור ורהוט.
לימור לבנת: רק הערה אחת.
לימור לבנת: אולי יש סוג של סימן שאלה, אבל זה לא סימן שאלה, זה לגמרי רטורי: אם באמת כל כך פשוט ואפשר להקצות שטחי מדף להוצאות אחרות, למה לא עשיתם את זה עד היום ולמה אתם לא עושים את זהעכשיו?
<דוד תדמור: אנחנו עושים את זה.
לימור לבנת: סליחה, זאת הייתה שאלה רטורית ולא ביקשתי תשובה.
<דוד תדמור: אבל התשובה היא שעושים.
לימור לבנת: התשובה היא שאתם לא עושים את זה.
לימור לבנת: אני רק אומרת, אם אכן זה כך – למה לא עשיתם את זה?
לימור לבנת: בפגישה איתי אמרתם שאתם מוכנים לשים שלטים גדולים – למה אתם לא שמים אותם?
לימור לבנת: כל הדברים האלה שעליהם מדובר, ושאתם אומרים שאכן יש בעיה – יכולתם, ואתם עדיין יכולים במהלך הישיבות האלה - -
<דוד תדמור: אנחנו מוכנים - - -
<ערן זמורה: יכול להיות.
לימור לבנת: תראו, אתם יושבים שם שלישייה של "צומת ספרים" שמנסים להשתלט - -
<קריאות: זה לא קשור ל"צומת ספרים".
<ערן זמורה: אנחנו "כינרת-זמורה-ביתן".
לימור לבנת: "זמורה-כינרת-ביתן" – בחייכם.
לימור לבנת: אתם שליש, אתם שליש – יחד אתם "צומת ספרים".
לימור לבנת: תפסיקו להוליך שולל – בטח לא את ציבור השומעים כאן.
לימור לבנת: אתם לא "צומת", לא.
לימור לבנת: אתה "זמורה", ואתה "כינרת", ואתה הלוביסט שלהם - -
<ערן זמורה: יש איזו בעיה עם זה?
<ערן זמורה: אני לא מבין.
לימור לבנת: ודאי שיש בעיה, של בעלות אנכית.
<ערן זמורה: את לא רוצה שנהיה פה?
לימור לבנת: אני אמרתי שאני לא רוצה שתהיו פה?
לימור לבנת: אתם יושבים שלושתכם, ואתם מנסים להטעות כי הציבור שצופה בנו לא יודע שבזה מדובר.
לימור לבנת: לכן אני אומרת: אם הכול כל-כך קל ופשוט, למה צריך חוק?
לימור לבנת: מדוע אתם לא עושים פשוט את הדברים?
לימור לבנת: זאת שאלה רטורית – אני לא מצפה לתשובה.
עמרם מצנע: גלית דהן-קרליבך, בבקשה.
לימור לבנת: קרליבך-קרליבך?
<גלית דהן קרליבך: כן, קרליבך-קרליבך.
<גלית דהן קרליבך: אבל דהן מהבית.
עמרם מצנע: רשום לי שאת מדברת בשם הסופרים.
<גלית דהן קרליבך: אני מדברת בשם עצמי.
<גלית דהן קרליבך: אני אדם אינדיבידואליסט.
<גלית דהן קרליבך: אני רוצה לומר שהגעתי לכאן לאחר שדיברתי עם כמה וכמה סופרים.
<גלית דהן קרליבך: אני סופרת צעירה.
<גלית דהן קרליבך: הוצאתי ספר ראשון לפני שלוש שנים, ואנשים פשוט פחדו להגיע לכאן, וכנראה, אני צריכה להגיד מה שאני מאמינה בו.
<גלית דהן קרליבך: עשיתי את זה גם בשנה שעברה ב-ynet.
<גלית דהן קרליבך: שלחתי גם אלייך, השרה לימור לבנת, מכתב.
<גלית דהן קרליבך: לא כל כך קל לי להגיע לכאן.
<גלית דהן קרליבך: חשובה לי ההקדמה הזאת כי באמת יש תחושה של פטריארכיה – ובכוונה אני אומרת "פטריארכיה" ולא "מטריארכיה".
<גלית דהן קרליבך: פטריארכיה ספרותית חזקה מאוד שמניעה את החוק הזה, ואנשים מפחדים להגיע.
<גלית דהן קרליבך: למה הם מפחדים להגיע?
<גלית דהן קרליבך: כי הם אומרים, הספר הבא שלי יוצא עוד מעט, והוא יהיה כאן, והוא זוכר את יחסי הציבור של ההוצאה, הוא לא ייתן לי ריאיון – דברים כאלה קורים, ואני מדברת עם אנשים.
<גלית דהן קרליבך: אני הגעתי לכאן כי אני רוצה להגיד מה אני מרגישה בעניין הזה מתוך הנקודה הספציפית שלי כסופרת מתחילה.
<גלית דהן קרליבך: אמרתם את המילים: "אנכי", "צולב", "מונופול" אני באמת הכבשה השחורה במשפחה, כולם אצלנו מתמטיקאים – אני לא מבינה בזה כלום, ולכן זה רק מהנקודה הפרטית שלי כסופרת.
<גלית דהן קרליבך: אני רוצה לדבר דווקא על מטרת החוק: "מטרת חוק זה היא להבטיח לסופרים ישראלים גמול הולם בעד יצירתם".
<גלית דהן קרליבך: כך החוק הזה מנוסח.
<גלית דהן קרליבך: מה שאני עושה כל יום מ-8:00 עד 13:00 כשהילדים מגיעים – אני בעצם מפרקת טקסטים ומתייחסת לסאב-טקסט שלהם.
<גלית דהן קרליבך: מה שעולה מהעניין הזה הוא שהאויב הגדול שלנו הוא התמלוגים – מה שאנחנו הסופרים מקבלים.
<גלית דהן קרליבך: עשיתי מעשה שלא ייעשה והבאתי את החוזה שלי שקיבלתי מ"כינרת זמורה ביתן".
<גלית דהן קרליבך: אני הוצאתי ספר ראשון מ"זמורה-ביתן".
<גלית דהן קרליבך: אף אחד לא אמר לי להגיע לכאן, לא קיבלתי דחיות מאף הוצאה.
<גלית דהן קרליבך: כשדרותית – אתם יודעים, שדרותים הם מאוד יצירתיים – שלחתי להוצאה אחת, קיבלתי תשובה מצוינת, יש לי עורכת נהדרת – וזאת הסיבה שאני נמצאת שם.
<גלית דהן קרליבך: אין שום לחץ מאף אחד.
<גלית דהן קרליבך: החוזה הראשון שקיבלתי – ואין לי כסף לעורך דין, לא ידעתי אם זה טוב או לא – רק בשביל לסבר את אוזניכם על תמלוגים – זה היה על "אחותי כלה והגן נעול".
<גלית דהן קרליבך: "המו"ל ישלם למחברת תמלוגים כדלקמן: 18%.
<גלית דהן קרליבך: זה היה הספר הראשון שלי.
<גלית דהן קרליבך: זה התחיל מ-18% עד 5,000.
<יהודית גידלי: ממה?
<גלית דהן קרליבך: אני לא מדברת על סעיף ד' שזה מן הסכום נטו וכו', אני מדברת על תמלוגים.
<גלית דהן קרליבך: גם אם זה יהיה מתוך 100 שקלים – כמה שנים אני צריכה לעבוד כדי להגיע למשכורת נורמלית?
<גלית דהן קרליבך: אבל אני התחלתי בהוצאה של 18% בזמן שחברים שלי מהוצאות אחרות התחילו עם 15% ו-14%.
<גלית דהן קרליבך: שני הספרים הבאים שלי שצפויים לצאת בדצמבר – כל אחד מהם מתחיל מ-20% וקופץ במדרגות של 2%.
<גלית דהן קרליבך: עד כאן הקטע המתמטי שאמרתי אותו בלי להסמיק.
<גלית דהן קרליבך: כמובן, אני רוצה לדבר על העניין הזה שהאויב הגדול שלנו הוא לא התמלוגים.
<גלית דהן קרליבך: תכף אני אומר את זה דווקא כאן בערש הדמוקרטיה – מה האויב הגדול שלנו.
<גלית דהן קרליבך: למה התמלוגים הם לא האויב שלנו?
<גלית דהן קרליבך: מכיוון שאני כותבת ספר בשלוש שנים.
<גלית דהן קרליבך: אם אני רוצה להתעשר אני צריכה לכתוב ספר לחודש או אפשרות שנייה שהספרים שלי יתורגמו לשפות רבות מאוד, ואז אולי אפשר יהיה, כי העברית כמובן מוגבלת למקומות גיאוגרפיים.
<גלית דהן קרליבך: כלומר גם אם יציעו לי 40%, גם אם יציעו לי 50 שקלים – ואגב, בעניין הזה אני חושבת שצריך להעלות את המחיר של הספרים ל-50 שקלים.
<גלית דהן קרליבך: בעיניי, 50 שקלים זה אמצע הדרך, זה יפה, זה לא 100 שקלים.
<גלית דהן קרליבך: כשהיה "סטימצקי" לי לא היה שבוע הספר בבית.
<גלית דהן קרליבך: לא היה לנו כסף לקנות ספרים, וגנבתי מספריות.
<גלית דהן קרליבך: זה דבר שבזמן האחרון גיליתי שעוד ספרים אומרים את זה – לדעתי, הם העתיקו את זה ממני – כי באמת גנבנו מספריות.
<גלית דהן קרליבך: היינו מחביאים ספרים, והספרנית באמת מקסימה ורחומה בירושלים בקריית משה, הייתה מוותרת על העניין, מעלימה עין ונותנת לי לסחוב ספרים.
<גלית דהן קרליבך: לא היה לנו הדבר הזה.
<גלית דהן קרליבך: אני מספרת את הדבר הזה כדי לדבר על העניין של התמלוגים.
<גלית דהן קרליבך: לא משנה מה ייתנו לנו אני לא יכולה לכתוב ספר לחודש – אני כותבת פעם בשלוש שנים.
<גלית דהן קרליבך: כמה שאני לא ארוויח אני לא אקבל.
<גלית דהן קרליבך: זה לא אומר שמי שנמצא כאן מההוצאה לא ישלם לי, כן?
<גלית דהן קרליבך: אני רוצה כסף.
<גלית דהן קרליבך: אבל לא מזה מרוויחים.
<גלית דהן קרליבך: אני אגיד לכם במשפה קצר.
<גלית דהן קרליבך: מי האויב הגדול שלנו?
<גלית דהן קרליבך: האויב הגדול שלנו הוא הדמוקרטיה.
<גלית דהן קרליבך: ברוח הניו-אייג' ששורה על הכול, ואותה רוח ניו-אייג'ית – ותכף אני אצטט לכם ממישהי נהדרת, סופרת נפלאה שכתבה את הספר "משיח או כנסת" – ואני לא אגיד לכם מה אני מעדיפה – שולמית הר-אבן – יש בעיה בעולם שכל אדם חושב שיש שוויון, ויש דמוקרטיה באמנות.
<גלית דהן קרליבך: זה גורם לי אפילו להתגעגע לגילדה של ימי הביניים – כל אחד יכול להיות סופר.
<גלית דהן קרליבך: אני מדברת על זה שאנשים לא קוראים ספרים וכותבים משהו.
<גלית דהן קרליבך: הם לא כל כך סופרים, אבל הם אשפים ביחסי ציבור.
<גלית דהן קרליבך: כמה פעמים אני רואה את זה.
<גלית דהן קרליבך: אני הולכת ל"צומת ספרים", אני הולכת ל"סטימצקי", אני הולכת לחנויות הקטנות והאיכותיות – ודרך אגב, אני מקפידה לקנות בחנויות הקטנות.
<גלית דהן קרליבך: אני לא יודעת על אלו חנויות קטנות אתם מדברים שנסגרו – אדרבה, ברחביה, חצי שעה מהבית שלי נפתחה לפני שלוש שנים חנות, ויש לנו עוד שתי חנויות קטנות שמכירות אותי.
<גלית דהן קרליבך: הבעיה היא שנכנסים לחנויות האלה, והם אומרים לי, אבל הספר שלך קשה מדי, אבל הספר שלך הוא ספרותי מדי.
<גלית דהן קרליבך: מה זה "ספרותי" מדי?
<גלית דהן קרליבך: אני עוסקת בספרות – במה אני עוסקת, במסחר?
<גלית דהן קרליבך: הבעיה שלנו היא שיש הצפה של כותרים.
<גלית דהן קרליבך: אני גם אומרת את זה כאן למו"לים מיורם רוז, דרך ערן זמורה ואחרים - -
יעקב מרגי: - - - נהרוג את המתחילים?
יעקב מרגי: נקבור אותם?
<גלית דהן קרליבך: זה לא קשור למתחילים, זה קשור לאיכותיים.
יעקב מרגי: כל אחד והרמה שלו, מה לעשות.
<גלית דהן קרליבך: אני קוראת שישה ספרים בשבוע.
יעקב מרגי: תתרגלו לקבל בעם גם כאלה שרוצים רמה יותר נמוכה.
<גלית דהן קרליבך: מה זה "רמה יותר נמוכה"?
יעקב מרגי: למה הפטריארכיה הזאת?
יעקב מרגי: את סבלת מזה, אני סבלתי מזה.
יעקב מרגי: אני פה להגן על זה - -
<גלית דהן קרליבך: סליחה, למה אני סבלתי מזה?
יעקב מרגי: היחידים שלא מוגנים בחוק הזה זה הצרכנים.
יעקב מרגי: אלה שרוצים לקרוא, אלה שרצו לקרוא ולא יכלו לקרוא, אבל לא גנבו ספרים.
<גלית דהן קרליבך: אני לא סיימתי לדבר, ולמה אתה צועק עליי?
עמרם מצנע: חבר הכנסת מרגי, אני אתן לך את רשות הדיבור עוד מעט.
יעקב מרגי: אני לא צועק.
יעקב מרגי: זה הטון שלי.
<גלית דהן קרליבך: אני חושבת שרוצים לקדם פה מוצר תרבותי, וזה יפה מאוד.
<גלית דהן קרליבך: בצרפת לא התייחסו לעניין התמלוגים, התייחסו לכך שרוצים לקדם את המוצר.
עמרם מצנע: גלית, תנסי לסכם כדי שגם נבין מה את רוצה בשורה התחתונה.
<גלית דהן קרליבך: אני רוצה לומר שאין קשר לתמלוגים.
<גלית דהן קרליבך: יש קשר לפוליטיקה – ככה התחושה שלי.
<גלית דהן קרליבך: בגלל זה אני נמצאת כאן לבד ולא עוד 30 סופרים שהייתי יכולה להביא שמות במייל פרטי.
<גלית דהן קרליבך: יש פה פוליטיקה.
<גלית דהן קרליבך: יש סופרים ותיקים שבתקופתם היה קשה מאוד להסתנן.
<גלית דהן קרליבך: כשהם כבר נכנסו הייתה להם כבר כל הדרך פתוחה לפניהם.