GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירב ישראלי: מכון כושר יהיה פטור מנוכחות מדריך בהתקיים אחד מאלה – מדריך ותנאיו מכון כושר המצוי בבניין מגורים המשמש באופן בלעדי המתגוררים בבניין ואינו פתוח לציבור הרחב.
<מירב ישראלי: מכון כושר במקום עבודה שאינו פתוח לציבור הרחב המשמש את עובדי מקום העבודה בלבד, שמספרם באותו בניין או מתחם שבו מצוי מכון הכושר אינו עולה על 1,000.
<מירב ישראלי: תחילה 2.
<מירב ישראלי: תחילתן של תקנות אלה 30 ימים מיום פרסומן.
<מירב ישראלי: אנחנו, כמובן, מורידים את הסיפא שהיה בסעיף 1(1).
עמרם מצנע: זה לא מונע מבניין שרוצה שיהיה לו מדריך, שיהיה מדריך.
<רומן ברזובסקי: זה מונע מסיבה אחת פשוטה: ברגע שלא תצטרך לשלם 30 שקלים למדריך ישלמו 20 שקלים למישהו שהוא לא מדריך.
<רומן ברזובסקי: בעקיפין זה יבוא.
עמרם מצנע: אני מסכים איתך שרוב הבתים לא יעשו את זה.
שמעון אוחיון: אני מקווה שתאונות לא יחייבו אותנו לחקיקה מחודשת.
עמרם מצנע: בריכת שחייה שיש בבניין משותף מחייבת מציל?
<שלמה סביה: אני לא בקי בחוקים של בריכות השחייה כי זה לא בתחום אחריותנו.
<שלמה סביה: אבל אני מניח שכן.
יעקב פרי: רישוי עסקים, כן.
עמרם מצנע: לא עסק.
עמרם מצנע: בבניין משותף.
יעקב פרי: ההגדרה של בריכת שחייה היא הרבה יותר חמורה.
עמרם מצנע: כן, אני מניח.
יעקב פרי: היא חלק מרישוי עסק, ומשרד הפנים מפקח.
עמרם מצנע: משרד הבריאות מפקח.
יעקב פרי: משרד הפנים.
<מירב ישראלי: הרשות המקומית, למעשה.
יעקב פרי: באמצעות משרד הפנים.
עמרם מצנע: אני אומר לכם כמי שהפעיל בריכות, מי שמפקח – זה גם משרד הפנים וגם משרד הבריאות.
עמרם מצנע: יש היום בריכות שיש להן מוניטור און-ליין למחוז של משרד הבריאות לבדוק כל הזמן את מצב הכלור.
יעקב פרי: יכול להיות שזה תנאי ברישיון העסק, אני לא בקי בזה.
עמרם מצנע: אושר פה-אחד.
עמרם מצנע: אנחנו שמחים היום לצאת קצת מהשגרה של עיסוק בנושאים סנסציוניים, רודפי כותרות וסיסמאות, או דיונים ו-וויכוחים כמעט עד זוב דם והצבעות שיש לנו מדי יום בכנסת.
עמרם מצנע: אתמול המליאה נמשכה עד כמעט 02:00 לפנות בוקר בנושאים שונים.
עמרם מצנע: נציין את הפגישה הבוקר לזכרה, לכבודה של הסופרת וסופרת הילדים דבורה עומר.
עמרם מצנע: אני מוכרח להודות שבגילי המופלג, כשהייתי ילד, קראנו ספרים אחרים, אבל את ספריה של דבורה עומר ואת המיוחדות שלה אצל כל הילדים – אלה שהם עכשיו ילדים ואלה שהיו פעם ילדים – אני למדתי דרך הילדים שלי, שהם היום כבר אנשים בוגרים, ובעיקר בשנים האחרונות דרך הנכדים.
עמרם מצנע: משם ספגתי, הבנתי, הפנמתי את העוצמה הבלתי-נתפשת וההשפעה על דורות שלמים של ילדים בספרים הכל כך מיוחדים, כל כך, מצד אחד, קשורים למציאות, הם לא בעננים, ומצד שני, נתנו לילדים את התחושה שמדברים בדברים שהם מכירים, שהם מבינים ורואים ביום-יום.
עמרם מצנע: אנחנו בוועדה מאז שהיא כוננה בכנסת ה-19 עוסקים הרבה מאוד בנושא היחס לאחר, לשונה, הכבוד לזולת.
עמרם מצנע: הבחנתי בתקופה האחרונה, כשעיינתי בספרים, שבמידה רבה מאוד זה די חוט שני שעובר בספרים של דבורה ז"ל.
עמרם מצנע: ראיתי בזה דבר מאוד מיוחד, שכן חברה שאין בה כבוד הדדי, יחס לזולת, קבלת האחר באשר הוא, היא חברה לא בריאה.
עמרם מצנע: ואנחנו גם היום, כמו בשנים אחרות, עושים מאמצים גדולים מאוד, כדי שנוכל להתמודד עם הבעיה הזו באופן אמתי וישיר.
עמרם מצנע: רק בימים האחרונים הנושא הזה היה בכותרות ביחסים יהודים-ערבים.
עמרם מצנע: ואני משוכנע – דבורה עומר אמנם אינה אתנו בגופה, אבל אין דבר יותר ממשיך ועובר מדור לדור כמו ספרים, סיפורים, שמסתבר, גם אם נכתבו לפני עשרים ושלושים וארבעים שנה, הם רלוונטיים ליום-יום שלנו כאן.
עמרם מצנע: תודה רבה שבאתם, תודה למשפחה ולאנשים נוספים שהגיעו.
עמרם מצנע: בנינו סדר-יום, אבל כמובן, הוא אינו מחייב, וניתן יהיה להוסיף ולספר ולדבר.
עמרם מצנע: אני מבקש מציפי שתפתחי, בבקשה.
<ציפי גון גרוס: בוקר טוב.
<ציפי גון גרוס: קודם כל, אני מאוד מתרגשת.
<ציפי גון גרוס: מאוד אהבתי את דבורה - את דבורה האדם, את דבורה היוצרת.
<ציפי גון גרוס: על דבורה היוצרת, הכותבת, לא צריך לדבר בלשון עבר; אפשר לאהוב אותה גם כשהיא ב"כוכב ממתק", כמו שקראה לאחד הספרים.
<ציפי גון גרוס: אתם יודעים שהנשיקה לכוכב ממתק לא הולכת לאיבוד.
<ציפי גון גרוס: התבקשתי לדבר על האחר בכתיבה של דבורה עומר.
<ציפי גון גרוס: מיהו האחר?
<ציפי גון גרוס: זה תלוי בנקודת הראות, תלוי בתרבות, תלוי בתקופה, תלוי בסיטואציה.
<ציפי גון גרוס: כדי לדבר על האחר צריך להגדיר מיהו הנורמטיבי, מיהו "משלנו".
<ציפי גון גרוס: עבור הילד ממאה שערים האחר הוא החילוני, הריקני, הנהנתן.
<ציפי גון גרוס: עבור הילד החילוני האחר הוא ה"דוס", או ה"אדוק פיסטוק", כפי שקראנו לזה בילדותנו.
<ציפי גון גרוס: עבור מי שתופס את עצמו כבעל החזקה על המקום, כ"שייך", האחר הוא החדש, זה שמכבר הגיע.
<ציפי גון גרוס: כשהייתי ילדה היתה לידנו משפחה הונגרית, והיינו קוראים לה "איגן מיגן חפטא פליגן", - תופס זבוב, להקטין אותם עוד יותר.
<ציפי גון גרוס: עבור מי שרואה עצמו כ"המין החזק", האחר הוא "המין החלש", או "המין היפה".
<ציפי גון גרוס: והאחר הוא לפעמים "אחר" ברגע נתון, ואיננו "אחר" ברגע שונה.
<ציפי גון גרוס: למשל, כשכולם עולים לרכבת הרים, ואחד פוחד – הוא האחר לאותו זמן, ולפעמים גם להמשך, אם הילדים זוכרים לו.
<ציפי גון גרוס: כשכולם הולכים לישון בנחת ובשמחה, פחות או יותר, ורק אחד במשפחה פוחד ממפלצות – הוא עכשיו האחר.
<ציפי גון גרוס: לילדים במיוחד – אבל לכולנו – מאוד-מאוד חשוב להיות "כמו כולם".
<ציפי גון גרוס: להשתקף במראה הקבוצתית כשייכים, כחלק מהקבוצה.
<ציפי גון גרוס: אני חושבת, אחרי שבימים האחרונים העמקתי עוד יותר בכתיבה של דבורה, נראה שדבורה עומר הצליחה לזהות בחושיה החדים, בכאבים שהיא עצמה חוותה והפכו למגנט קולט כאבים, את האחר האוניברסלי.
<ציפי גון גרוס: לזהות את הכאב של מי ששונה, שחלש יותר, ולתת לו קול, צבע ונוכחות.
<ציפי גון גרוס: לתת לו אהבה והזדהות – שלה, ולכן גם של הקורא.
<ציפי גון גרוס: היתה בה רגישות לסוגים של ילדים או לסוגי אוכלוסיות שאינם המרכז, שאינם חווים את הדברים בדרך המלך, גם רגשית וגם התנהגותית.
<ציפי גון גרוס: אפשר לומר שבכל אחד מהגיבורים של דבורה יש אחרות.
<ציפי גון גרוס: היא כתבה על הרבה סוגי אחרות.
<ציפי גון גרוס: למשל, בספר "סערה באביב" כתבה על טוביה קושניר - ילד שהיו לו המון קשיים חברתיים ולימודיים, והוא מצא מפלט בצמחים האהובים עליו, ולימים נעשה חוקר חי וצומח חשוב.
<ציפי גון גרוס: קושניר היה בין חללי שיירת הל"ה, אך מכיוון שב-1987, דומני, כשהספר הופיע, כבר "האשימו" אותה שהספרים שלה נגמרים תמיד בעצב, היא כתבה לספר הזה שני סיומים אפשריים, ואתה כקורא יכול לבחור, האם הוא נפל בשיירת הל"ה או אפשרות אחרת של סיום.
<ציפי גון גרוס: דבורה עומר היא ממש מהראשונים שהכניסו לתוך ספרות הילדים את הנושא של גירושים - פרט אוטוביוגרפי כאוב, שחוותה כילדה צעירה.
<ציפי גון גרוס: בספרים המוקדמים היא קראה לזה "החושך שבין אמא לאבא", כי אבא מביא את הילד לפתח הבית, אבל עד שהוא עולה לאמא, כבה האור במדרגות, וזה החושך כמטאפורה על החושך שבין אמא לאבא.
<ציפי גון גרוס: בשנים האחרונות בספר שכתבה יחד עם ורד רביב-שוורץ, "סיפור שקרה לי בדרך", היא התייחסה ל"שני הבתים של רועי".
<ציפי גון גרוס: אתר ההתרחשות של שניהם הוא המשפחה המפורקת, והבית שמכיל עכשיו רק הורה אחד.
<ציפי גון גרוס: אבל בספר הוותיק יותר דבורה מדברת על החושך, ובחדש יותר – על האור.
<ציפי גון גרוס: על שני הבתים, והאהבה שמחכה לו בשניהם.
<ציפי גון גרוס: גם כשדבורה עומר ציירה, ו"ציירה" זו מילה של דבורה עומר - כשציירה את הסיפור של אנשים משמעותיים בתולדות ישראל, כתבה על הרצל, על בן-גוריון, על מנחם בגין ומניה שוחט, וצביה לובטקין, גם אצלם תיארה את האחרות.
<ציפי גון גרוס: את החולשה, את החסר, ומתוכו את הכוח שבקע.
<ציפי גון גרוס: למשל, מניה שוחט היתה ילדה רזה ונמוכה.
<ציפי גון גרוס: בספר "בדהרה" היא מתארת איך הילדה הזאת, הקטנה והצמוקה, הפכה מנערה חולנית ללוחמת נועזת.
<ציפי גון גרוס: בספר על הרצל היא מתארת את חולשותיו הרבות.
<ציפי גון גרוס: היה לו חזון גדול, הוא השקיע את כל כספי המשפחה בחזון, השאיר את המשפחה בחוסר כול, וגורל כל ילדיו היה גורל מר.
<ציפי גון גרוס: דבורה תמיד הקפידה לומר שהיא מציירת ולא מצלמת, וכך מותר לה להוסיף עוד קו ועוד צבע, ולטשטש קו אחר ולהוסיף דמות.
<ציפי גון גרוס: דבורה התחברה למצוקות של הילדים, אבל גם למצוקות של היצורים הגדולים שמפחידים ילדים.
<ציפי גון גרוס: למשל, ב"מי זאת פיצי מותק" דבורה האנישה את המפלצת שנכדתה פחדה ממנה, והתחברה למצוקות של המפלצת.
<ציפי גון גרוס: אבל המפלצת הזאת מתחבאת בעצמה במקומות חשוכים, כדי שלא ילעגו לה שהיא מלוכלכת.
<ציפי גון גרוס: והיא מלוכלכת, כי איש לא מרשה לה להיכנס לביתו.
<ציפי גון גרוס: אפילו לברכה או לים לא נותנים לה להיכנס.
<ציפי גון גרוס: ודבורה סירקה אותה, הלבישה אותה, והיא כותבת: "גינדרתי אותה".
<ציפי גון גרוס: איזו מילה יפה זאת, שנעלמה היום – להתגנדר.
<ציפי גון גרוס: פעם היו אומרים: גברת מגונדרת, והמילה הזאת כמעט נעלמה היום.
רות קלדרון: מג'ונדרת.
רות קלדרון: ..
<ציפי גון גרוס: העבירו את זה למגדר.
<ציפי גון גרוס: רעיון.
<ציפי גון גרוס: את השינוי הזה אני מוכנה לקבל.
<ציפי גון גרוס: וקראה לה "פיצי מותק", במקום השם "מפלצת".
<ציפי גון גרוס: זה כמעט אותן אותיות, אבל בכך היא סילקה אותה מהשם שהיא כל כך שנאה.
<ציפי גון גרוס: פסיכולוגים משתמשים בדיוק בשיטה הזאת כדי להגחיך את גורם הפחד.
<ציפי גון גרוס: דבורה והאחר זו גם הכתיבה על עולים חדשים.
<ציפי גון גרוס: אגב, שינוי שם – דבורה כתבה "דפי תמר".
<ציפי גון גרוס: היא נורא רצתה שיקראו לה תמר ולא דבורה המקראית.
<ציפי גון גרוס: כתבה על עולים חדשים, ב"צוללים קדימה": "נולדתי באלג'יר, אך איני זוכר הרבה מארץ מולדתי.
<ציפי גון גרוס: עודני ילד קטן עקרה משפחתי משם ועברה לגור במרוקו, בעיר פס.
<ציפי גון גרוס: הדבר היחיד שנשאר לי ממולדתי הוא שמי האלג'יראי טבול.
<ציפי גון גרוס: שם זה, המקובל מאוד בארץ זו, הסב לי אחר כך צרות צרורות.
<ציפי גון גרוס: .. שש אחיות היו לי.
<ציפי גון גרוס: כולן בוגרות ממני.
<ציפי גון גרוס: הייתי הבן היחיד במשפחה.
<ציפי גון גרוס: בן הזקונים... ביום שבו נולדתי נפטרה אמי".
<ציפי גון גרוס: והילד הזה, הילד המרוקאי, אמר לעצמו "כשאגדל אסע לישראל, ושם אהיה איש צפרדע".
<ציפי גון גרוס: דבורה מאפשרת לו להגשים את החלום – להיקרא שחר, להתחתן עם דלית הקיבוצניקית, להוליד את גל, הבן הבכור, ליפול בשבי המצרי ולחזור בשלום משם.
<ציפי גון גרוס: בסוף הספר הוא מקווה שיבוא השלום.
<ציפי גון גרוס: היום, כשמסתכלים על תקינות פוליטית, אפשר לומר שהגיבורים המזרחיים של דבורה התבקשו למחוק את השם שלהם, ולהפוך מטבול לשחר.
<ציפי גון גרוס: אבל גם יהודה פייפר הפך ליהודה עמיחי...
<ציפי גון גרוס: שינוי השמות לשמות עבריים טהורים היה בקשה מפורשת של בן-גוריון, שביטא את רוח התקופה.
<ציפי גון גרוס: הקונצנזוס היה כור היתוך – כולנו אותו דבר.
<ציפי גון גרוס: לכן "רומייה" התימנייה הפכה ל"רמה", ו"טבול" – ל"שחר".
<ציפי גון גרוס: הם זוכים, כשדבורה נותנת להם יד, להתקבל לחברה הישראלית.
<ציפי גון גרוס: למשל, רמה הופכת לדיילת באל על, וגם היא, כמו שחר, מתחתנת עם אשכנזי, בן קיבוץ.
<ציפי גון גרוס: זה שיא הקונצנזוס לאותה תקופה.
<ציפי גון גרוס: אגב, לטבול, הילד שנולד במרוקו, אין אמא.
<ציפי גון גרוס: היא מתה בלידתו.
<ציפי גון גרוס: וכשראיינתי את דבורה בגלי צה"ל ב-2006, היא דיברה על הספר אודות רבין, "נשבעתי אימונים".
<ציפי גון גרוס: הדבר הראשון שהזכירה, שגם רבין, אמו רוזה מתה בצעירותו, כשהיה בן 15, בשנה הראשונה שלו ב"כדורי".
<ציפי גון גרוס: בספר "סודות של סופרים", שבו כל אחד מהסופרים כותב על עצמו, דבורה כותבת "גם כשכתבתי על היתמות של בן ציון, הבכור לבית אב"י – כתבתי את יתמותי שלי".
<ציפי גון גרוס: דבורה בעצמה היתה "האחר" ביותר ממובן אחד.
<ציפי גון גרוס: בתקופה שבה דבורה גדלה השאיפה היתה להיות "הצבר החדש".
<ציפי גון גרוס: הקיבוצניק המסור, החרוץ, הגיבור, זה שעושה ולא חולם.
<ציפי גון גרוס: זה שרואה את צרכי הכלל לפני הצרכים שלו עצמו.
<ציפי גון גרוס: לא ילדה שההורים שלה התגרשו, שיש סוד סביב ההיעלמות של אמא שלה, לא ילדה עם גשם בעיניים, כפי שתיארה את עצמה תמיד.
<ציפי גון גרוס: לא הילדה שהכתיבה והקריאה היו לה מפלט מן העצב.
<ציפי גון גרוס: כבר סופר, ובכל זאת – אספר שוב בקיצור את הסיפור של היתמות והמסתורין סביב מות אימה.
<ציפי גון גרוס: ההורים שלה התגרשו, אבא עבר לקיבוץ אחר, וכשדבורה היתה בת 11, אמא של דבורה נורתה בשוגג באימונים של ההגנה על-ידי חברת קיבוץ אחרת, שהיתה, לא פחות ולא יותר, המטפלת של דבורה.
<ציפי גון גרוס: כלומר דבורה איבדה באחת את אמה, את המטפלת, שזמן קצר אחרי זה עזבה את תפקידה, וכמובן, את הביטחון שכל הדברים האלה מעניקים לילד.
<ציפי גון גרוס: היא גילתה ביומן של אחד הילדים בקיבוץ - "דבורהל'ה המסכנה.
<ציפי גון גרוס: אמא שלה התאבדה".
<ציפי גון גרוס: כי באותם ימים לומר שהיו אימונים של נשק, ולכן נורתה חברת קיבוץ, זה סיכן המון אנשים.
<ציפי גון גרוס: שנים הסתירו את דבר מותה של אמה, עד שדבורה העיזה ללכת בעקבות החוט הזה.
<ציפי גון גרוס: היא סיפרה לי שהיא נסעה לפגוש את המטפלת, והיא לא ידעה ששמוליק נוסע באוטו מאחוריה, לשמור עליה בלילה הדרמטי, הסוער, הגשום הזה.
<ציפי גון גרוס: אז היא פגשה את המטפלת.
<ציפי גון גרוס: היא סיפרה לי שזמן קצר אחרי זה המטפלת הלכה לעולמה – היא היתה מבוגרת, בגיל של אמה.
<ציפי גון גרוס: על הסיפור הזה היא כתבה את "פגיעה ישירה".
<ציפי גון גרוס: מאוד אהבתי אותה, ופגשתי אותה כמה וכמה פעמים בעבודתי ובחיי.
<ציפי גון גרוס: אני זוכרת שכשהיא כתבה את הסיפור על המקק שרצה להיות ג'וק, קניתי לה מתנה – סיכה בצורת מקק, והיא נתנה לי פעמיים מתנה – ספר שלה עם הקדשה.
<ציפי גון גרוס: בשתי הפעמים, זה היה בהפרש של כשמונה שנים, זה היה הספר "פגיעה ישירה".
<ציפי גון גרוס: זה הספר שסיפר את סיפורה האישי באופן כל כך עז, בלי לכתוב בו שזה סיפורה האישי.
<ציפי גון גרוס: זה היה הספר היקר ללבה.
<ציפי גון גרוס: אבא של דבורה כבר היה נשוי לאשה אחרת, גר בקיבוץ אחר, והיא כותבת: "אבא היה מגיע לבקר אותי, ובסופו של כל ביקור בכיתי.
<ציפי גון גרוס: רציתי שיישאר, אבל הוא תמיד הלך.
<ציפי גון גרוס: ופעם אחת אמר לי לפתוח את כף ידי, והניח עליה את כף ידו הריקה כאילו יש בה משהו, ואמר לי: הנה אני נותן לך במתנה גמד.
<ציפי גון גרוס: שמו קרשינדו, והוא בלתי נראה, והוא רק שלך, ואת יכולה להפליג איתו בדמיונך לאן שתרצי – אמר והלך להילחם במלחמה הכי צודקת, מלחמת העולם השנייה".
<ציפי גון גרוס: למרות שאמה נהרגה, אביה לא עזב את השליחות שלו.
<ציפי גון גרוס: הוא נעדר מהארץ שלוש שנים תמימות.
<ציפי גון גרוס: דבורה כתבה לו מכתבים מלאי געגועים, אבל הוא במכתבי התשובה שאל: "מי יעשה את העבודה החשובה למען העם, אם כל אחד יחשוב על משפחתו?
<ציפי גון גרוס: הילדים היתומים באירופה זקוקים לי יותר".
<ציפי גון גרוס: באחד הספרים היא קוראת לעצמה חנה'לה חלמנ'לה.
<ציפי גון גרוס: היא הרבתה לשחק עם החבר הזה, הגמד קרשינדו.
<ציפי גון גרוס: היא לא מעיזה לספר בקול רם, פן הילדים השייכים, החזקים, יצחקו עליה.
<ציפי גון גרוס: אחרי מותה של דבורה קיבלתי מייל ממרגלית טובי - בחורה עיוורת, אמא לשני ילדים, שהתכתבה בעבר עם דבורה.
<ציפי גון גרוס: היא כתבה לי: "במשך שנים קראתי לאחיינית שלי סוזי "הגמד קרשינדו", כי היא ביצעה בשבילי כל מיני משימות, כולל הקראה וליווי למקומות שקשה לי ללכת אליהם לבד".
<ציפי גון גרוס: וכמובן, דבורה עומר והאחר – הספר זה הספר "אני אתגבר".
<ציפי גון גרוס: לשמחתי, עכשיו במבצעים של 1 2, 2 3, הוא במבצע של סטימצקי, לכן יש לי אותו בכריכה הרכה.
<ציפי גון גרוס: בפתיחה של הספר "אני אתגבר" כותבת דבורה: "גילה זו אני.
<ציפי גון גרוס: כך קראו לי אבא ואמא כשנולדתי.
<ציפי גון גרוס: הורים מעולם אינם שואלים את ילדיהם, מהו השם שהיו רוצים בו, לכן קראו לי גילה.
<ציפי גון גרוס: ובעצם איך יכלו לדעת עד כמה שם זה לא יתאים לחיי?
<ציפי גון גרוס: גילה – שם קצר, קליל, חמוד.
<ציפי גון גרוס: סלדתי בכל לבי משמי זה.
<ציפי גון גרוס: כשגדלתי, התחלתי להבין, לחוש כמה אינו הולם אותי.
<ציפי גון גרוס: לעולם לא יתאים גילה.
<ציפי גון גרוס: ואתה רואה לנגד עיניך ילדונת עליזה, רוקדת, שרה, קלת תנועה.
<ציפי גון גרוס: לא כמוני – אחרת לגמרי.
<ציפי גון גרוס: שנאתי את שמי כמו ששנאתי באותם ימים דברים רבים-רבים, בעיקר את עצמי.
<ציפי גון גרוס: שנאתי את גופי, רגליי הדקות עם המכשירים המסרבלים אותן עוד יותר, ידיי הרועדות, ראשי הגדול, העוויתות בפנים, הקול החופף לדקיק וצווחני בכל התרגשות הקלה ביותר.
<ציפי גון גרוס: כל-כולי גילה – ילדה בכיסא גלגלים, משותקת, ילדה שאינה כמו האחרים.
<ציפי גון גרוס: לא כמו כולם".
<ציפי גון גרוס: כשמלאו לתכנית שלי בגלי צה"ל "ספרים רבותי ספרים" 15 שנה, הזמנתי כמה סופרים יחד עם קוראים שהספר השפיע על חייהם.
<ציפי גון גרוס: הזמנתי את מאיה מרין, שיושבת עכשיו לידי, ויחד איתה הבאתי לאולפן את דבורה עומר ואת הספר של דבורה "אני אתגבר".
<ציפי גון גרוס: כשמאיה היתה בת 13 היא כתבה עבודה על "אני אתגבר".
<ציפי גון גרוס: היא הביאה את הספר והעבודה וקטעים שאמה קראה מתוך הספר לכיתה.
<ציפי גון גרוס: אספר בכמה מילים על הספר והסיפור שמאחוריו.
<ציפי גון גרוס: דבורה סיפרה אז שהרעיון לספר התחיל בעקבות פגישה עם עיתונאית נכה בשם חווה לנדאו.
<ציפי גון גרוס: חווה ביקשה שדבורה תבוא לביתה, כי קשה לה לעלות 4 קומות ברגל.
<ציפי גון גרוס: דבורה בצניעותה ובחום שלה באה אליה, כמובן.
<ציפי גון גרוס: היא ראיינה את דבורה.
<ציפי גון גרוס: שם עלה הרעיון, שדבורה תכתוב את הסיפור של ילדה נכה.
<ציפי גון גרוס: דבורה חששה לכתוב על נושא כל כך כאוב, והציעה לחווה לכתוב בעצמה.
<ציפי גון גרוס: חווה סירבה.
<ציפי גון גרוס: לימים, אגב, חווה כתבה בעצמה.
<ציפי גון גרוס: אבל אז דבורה היתה בבריכה, וראתה ילדים שמתעללים בילד בכיסא גלגלים.
<ציפי גון גרוס: כשדבורה שאלה אותם מה קורה פה, הם ענו: "אנחנו משחקים בקרקס, והוא הליצן שלנו".
<ציפי גון גרוס: היא הביאה את הילד הזה לאן שהיה צריך להגיע, והחליטה לכתוב את הספר.
<ציפי גון גרוס: היא עשתה תחקיר מעמיק כדרכה, ישבה יום שלם ביכסא גלגלים, דיברה עם ילדים.
<ציפי גון גרוס: אותה חווה לנדאו חיברה אותה לקהילת בתי הספר ששם היו הילדים באותה תקופה.
<ציפי גון גרוס: היא דיברה עם רופאים, עם הורים, והחליטה לכתוב.
<ציפי גון גרוס: הבאתי את העבודה שמאיה הגישה אז בבית הספר על "אני אתגבר", ואני רוצה לקרוא לכם כמה שורות מתוכה.
<ציפי גון גרוס: כפי שאתם רואים, העבודה כתובה באותיות מאוד גדולות, כי מאיה כבדת ראייה: "למה רציתי לספר לכם על הספר "אני אתגבר"?
<ציפי גון גרוס: ראשית, אתם יודעים שאני ילדה נכה.
<ציפי גון גרוס: אני סובלת משיתוק מוחין, שפגע בצד שמאל של גופי, ואני גם כבדת ראייה.
<ציפי גון גרוס: מאוד הזדהיתי עם גילה, עם הקשיים שלה, עם המאבק שלה, עם הבעיות החברתיות שלה, עם הבעיות הטכניות.
<ציפי גון גרוס: עם ההתמודדות מול כל החברה של הבריאים, שלא תמיד מבינים את תחושות הנכה.
<ציפי גון גרוס: מאוד קשה להיות שונה בחברה, ולא רק כשמדובר בנכות.
<ציפי גון גרוס: לכל ילד יש שוני: יש גבוה, יש נמוך, יש שמן, רזה, יש מכוער, יש עצלן, יש תלמיד חלש.
<ציפי גון גרוס: השוני בי בולט יותר.
<ציפי גון גרוס: אבל כל אחד מאתנו הוא קצת שונה.
<ציפי גון גרוס: "הרבה פעמים אני מרגישה מחוץ לחברה, ללא חברים, דחויה.
<ציפי גון גרוס: אני יודעת שאם כל אחד היה נזכר בשוני שבו, היה עוזר לילדים שונים אחרים להתקבל בחברה.
<ציפי גון גרוס: גילה הנכה והמשותקת חושבת שלהיות עיוור יותר קשה מלהיות משותק.
<ציפי גון גרוס: המסקנה עבורי: תמיד יש מישהו שיש לו בעיות יותר חמורות משלך.
<ציפי גון גרוס: לגילה נראה שעיוורון יותר קשה משיתוק.
<ציפי גון גרוס: לי נראה ששניהם מאוד קשים.
<ציפי גון גרוס: מישהו אחר יחשוב שהכי קשה – לשבת בכיסא גלגלים.
<ציפי גון גרוס: מה שחשוב הוא לקבל כל אחד כמו שהוא, ולעזור לו.
<ציפי גון גרוס: "אני רוצה לספר לכם איך הרגשתי כשהתחילה השנה.
<ציפי גון גרוס: פחדתי להגיע לחברה שאת רובה איני מכירה.
<ציפי גון גרוס: זו היתה תחילת החטיבה.
<ציפי גון גרוס: פחדתי שלא יקבלו אותי.
<ציפי גון גרוס: פחדתי, אם יעזרו לי, לא ידעתי אם יצחקו עליי.
<ציפי גון גרוס: המסר שאני רוצה להעביר הוא: ילד נכה הוא ילד רגיל עם צרכים מיוחדים.
<ציפי גון גרוס: אני מבקשת שיתייחסו אליי, מצד אחד, באופן רגיל, ומצד שני, שתתחשבו במגבלותיי.
<ציפי גון גרוס: אני לא מפגרת, זה לא מידבק.
<ציפי גון גרוס: אני מבקשת שתנסו לקבל אותי כפי שאני".
<ציפי גון גרוס: אגב, מאיה שירתה בשירות צבאי בבית הנשיא, היתה מתנדבת שנתיים, ונשארה אחר כך לעבוד שם במרכזייה.
<ציפי גון גרוס: אני יכולה להעיד מציונה ומאנשים אחרים בבית הנשיא שאהבו אותה אהבה גדולה מאוד.
<ציפי גון גרוס: לסיום, שאלתי את דבורה, מה היתה רוצה להיות אלמלא היתה סופרת.
<ציפי גון גרוס: היא אמרה ללא היסוס: סנדלרית.
<ציפי גון גרוס: היא היתה פעם סנדלרית בקיבוץ, לא כל כך מוצלחת, כי הסנדלר נתן את התפקיד הזה לילד אחר, אחרי שהיא פצעה את עצמה כסנדלרית.
<ציפי גון גרוס: אני חושבת, דבורה, אם את שומעת אותנו שם בכוכב מותק, שהצלחת להיות סנדלרית.
<ציפי גון גרוס: כי הסנדלר מחזיק את המסמרים בפה שלו.
<ציפי גון גרוס: הוא חייב להיזהר.
<ציפי גון גרוס: הוא מאוד מעורב בתיקון, כי כשמחזיקים מסמרים בפה, הטעם של הברזל הלא נעים, נתקע לו בלשון, וצריך להיזהר לא לבלוע, וצריך לשתוק, אבל אפשר לדמיין, אפשר להמציא, ורצוי להישאר מאוד מאוד מרוכזים.
<ציפי גון גרוס: אבל המשימה הקדושה היא לתקן.
<ציפי גון גרוס: להפוך בלוי לרענן, להפוך מקולקל למתוקן, וכך לתקן גם את עצמך.
<ציפי גון גרוס: ודבורה, בלי דידקטיות, בלי לעורר רחמים, בלי אדנות והתנשאות, בלי לשפוט – תיקנה, ובכתיבה שלה, שנשארת אתנו לעוד הרבה-הרבה שנים – עוד תתקן ותתקן.
<ציפי גון גרוס: תודה רבה.
עמרם מצנע: תודה רבה, ציפי.
עמרם מצנע: הצלחת בהיכרותך האישית עם דבורה ובכישרונות שלך להכניס אותנו לעניינים ולרגש.
עמרם מצנע: ותודה למאיה.
עמרם מצנע: בכל רגע שתרצי לדבר, ניתן לך.
רות קלדרון: מאיה מדברת בעיניים.
עמרם מצנע: הצטרפה אלינו סיון רהב-מאיר ובעלה.
<סיון רהב מאיר: שלום ובוקר טוב.
<סיון רהב מאיר: תודה על ההזמנה.
<סיון רהב מאיר: אני לא הכרתי אישית את דבורה – הכרתי כילדה כשקראתי את סיפוריה.
<סיון רהב מאיר: קרה לנו בחודש האחרון משהו מדהים: כשדבורה נפטרה חיפשנו בתוכנית האישית שלנו בגל"צ בימי ששי דרך להיפרד.
<סיון רהב מאיר: בוויקיפדיה היה כתוב שהסיפור האחרון שהיא פרסמה זה הספר "סבלנותו של הלל הזקן".
<סיון רהב מאיר: מהר-מהר שי צ'רקה המאייר, הוא ידיד שלנו, כתבנו לו מייל: אולי יש לך הטקסט בקובץ וורד?
<סיון רהב מאיר: הוא שלח את הקובץ עם המילים, בלי הציורים , של הספר.
<סיון רהב מאיר: ידידיה קרא אותו בהטמעה, כמו שעושים שעת סיפור בגן, בצהריים, והמערכת הוצפה בתגובות.
<סיון רהב מאיר: אם אנחנו רגילים לקשקש על לפיד ודרעי וביבי, התברר שהמאזינים בימי ששי ב-12:30 את סבלנותו של הלל הזקן - ולא ילדים אלא מבוגרים: תשלחו לנו, גם אנחנו עושים טקס לזכרה, אז איך משיגים?
<סיון רהב מאיר: הרגשנו שנגענו בנקודה.
<סיון רהב מאיר: במקביל הגיעו גם תלונות, וזה בכלל לא הסיפור האחרון שהיא פרסמה.
<סיון רהב מאיר: הרבה מורים, גננות, הורים שלחו מיילים: קיבלנו בגן משהו אחר בכלל, ולא נתתם קרדיט לפרויקט "ספריית פיג'מה", שמפיץ את זה בגני הילדים.
<סיון רהב מאיר: הבנו לשמחתנו שטעינו.
<סיון רהב מאיר: כשדיברנו בתוכנית אמרנו: איזו צוואה יפה, כמה סבלנות שהסיפור הזה מלמד, איך מנסים לעצבן את הלל הזקן, ואיך הוא לא מתעצבן.
<ידידיה מאיר: הסיפור מופיע בגמרא – היא עיבדה אותו – על שני חברים, שהתערבו ביניהם: מי יצליח להוציא את הלל הזקן, שהיה ידוע במתינותו, משלוותו.
<ידידיה מאיר: התערבו על סכום כסף.
<ידידיה מאיר: המתערב ניגש אליו ביום ששי כמה דקות לפני שבת, כשהוא במקלחת, רגעים של לחץ, והוא כל הזמן מוציא אותו מהמקלחת בשאלות מנדנדות, והלל עומד ויוצא שוב ושוב ואומר: בני, יפה שאלת, ובסוף המתערב מתעצבן, ואומר: בגללך הפסדתי כסף, כי אתה לא מתעצבן.
<ידידיה מאיר: ואז הלל אומר לו: מוטב שתפסיד 400 זוז או דינרים, ושלא נכעס על אדם שלא לצורך.
<ידידיה מאיר: זו לא היתה הצוואה, מסתבר.
<סיון רהב מאיר: אחר כך אמרנו: איזה יופי, סבלנות, וכמה אנחנו בדור הזה עצבניים, בפרט ככל שהסלולרי יותר זמין, ובכל הקלקה אתה מקבל תשובה לכל דבר – אני מרגישה את זה כלפי הילדים שלי.
<סיון רהב מאיר: אצלנו זה הלל הצעיר בן השנתיים.
<סיון רהב מאיר: הבוקר, כשרצה מיץ תפוחים, וזה תמהיל של התרכיז ושל המים – עוד מיץ, עוד מים, ולפני שבאנו לפה אני התעצבנתי על הלל הצעיר.
<סיון רהב מאיר: כלומר סבלנות – היה נראה לי שהמסר פה מאוד מתאים.
<סיון רהב מאיר: אבל אז הגיעו שני תיקונים, ובכוונה זרמנו עם זה לעוד שבועיים לפחות.
<סיון רהב מאיר: הסיפור הראשון, ש"ספריית פיג'מה" שלחו לנו אותו כרוך, היה "התבלין החסר" – שוב – אגדת חז"ל שדבורה עומר עיבדה בכישרון.
<סיון רהב מאיר: בדקנו במקורות, ושם זה מאוד קצר, והיכולת להרחיב את זה ולרתק – אתה רוצה להסביר?
<ידידיה מאיר: זה על רבי יהודה הנשיא, שהקיסר, אדם שמתעצבן מהר, אנטינונוס – הוא היה מגיע אליו אפילו לשבתות.
<ידידיה מאיר: הוא הגיע אליו לשבת אחת, ונכנס אליו אותו קיסר, ונורא נהנה מהאוכל, ומה שהפליא את משפחת הנשיא – זה שזה היה אוכל לא מחומם.
<ידידיה מאיר: אז הפלטה עוד לא הומצאה, ואי-אפשר לחמם בשבת.
<ידידיה מאיר: אמרו לו: אם אתה רוצה לטעום אוכל כמו שצריך, תגיע ביום שלישי.
<ידידיה מאיר: אכן הוא הגיע ביום שלישי, ואשתו של רבי יהודה הנשיא נערכה ובישלה, והוא אוכל טיפה ואומר: זה לא כמו מה שהיה בשבת.
<ידידיה מאיר: הם אומרים: זה חם, זה טרי.
<ידידיה מאיר: ואז אומר רבי יהודה הנשיא: זה לא זה, כי חסר תבלין מרכזי באוכל.
<ידידיה מאיר: וכאן הקיסר רותח מזעם: אתה חוסך עליי?
<ידידיה מאיר: איפה התבלין?
<ידידיה מאיר: עונה: אי-אפשר להשיג את התבלין.
<ידידיה מאיר: אין אותו אפילו באוצרות שלך, המלך.
<ידידיה מאיר: כשזה מגיע לעירפו את ראשו, פחות או יותר, אומר רבי יהודה הנשיא: התבלין הוא שבת.
<ידידיה מאיר: כל האווירה משנה אפילו דבר פיזי כמו האוכל.
<סיון רהב מאיר: גם זה, התברר, לא הסיפור האחרון.
<סיון רהב מאיר: זה מאוד שימח וריגש אותנו, ששוב קיבלנו גל של תגובות.
<סיון רהב מאיר: זה משהו שמכל עבר הציף אותנו, כולל משפחות – זה בדיוק השעה שבה חוזרים מהגנים - שאמרו: תודה, זה הרדים לנו את הילד לצהריים.
<סיון רהב מאיר: ..
<סיון רהב מאיר: רבי נחמן מברסלב אמר שהוא מספר סיפורי מעשיות לא כדי להרדים – העולם מספר סיפורי מעשיות כדי להרדים – והוא מספר סיפורי מעשיות כדי לעורר.
<סיון רהב מאיר: הרגשנו שיש פה משהו מאוד מעורר.
<ידידיה מאיר: זה גם הפך לסוג של ריאליטי – מה הסיפור האחרון של דבורה עומר...
<סיון רהב מאיר: הורים אמרו שבגנים מחולק הסיפור האחרון באמת, לצערנו.
<סיון רהב מאיר: זה, כנראה, הסיפור האחרון באמת – "מקומו של בית המקדש".
<סיון רהב מאיר: אני במקומה לא הייתי הולכת למחוזות האלה.
<סיון רהב מאיר: לחלק בגני הילדים משהו על בית המקדש?
<סיון רהב מאיר: זה נשמע לי דיון של ועדת החינוך, בהקשר האגרסיבי של זה.
<סיון רהב מאיר: וכשאתה קורא את הסיפור ומבין מהו בית המקדש בסיפור היהודי, שיש לו גם גרסאות מוסלמיות, אתה מבין למה דבורה עומר התכוונה כשכתבה על בית המקדש.
<ידידיה מאיר: זה סיפור על שני אחים.
<ידידיה מאיר: יש גם איורם – בשני הספרים האחרונים זה יעל הלברט - שני אחים שאביהם נפטר והוריש להם שדה, והם רצו לעבד אותה באחדות, וכל אחד היה אוסף את החיטים ומוכר אותן.
<ידידיה מאיר: האח הצעיר התחתן, והיו לו אשה וילדים, והמבוגר – לא.
<ידידיה מאיר: לילה אחד העבודה התארכה, הם נשארו בשדה עד מאוחר, אז הם הולכים לישון, אבל לא מפנים לאסמים שלהם.
<ידידיה מאיר: בלילה – רואים את זה נהדר בציורים, זה על כפולת עמודים, רואים איך השדה גדול, שני האחים, וכל אחד, שנתו נודדת.
<ידידיה מאיר: הנשוי אומר: יש לי משפחה וילדים, ויש מי שידאג לי כשאהיה מבוגר, ואחיו הרווק מסכן - צריך לתת לצעיר.
<ידידיה מאיר: והוא קם ומניח את החיטים אלומת החיטים בערימה של אחיו.
<ידידיה מאיר: אחר כך היא מספרת איך האח הרווק אומר:
<ידידיה מאיר: אני לבד בעולם, ולו יש אשה וילדים, ובלילה העביר את החיטים.