GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק הרצוג: אני אומר את זה, כי למשל, בית"ר ירושלים, שההנהלה הנוכחית שלה נלחמת בטרוף כנגד תופעה איומה של גזענות, לא מקבלת גיבוי, לא מקבלת גיבוי ציבורי, לא מבינים ששם יש מאבק שהוא על דמותה של החברה הישראלית מול המוגלה הכי קשה שיש.
יצחק הרצוג: עומד שם אדם שמתנהל בגבורה, מאיימים עליו יום יום, שעה שעה, כל השבוע, מנסה בסופו של דבר לחנך ציבור שלם אחרי שנות דור, וזה נוגע לכל העולם של הספורט שאני חושב שהוא צריך להיות התשתית להכרה בין יהודים ולא יהודים בארץ הזאת.
עמרם מצנע: תודה רבה לחבר הכנסת הרצוג.
<אברהם פרנק: אני רוצה להיות מאוד ממוקד, ולפנות למערכת החינוך ומשרד החינוך.
<אברהם פרנק: אני עסקתי בחינוך פחות או יותר כל חיי, הייתי מנהל בית ספר, עשיתי דוקטורט על מנהלים של בתי ספר.
<אברהם פרנק: אני שייך לאיזה קבוצה שהקימו פרופ' גבי סלומון, דני ברטל, נמרוד אלוני, הדר כהן, לא חשוב מה היא עשתה, בכל אופן היא עוסקת בנושא הזה של הגזענות.
<אברהם פרנק: אני אומר כך – אם אנחנו רוצים באמת לטפל בנושא הזה בתוך מערכת החינוך, ואני חושב שזאת נקודת מוצא מאוד חשובה, אז צריך לעשות את זה ברצינות, כשמדברים לעשות את זה ברצינות, הכוונה היא להקדיש לזה למה שאני תיכף אומר, 3 שעות שבועיות שמשרד החינוך ישמע טוב אם הוא רוצה להבין איך עושים דברים באמת ולא ככה כאילו בשעה אחת בחודש, ומה צריך לעשות שם.
<אברהם פרנק: ובכן, צריך לבנות תכנית או נושא שאפשר לקרוא לו ערכים, זה כל הסיפור, כבוד האדם באשר הוא אדם, או גזענות ושינאה לא בבית ספרנו.
<אברהם פרנק: אתם שואלים מה עושים ב-90 שעות שזה הרבה זמן?
<אברהם פרנק: אז צריך להכניס לשם את הנושא של ערכים אוניברסליים, מקורות פרטיקולריים לערכים האוניברסליים, זה ישנו הרבה בצד היהודי, זה לא קיים בכלל בצד הערבי.
<אברהם פרנק: עקרונות מגילת העצמאות, כבוד האדם, חברה רב תרבותית, סוגיות מגדריות ושיוויון בין המינים, הטרדה מינית.
<אברהם פרנק: אנשים בעלי צרכים מיוחדים יהודים וערבים בישראל, כיבוש ושינאה, אין מה לעשות, גם זה ישנו - כיצד מתמודדים עם הקושי הזה.
<אברהם פרנק: הפוליטיקה של הגזענות והשינאה, גזענות, הכרות עם החקיקה, אכיפה וגורמי חקיקה, ואני בטוח שהאנשים שיושבים כאן מתגלגלים להם בראש נושאים נוספים רבים שאפשר להכניס לתוך הסיפור.
<אברהם פרנק: אני רוצה להגיד עוד משהו.
<אברהם פרנק: אם הולכים לזה ברצינות, במסגרת של 90 שעות, כי פחות מזה זה לא יהיה משמעותי.
<אברהם פרנק: אם רוצים להטמיע ערכים, צריך גם לנקוט בפדגוגיה מתאימה.
<אברהם פרנק: פדגוגיה מתאימה זה אומר למידה פעילה שמציגה סוגיות, ששואלת על בעיות, שמתמודדת עם דילמות.
<אברהם פרנק: אני אתן לכם כמה דוגמאות, ובכך אני מבטיח שאני אסיים.
<אברהם פרנק: דילמות – מדוע החריפו לאחרונה תופעות של גזענות ושנאה בישראל - שאלה לתלמידים שיעשו על זה עבודה.
<אברהם פרנק: מה ניתן אם בכלל לעשות כנגד תופעות של תג מחיר?
<אברהם פרנק: האם יש קשר בין תופעות גזענות ושינאה אצלנו לבין אנטישמיות בחו"ל?
<אברהם פרנק: האם בית הספר שלנו מטפל כראוי בתופעות של פגיעה בכבוד האדם?
<אברהם פרנק: באיזה מידה השימוש בביטוי הומו פוגע באנשים?
<אברהם פרנק: איך נתמודד עם תופעות של בריונות בחברה שלנו?
<אברהם פרנק: מהו הקשר, אם בכלל, בין פערים חברתיים לתופעות של שינאה.
<אברהם פרנק: האם רשתות חברתיות מקדמות את כבוד האדם ופוגעות בו, אלה דוגמאות של שאלות לעבודות של תלמידים.
<אברהם פרנק: לסיום, אני רוצה לומר לסיום, אם משרד החינוך יחליט לעשות משהו ברצינות, צריך להקדיש לזה הרבה זמן לנקוט בפדגוגיה המתאימה, ואני בטוח שיהיה לזה הדהוד מאוד חזק בכל החברה הישראלית.
עמרם מצנע: חברת הכנסת קלדרון.
עמרם מצנע: לאחר מכן, לילי הלפרין.
רות קלדרון: תודה רבה, אדוני היושב ראש, על העלאת הנושא החשוב הזה.
רות קלדרון: הדבר הראשון שאני רוצה לומר, זה שהחברה האזרחית בישראל חזקה ומתחזקת, ואני מרגישה שהאחריות שלנו כחברי כנסת היא לעזור לכם, למי שייוצג כאן, ולעשות את העבודה שלנו מולכם, ואני רוצה להגיד תודה לצד שלנו.
רות קלדרון: שנית, אני רוצה לומר שהיום יום ירושלים, ברוח השיחה הזאת, חשוב לי לומר שיום ירושלים הוא יום שמח וחג, אבל לא של בעלות, לא של בעלתנות, אלא של הזכות לחיות כאן, ולחיות כאן לצד אנשים אחרים לאומים אחרים, וזאת עיר מאוד רגישה, ומאוד מורכבת.
רות קלדרון: אבל אני לא אוהבת את הכיוון של יום ירושלים כיום של כוחי ועוצם ידי.
רות קלדרון: זה צריך להיות יום אם אפשר הרבה יותר עדין, הרבה יותר מכיר תודה.
רות קלדרון: אנחנו גם פה, ולא לשכוח את מי שהיה פה, גם כשאנחנו נעדרנו.
רות קלדרון: אני רוצה להגיד כל הכבוד לצבא, לנשים המופלאות מקצין חינוך ראשי שנמצאות איתנו, עושות עבודה חינוכית מדהימה בצבא גם נגד גזענות, וגם בכלל, מקווה שתדברו.
רות קלדרון: אני תמהה אם גם הרבנות הצבאית נמצאת כאן, אם יש כאן ייצוג, כי הרבנות הצבאית חזקה מאוד בצבא, ולא תמיד מחנכת נגד גזענות.
רות קלדרון: הייתי רוצה שיהיו אותנו ושיהיו רגישים לזה.
רות קלדרון: אני רוצה להגיד כמה דברים שלמדתי מהילדים שלי.
רות קלדרון: ראשית, ילדות אחרי צבא, אבל ילדות שיוצאות לבלות בברים בערבים, מספרות לי שלאתיופים אין כניסה.
רות קלדרון: אין כניסה לאתיופים לברים, פאבים, או איך שקוראים לזה היום.
רות קלדרון: לא אם הם נראים כך או אחרת, לא אם הם עשו משהו, אלא פשוט בגלל צבע עורם.
רות קלדרון: הדבר הזה הוא מזעזע, אני לא יודעת איך אנחנו יכולים להילחם בזה, אני משערת שחינוך זה הדבר הכי משמעותי.
רות קלדרון: אבל אם אפשר גם להעניש מקומות בילוי שאוסרים על אנשים שצבע עורם כהה יותר להיכנס לבלות, זה פשוט נורא בעיניי.
רות קלדרון: אני מסכימה עם עמיתי, חבר הכנסת אוחיון, ואתה חידשת לי, שזה לא הכול גזענות, יש כאן גם תופעות של גזענות וגם תופעות של מלחמה בין לאומים שאנחנו נמצאים במצב מלחמה, והכול מאוד קשה ומאוד רגיש.
שמעון אוחיון: אנחנו השתתפנו בסדנאות 10 שנים בין יהודים וערבים, בין פלסטינים וישראליים עד שהקונפליקט מתפרץ עוד פעם, עד שהאינתיפאדה הרסה בפעם השנייה.
שמעון אוחיון: הרצון שלנו לדו-קיום, לדו-שיח הוא קיים כל הזמן.
רות קלדרון: אדוני חבר הכנסת, אני אשמח להמשיך.
רות קלדרון: אני מסכימה עם ההבחנה שלך, ואני חושבת שיורדים שגדלו – דיברנו עם מסורות של מדינות ערביות, יכולים להיות ראש הגשר גם בזמן של מלחמה לשלום ולשיחה בין דת האיסלאם לדת היהודית, כפי שאמר חבר הכנסת הרצוג, שיש ביניהם הרבה מאוד קירבה, והרבה מאוד מין המשותף – לי באופן אישי אבא שלי לא הירשה להיכנס לכנסיות, אבל ההיכרות לפחות עם מי שחי איתנו היא קריטית.
רות קלדרון: דבר אחרון להגיד, סיפור קטן גם על הבת שלי, אני לא אגיד שמה, שהיא לא תכעס עליי.
רות קלדרון: כשהיינו כמה שנים בארצות הברית, היא התחנכה בבית ספר כללי.
יצחק הרצוג: אבל היא מאוד נחמדה הבת שלך.
רות קלדרון: בכל אופן, הילדה השנייה למדה בארצות הברית, ובארצות הברית מלמדים מכיוון שיש הרבה לאומיים והרבה גזענים בתוך הכיתה, מלמדים חינוך נגד גזענות.
רות קלדרון: חזרנו לארץ, והיא הייתה בצופים והתגייסה לצבא.
רות קלדרון: בצבא יום אחד היא הייתה מין לוחמת כזאת, עשו עליית משמר, ואמרו כשהרימו את הדגל, עשו מין – אני לא יודעת להגיד את זה בצורה צבאית, אבל אם יבוא מישהו - מה קורה אם בא מישהו מסוכן.
עמרם מצנע: נוהל פתיחה באש.
רות קלדרון: יפה.
רות קלדרון: במקום להגיד את המילה אם יבוא מחבל, אמרו – אם יבוא ערבי.
רות קלדרון: מרימי אמרה מה זה הדבר הזה?
רות קלדרון: אסור להגיד כך, איך אתה יודע שהמחבל יהיה ערבי?
עמרם מצנע: אולי זה אמריקאי?
רות קלדרון: אולי זה אמריקאי, ואולי זה יהודי, ואולי זה משהו אחר.
רות קלדרון: הרגישות שלה מבית ספר, אני לא שמתי לב לזה.
רות קלדרון: הרגישות שלה מבית הספר לשים לב, שהאוזן תהיה עדינה.
רות קלדרון: צריך להתגונן מפני סכנות, אני בן אדם מאוד לאומי, אני מאושרת שיש לנו מדינה - בית לאומי, לעם היהודי, בארץ ישראל.
רות קלדרון: עם זאת, חשוב לי מאוד להיות רגישים ומקבלים לאנשים אחרים שחיים איתנו, ושמרגישים שזה הבית שלהם, ושהשפה שלנו באמת תהיה נקייה אם אפשר גם משנאה לאומנית וגם מגזענות.
עמרם מצנע: דרך אגב, גם אני למדתי כמה שנים בארצות הברית, ושם כדי לא להסתבך, יש אדומים וכחולים.
עמרם מצנע: הכחולים זה אנחנו, ואדומים זה האויבים, לאו דווקא בגלל הקשר הקומוניסטי.
עמרם מצנע: אנחנו יש לנו האויבים שמקיפים אותנו, מה לעשות.
אורית סטרוק: לפני שבוע בצומת תפוח, הגיע באמת ערבי, אף אחד לא ראה שהוא היה מחבל, הוא הגיע קרוב מדי, ובגלל זה יש לנו היום 5 יתומים.
אורית סטרוק: ככה שבואו נהיה ערים כמו שהזכירו כאן
אורית סטרוק: למציאות שבה אנחנו חיים, יש כאן באמת קונפליקט לאומי ואי אפשר להתעלם.
חנין זועבי: או שליטה בעם - - -
אורית סטרוק: - - - הוא היה נראה כמו סתם ערבי.
עמרם מצנע: תדבר עכשיו הגברת הלפרין, אחר כך חברת הכנסת איילת שקד.
עמרם מצנע: אחר כך אתן לנציגי משרד החינוך שנמצאים פה, ואם יישאר זמן נוכל עוד להוסיף.
עמרם מצנע: אני מבקש לקצר.
עמרם מצנע: מסתבר שגם דיון שני לא מספיקים למצות את כולם.
יצחק הרצוג: אני הייתי מציע שבסוף יבוא שר החינוך אם הוא לא היה נוכח.
עמרם מצנע: כן, אנחנו כנראה נזדקק לעוד כמה מפגשים, כדי לבער את התופעה.
<לילי הלפרין: אני אתחיל עם ציטטה שאני שומעת בקרב קבוצות שאני מנחה, חלקן מקבוצות עיריית ירושלים ומשרד החינוך מקיימים למען הפחתת האלימות בקרב אוהדי בית"ר ירושלים, לא שאנחנו רואים נסים גדולים, אבל משפט שחוזר כל הזמן – "אני גזען ואני גאה בכך".
<לילי הלפרין: תלמידים אומרים את זה, ואם מישהו מסרב להצטרף לאמירה הזו, קצת מנודה בקבוצות שאני עובדת איתם.
<לילי הלפרין: זאת אומרת, הגזענות היא פשוט רעה חולה.
<לילי הלפרין: היום כבר פוחדים להגיד אפילו אני אלים, דווקא כשאני עוסקת באלימות, אני עוסקת באלימות ובגזענות, יש משהו באלימות.
רות קלדרון: בבקשה, אם תוכלי להציג את עצמך, לא כולנו זוכרים.
<לילי הלפרין: אני מפתחת תכנית אמ"ת למניעת אלימות, שעובדת בין היתר בערים שונות, אבל כרגע אני מאוד מתמקדת עם צעירי בית"ר ירושלים.
חנין זועבי: מטעם משרד החינוך?
<לילי הלפרין: גם.
<לילי הלפרין: אגף מינהל חברה ונוער עושים עבודה, אני תיכף אגיד את זה.
<לילי הלפרין: אני חיצונית ואני מוכנה להגיד שאדוני, מה שאתה אומר על המשרד, אני רואה את זה, להכניס תכניות בלי סוף, אגיד איפה הקושי.
<לילי הלפרין: אני רוצה לומר משהו, מהעבודה שלי עם האוכלוסיות שמשתמשות באלימות, רובן גם מרגישות תחושות קיפוח מההדרה, תיכף נראה איך זה מתקשר גם להוצאת הכעס כלפי אוכלוסיות אחרות מהן.
<לילי הלפרין: אני יצאתי כאן באמירה שהמגמה הזו היא חוטאת בטיפול, אנחנו רואים את האשמים בבני נוער.
<לילי הלפרין: אני כל הזמן שומעת בני הנוער אלימות והנוער גזעניים, ואני טוענת שהאחריות לא מוטלת על בני הנוער.
<לילי הלפרין: אני רוצה כאן להקריא כמה דברים, זה יהיה קצר יותר מאשר שאני אתחיל.
<לילי הלפרין: "יש מגמה שיותר ויותר מעבירים את האחריות לגל הגזענות והאלימות על כתפי בני הנוער, מהקברניטים של המדינה, ועד אמצעי התקשורת.
<לילי הלפרין: לי נדמה שיש פה התקה של כעס, אכזבה מזרמים שונים בחברה הישראלית, והתחמקות מהתמודדות קשה עם בעיה אמתית".
<לילי הלפרין: מזכיר לי הסיפור הזה, השעיר לעזאזל המקראי, גם כאן אני מרגישה שקבוצת בני הנוער קורבן שווא יחיד או קבוצה נענשים לפעמים על לא עוול בכפם, ונדרשים לשלם קנסות כבדים על הכישלונות של האחרים, וזה גם אנחנו.
<לילי הלפרין: האחרים, זה גם המערכת המשפחתית שאשמה.
<לילי הלפרין: אני רואה מודלים לפתרון בעיות, במיוחד שהתלמידים האלה שאני עובדת איתם מספרים לי מאיפה באה השינאה והכעס, הרבה פעמים זה מודל משפחתי.
<לילי הלפרין: אגב, אני כתבתי משהו על התעללות בבעלי חיים אצל בני נוער, המאמר פה למי שירצה.
<לילי הלפרין: הרבה פעמים זה המודל המשפחתי, דעות קדומות נגד חתול שחור, אמונות תפלות וכדומה, שהילדים מצטטים את זה, מתנהגים בכעס כלפי בעלי חיים ומענישים אותם בלי להבין מאיפה המקור.
<לילי הלפרין: אחת שנכנסת כתכנית התערבות, אני מרגישה משהו לא מוסרי לבוא ולהטיף למשהו שהוא שונה ממה שההורים מטיפים מבחינת זה שאני גורמת איזה ספליט במערכת המשפחתית.
<לילי הלפרין: כל התכניות ההתערבויות שבאות היום, הם כאילו שהם אומרים שהתיקון יבוא על ידי שנפנה משאבים לקבוצות הגיל האלה.
<לילי הלפרין: כל התכניות החינוכיות הן מופנות לבני הנוער.
<לילי הלפרין: אני אומרת שוב שהבחירה בבני הנוער כגורם אחראי משרתת מספר מטרות, חלקן מודעות וחלקן לא מודעות.
<לילי הלפרין: אחת, היא מאפשרת התרחקות מהבעיה האמיתית והמכאיבה שלא נמצאה דרך אחרת לתיקונה, והיא גם מונעת בדיקה לתהליך בדיקה עצמית שמחוללת שינוי, והתוצאות שלו יכולות להיות לא נעימות.
<לילי הלפרין: שנית, היא מצליחה להפחית את המתח בחברה הישראלית ולשמור על שלמותה.
<לילי הלפרין: שאנחנו מפנים את כל הבעיות לקבוצת בני הנוער, אנחנו בעצם מעלימים אי הסכמות וחיכוכים בין חלקים השונים של החברה.
<לילי הלפרין: דבר נוסף, קבוצת הגיל הזו – השעיר לעזאזל המקראי, מאוד קל לנגח אותה, כי היא צעירה, היא לא מאורגנת, עסוקים בבעיות של גיל ההתבגרות וכדומה.
חנין זועבי: כמה שנים עבדת בתחום הזה.
<לילי הלפרין: 12 שנה.
חנין זועבי: את מזהה התדרדרות, זה לא כמו לפני 6 שנים - מבחינת הכמות, הרוחב, זה אותו דבר?
<לילי הלפרין: אני לא רוצה להגיד ממדים, אבל אני רוצה להגיד שהעוצמה היא מאוד חזקה, וזה מצער אותי, ואגיד למה.
חנין זועבי: יש שינוי בעשור האחרון?
עמרם מצנע: כן, היא אומרת שיש שינוי לרעה.
<לילי הלפרין: כאן, בוועדה הקודמת וגם היום, אמרנו מי יותר גזעני.
<לילי הלפרין: איפה יש יותר ביטויי שינאה זה בכלל לא חשוב לי, כי ילד ישראלי או ערבי שמבטאים ביטויים של שינאה והם אלימים, הם מממשים פחות את יכולתם.
אורית סטרוק: את עובדת גם עם ילדים ובני נוער ערבים?
<לילי הלפרין: לא, איתם אני לא עובדת.
<לילי הלפרין: אני עובדת עם מורים ערביים.
אורית סטרוק: למה את לא עובדת איתם, אצלם גם יש הרי פשעי שינאה.
<לילי הלפרין: אני לא עובדת על פשעי שינאה.
עמרם מצנע: היא עובדת בתחום מסוים.
<לילי הלפרין: את ראית שאני עובדת על פשעי שינאה?
<לילי הלפרין: אני דיברתי על אלימות וגזענות.
אורית סטרוק: אלימות כן.
<לילי הלפרין: אגב, ההבחנה הזאת צריכה להיות מאוד ברורה.
אורית סטרוק: אלימות וגזענות.
אורית סטרוק: למשל, הערבים - - -
דב חנין: איזה טענות יש לך אליה, אני לא מבין - - -
עמרם מצנע: אבל תשובה קיבלת.
עמרם מצנע: היא לא עובדת - - -
אורית סטרוק: היא עושה מה שאומרים לה, היא לא בוחרת במה לעשות.
עמרם מצנע: אורית, אבל היא ענתה לך.
אורית סטרוק: לא התבקשת לטפל באלימות אצל בני נוער ערבים.
<לילי הלפרין: אנחנו יש לנו אינטרס טוב לחזק את הנוער היהודי, כי אנחנו טוענים שילד שנוהג באלימות הוא פחות מממש את עצמו, הוא פחות טוב בלימודים.
<לילי הלפרין: יש לנו אינטרס - איזה יופי.
עמרם מצנע: סליחה, לילי, זה על חשבון הדקה שלך.
<לילי הלפרין: אני לוקחת את הדימוי של עגלה ערופה, פרשת עגלה ערופה, מי אחראי?
<לילי הלפרין: אומרים בני הנוער, בני הנוער – איפה המנהיגים?
<לילי הלפרין: מצאו גופת מת מוטל מחוץ לעיר מסויימת, כל ראשי העיר היו צריכים לבוא ולומר, ידינו לא עשו את זה.
<לילי הלפרין: אני טוענת שכולנו פה בארץ, והציטוט הזה שנאמר פה על אותו רב שלא ידעתי, היא חמורה ביותר.
<לילי הלפרין: ילדים שומעים את הציטוטים האלה, ואחר כך מתנהגים כך.
<לילי הלפרין: ואנחנו באים לחנך אותם ולתקן אותם.
עמרם מצנע: חברת הכנסת איילת שקד.
איילת שקד: אליי ניגשה בהפגנה שהייתי למעל פולארד בחורה ערביה מקסימה במקום מהגליל, היום היא גרה בירושלים.
איילת שקד: היא אמרה לי שהיא רוצה להיות חלק ממדינת ישראל, והיא לא מבינה את הבדלנות הזאת, והיא רצתה להיות עוזרת פרלמנטרית שלי.
חנין זועבי: קחי אותה.
איילת שקד: בהתחלה הופתעתי, אחר כך התחלתי לדבר איתה.
איילת שקד: אני חושבת שתרופה שיכולה להיות לבעיה כזאת, זה דווקא שילוב על הערבים הישראלים שחבל שאת לא מייצגת אותם.
חנין זועבי: כן, את מייצגת אותם.
איילת שקד: שילוב בצבא ובשירות האזרחי.
איילת שקד: המדינה היום לא מספיק נלחמת, ולא מקצה משאבים לשילוב של ערביי ישראל בשרות אזרחי, ואנשים כמו חברת הכנסת זועבי מנסים למנוע מהערבים הנוצרים - - -
חנין זועבי: את התקציבים.
חנין זועבי: אנחנו מנסים למנוע את התקציבים מהמדינה.
איילת שקד: לא, במקום לעודד אותם, את הערבים הנוצרים להתגייס ולעשות שרות אזרחי, אתם מנסים לעודד אותם לבדלנות.
איילת שקד: אני חושבת שדווקא אם ערבים ישולבו בשרות אזרחי ובשרות צבאי חלקם - - -
איילת שקד: זו לא הבעיה.
איילת שקד: אני חושב שיהיה יחס הרבה יותר נכון.
איילת שקד: דבר נוסף, לפני שבוע כשאביתר בורובסקי, זכרונו לברכה נרצח, הקימו התושבים איזושהי גבעה ואוהל לזכרו, והמדינה במקום לפעול בשכל, ולהפנות את הזעם והתסכול של יהודים שנרצחים רק עם יהודים, להפנות את הזעם והתסכול ליצירה, הרסה את הגבעה במהלך השבעה.
איילת שקד: זה טמטום מוחלט של המדינה, כי צריך לדעת לתעל זעם מוצדק כתוצאה מרצח של בחור שהתעסק – דרך אגב, היה ליצן רפואי, שבחור שהתעסק בלשמח אנשים כל היום, ונרצח רק כי הוא יהודי, במקום להפנות את הזעם לבנייה ויצירה, המדינה נלחמה, והרסה במהלך השבעה, אף אחד לא בא ואומר, בסדר, צריך להקים עכשיו יישוב בלתי חוקי כי נרצח אדם, אבל לפחות בשבעה היה צריך לתת לאנשים לפרוק את הזעם והתסכול בצורה של יצירה ולא לבוא ולהרוס את זה.
עמרם מצנע: תודה רבה לחברת הכנסת שקד.
<ארז אשל: במשרד החינוך יש עיסוק נרחב מאוד.
עמרם מצנע: תציג את עצמך.
<ארז אשל: אני מנהל מינהל חברה ונוער במשרד החינוך.
<ארז אשל: נמצאת איתי עינב לוק, שהיא מנהלת היחידה לקידום אקלים בטוח וצמצום אלימות במשרד.
<ארז אשל: דליה פניג, שהיא הסגנית יושבת ראש המזכירות הפדגוגית, וראש אגף אל"ף במשרד החינוך.
<ארז אשל: דורית בר-חי שאחראית על המכינות הקדם צבאיות ועל כל תכניות שנות שירות במינהל חברה ונוער.
<ארז אשל: העיסוק בנושא אלימות, גזענות, הוא עיסוק שבא ישירות משר החינוך ומפוקח ומנוהל על ידי מנכ"לית משרד החינוך.
<ארז אשל: הוא נעשה לאורך כל השנה, שיתוף פעולה בין כלל המנהלים במשרד המחוזות עד לשטח, מלמעלה עד למטה.
<ארז אשל: שמענו לרגע עדות קטנה שבאה מתוך השטח, ובשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה אחרים, בדגש על משרד העבודה והרווחה, ואני אתן לדליה פניג להציג מעט מהתוכניות ומה קורה.
<ארז אשל: אחר כך עינב לוק גם תכניס אותנו לנתונים.
<ארז אשל: יש בסופו של דבר התמודדות שמציגה נתונים של ירידה בהיקפי האלימות.
<ארז אשל: בבקשה.
<אברהם פרנק: וירידה גם בזיקה לדמוקרטיה.
<אברהם פרנק: סקרים מורים גם את זה, וכנראה שהטיפול שלכם לא מספק.
<דליה פניג: תודה רבה.
<דליה פניג: אני חושבת שהדיון הזה הוא דיון מאוד חשוב, ובהחלט ראוי שנדון בו.
<דליה פניג: הנושא של מניעת אלימות וגזענות זה נושא שהוא אתגר מאוד גדול למערכת החינוך, והיא רואה בו אתגר מאוד גדול.
<דליה פניג: לאורך השנים נעשות הרבה מאוד פעילויות.
<דליה פניג: נמצאים איתי עמיתיי שהם יפרטו את כל הנושא שקשור להיבטים רגשיים, וכל הנושא של החינוך המשלים והבלתי פורמלי.
<דליה פניג: אני רוצה כרגע להתמקד דווקא במה שנקרא תכניות הלימודים הפורמליות שנלמדות על ידי כלל המערכת.
<דליה פניג: קודם כל קצת נתונים גם פה.
<דליה פניג: מקצוע האזרחות הוכפל בשעות ההוראה שלו בשנים האחרונות, הוא יחידת לימוד אחת בחטיבה העליונה, ושתי יחידות לימוד, זאת עובדה, אי אפשר להתווכח עליה, אני לא רוצה לומר במדויק מאיזה שנה זה התחיל, אבל אנחנו מדברים כבר על מספר שנים, משהו כמו 3, 4 שנים, שכל תלמידי ישראל חייבים להיבחן בבחינת הבגרות בשתי יחידות לימוד, מה שהיה עד לפני כן יחידה אחת.
<דליה פניג: כאשר כל יחידת לימוד, אגב, זה 3 שעות שבועיות, ואם בעבר למדו 3 שעות שבועיות, היום לומדים 6 שעות שבועיות בחטיבה העליונה.
<דליה פניג: כאשר חלק מבחינת הבגרות, היחידה הנושא עם מתלת ביצוע, אני שוב מתייחסת לדבריך, חלק ממטלות הביצוע שעוסק בנושא הגזענות והאלימות.
<דליה פניג: אגב, זה נתון לבחירת התלמידים.
<דליה פניג: כל התלמידים והמורים יכולים לבחור באיזה נושא הם רוצים לעסוק, ורבים בוחרים לעסוק בנושאים האלה.
<דליה פניג: יש לנו נתונים על הדבר הזה.
<דליה פניג: זה באופן כללי לגבי לימודי האזרחות.
<דליה פניג: כל הנושאים שעלו כאן, נלמדים בתכנית הלימודים, לא רק באזרחות.
<דליה פניג: אגב, באזרחות בוודאי, אבל לא רק באזרחות.
<דליה פניג: הנושאים האלה שזורים בהרבה מאוד תכניות לימודים שנלמדות לאורך הרצף, מבית הספר היסודי, חטיבת הביניים והחטיבה העליונה.
<דליה פניג: זה אומר בתכניות לימודים של מולדת, מולדת חברה ואזרחות בבית הספר היסודי.
<דליה פניג: בתכניות לימודים בגיאוגרפיה שעוסק בנושא של אוכלוסיות, עוסק בנושא של התיישבות, מתייחס לכל המגזרים.
<דליה פניג: מציג דילמות שקשורות לכל המגזרים.
<דליה פניג: בהיסטוריה, ובעוד תחומים.
עמרם מצנע: ברשותך, אני רוצה קצת להכוון אתכם.
עמרם מצנע: בדרך כלל עוסקים בחינוך כמה שעות מלמדים, ומה עושים.
עמרם מצנע: הבעיה היא התוצאות.
עמרם מצנע: הבעיה היא מה אתם מזהים במגמה היום שקוראת אצל הנוער הישראלי בבתי הספר, עד כמה אתם מודעים ומבינים לעוצמת הבעיה.
<דליה פניג: בהחלט.
<דליה פניג: אני פתחתי את דבריי בכך שזה אתגר גדול.
<דליה פניג: וכשאומרים אתגר, אתה יודע בדיוק למה הכוונה, זה אומר שיש הרבה עוד מה לעשות.
<דליה פניג: אין לנו אפשרות, מערכת החינוך כמובן לא נמצאת בחלל ריק, יש עוד, יש חברה, יש תקשורת, יש עוד דברים שנמצאים ונלווים, והם לא פשוטים, כי האתגר הוא גדול, אנחנו נמצאים בהחלט במצב של קונפליקט.
<דליה פניג: אבל כפי שכבר נאמר, שר החינוך החדש שם את הנושא הזה באופן בולט על השולחן על סדר היום, בעניינים האלה אני לא רוצה להיכנס לזה.
<דליה פניג: אני לא ארחיב.
<דליה פניג: אני רק רוצה לומר שאף פעם אנחנו לא יכולים לבדוק זה שהמצב הוא לא מספק, אנחנו לא מרוצים ממה שקורה בשטח, זה עדיין לא אומר שלא נעשה, ושלא צריך לעשות עוד.
<דליה פניג: אין לנו אף פעם אפשרות לבחון מה היה קורה אם לא היינו עושים את מה שאנחנו כן עושים.
<דליה פניג: זאת אומרת, הנושא הזה של החינוך הוא נושא מאוד מורכב כפי שאתה יודע, וכפי שכל היושבים כאן יודעים.
<דליה פניג: אבל זה לא נכון לומר שלא נלמדים הנושאים האלה, גם הנושא של דתות שהוזכר כאן, כל הנושא של שוויון ופלורליזם, כל הדברים האלה שזורים, יש לכך הוכחות, אין לנו את הזמן עכשיו להראות את זה, להביא את הספרים.
<דליה פניג: הדברים האלה נמצאים בכלל המערכת, ואני שוב אומרת, אני לא מדברת על לימודי בחירה, אני מדברת על לימודים לכלל המערכת.
<עינב לוק: אני אתייחס בדברים שלי מעבר להיבט הפדגוגי שהתייחסה אליו דליה, זה אל ההיבט החברתי, ערכי, רגשי ולתכניות האלה, ואיך אנחנו בודקים את עצמנו בהיבט הזה.
<עינב לוק: קודם כל חושב לי להגיד שבמערכת החינוך גם בבתי הספר היסודיים, וגם בבתי הספר העל-יסודיים ישנן תוכניות חברתיות, רגשיות, ערכיות, כמו תכנית מפתח הלב בבתי הספר היסודי, שעוסקת כל חודש בערך אחר - ערך הסובלנות, ערך הקבלה לאחר.
<עינב לוק: תכנית כישורי חיים שזה עוד שעה בשבוע, שעוסקת ברגשות של הפרט, בשוויון, בהיכרות עם עצמי, ביכולת שלי להכיר את האחר, לקבל את האחר באשר הוא.
<עינב לוק: כמובן גם בחטיבה בעל-יסודי, שגם שם יש את תכנית כישורי חיים ותכניות הליבה של מינהל חברה ונוער שעוסקים בתוכניות חברתיות רגשיות וערכיות.
<עינב לוק: אני רוצה להגיד שבמערכת החינוך אנחנו מפעילים באמצעות המיצ"ב, באמצעות רמ"א, שאלונים כדי למדוד את היקף התופעה, היקף התופעה בהקשר של אלימות בכלל, ואחד הממדים שנמדדים בתוך השאלונים האלה, מתייחסת גם לנושא של גזענות.
<עינב לוק: השאלה שנשאלת במיצ"ב, אם בחודש האחרון מישהו מהתלמידים לעג לי בגלל צבע העור, המוצא או הדת שלי, זאת אומרת, השאלה לא מתייחסת רק ליהודים וערבים, אלא באמת בהיבט של הגזענות שמתייחס על כל ההיבטים.
<עינב לוק: מה שאנחנו יכולים לראות בתוצאות, אנחנו רואים את התוצאות ברמת בית ספר יסודי, חטיבת הביניים ועל יסודי.
<עינב לוק: יש לנו נתונים מתשס"ט עד תשע"ב, אנחנו רואים עדיין שיש הרבה מאוד ילדים שמדווחים שהם נפגעו על רקע גזעני, אבל המגמה היא מגמה כל הזמן של ירידה מתשס"ט ועד תשע"ב, אנחנו רואים מגמה של ירידה.
עמרם מצנע: ירידה במה?
<עינב לוק: ירידה באחוז התלמידים שמדווחים שבחודש האחרון מישהו מהתלמידים לעג להם גלל צבא העור המוצא או הדת שלהם.
<עינב לוק: חשוב לי להגיד, שהנתונים האלה מעבר לזה שהם מגיעים ברמה הארצית, הם גם מגיעים ברמה בית ספרית.
<עינב לוק: גם בית הספר יכול בעקבות הנתונים שהוא מקבל, לבנות תכנית התערבות לבית הספר, לכיתות.
<עינב לוק: אני יכולה להגיד שתכנית ההתערבות נמצאת בתוך מסגרת השעות שתיארתי קודם לכן, יש חומרים והם נעשים שעתיים שבועיות בבתי ספר יסודיים, שעה בבית ספר על-יסודי, וזאת בנוסף לתכנים הלימודיים שהם מגבים.
<עינב לוק: זאת אומרת, הרעיון הוא באמת לתקוף את הנושא הזה של קבלת האחר והשונה באשר הוא, גם בהיבט רגשי חברתי, וגם בהיבט חינוכי פדגוגי.
<עינב לוק: אני יכולה להגיד ששר החינוך קבע כי הנושא שיהיה הנושא לא רק השנתי אלא נושא ארוך הטווח בשנים הבאות, זה הנושא של קבלת האחר, מניעת תופעות של גזענות, סובלנות בין עמים, החלה של בעלי צרכים מיוחדים וכל ההיבטים האלה, שזה יהיה מוטו של המערכת, וזה יהיה הנושא.
<עינב לוק: לכן אנחנו מרחיבים כמה שיותר את העבודה בתחומים האלה.
<עינב לוק: אני רק רוצה להגיד, שהעבודה במסגרת תכניות כישורי חיים, מפתח הלב, הליבה החברתית, כל התכניות האלה הן תכניות ארוכות טווח, הן דורשות עבודה עם המבוגרים בתוך בית הספר, עם המורים, עם העמדות של המורים, עם התחושות שלהם, עם המחשבות שלהם, ורק אחר כך עם התלמידים.
<עינב לוק: אלה תהליכים מורכבים, תהליכים שמחייבים פינוי זמן ומקום לעבודה עם מבוגרים וגם עם ההורים.
עמרם מצנע: יש פה נציג של מועצת הנוער.
<אשר כץ: אני מייצג את כלל הנוער במדינת ישראל, ואני רוצה להעיד כבן נוער, מי שחי עם בני נוער, ורוב הזמן שאני מבלה עם בני נוער על שתי דברים.
<אשר כץ: כחלק מהפעילות שלי יש לי המון חברים, ברוך השם, ערבים, נוצרים, דרוזים.
עמרם מצנע: מאיפה אתה בארץ?
<אשר כץ: אני גר בגוש עציון.
<אשר כץ: הם חברים טובים שלי ואנחנו מאוד אוהבים אחד את השני.
<אשר כץ: בפעמים הראשונות שדיברתי איתם, הם אמרו לי - אתה שונה משאר המתנחלים, נכון?
<אשר כץ: אתה לא כמו רוב המתנחלים, אתה משהו מיוחד.
<אשר כץ: וגם ההיפך, כשאני מדבר עם החברים שלי.
עמרם מצנע: קיבלת את זה כמחמאה.
<אשר כץ: לא, לא קיבלתי, לצערי.
<אשר כץ: אבל גם כאשר דיברתי עם חברים שלי בתוך גוש עציון ובתוך ירושלים, הם אמרו לי את אותו דבר, הם אמרו לי, בטח הערבים האלה הם מיוחדים, הם לא כמו שאר הערבים.
<אשר כץ: ולכן אני רוצה להצביע על תופעה, שלדעתי, זה אחד הבעיות שלנו.
<אשר כץ: שאנחנו רואים אחד את השני לא בחיי היום יום, אלא דרך החדשות, דרך מקומות שבדרך כלל אנחנו רואים אחד את השני דרך דברים שליליים - - -
חנין זועבי: דרך משרד החינוך.
<אשר כץ: אני צופה בחדשות ואני שומע את שתי המקרים.
<אשר כץ: כלומר, נער יהודי יכול לשמוע על ערבי שזרק אבנים, ומייד יש לו סוג של כעס על הערבים, וכן ההיפך, נער ערבי יכול לשמוע על דבר שיהודי עשה לערבי, וגם אצלו יכול להתפתח אצל יהודי.
<אשר כץ: ולכן אנחנו לא רק מדברים על "תג מחיר", אלא על כל ארוע גזענות.
<אשר כץ: חשוב לנו מאוד, ואנחנו מאוד מקדמים את הרעיון שאנחנו נקדם דיאלוגים בן אנשים בחיי היום יום.
<אשר כץ: שאני אשב עם ערבי, ולא יהיה פה פתאום פוליטיקה, ואני אוכל לדבר איתו, ואני אוכל לראות בן אדם מול העיניים שלי.
<אשר כץ: לדעתי, אם נפסיק שיהודים וערבים יראו אחד את השני דרך החדשות, ודרך הפוליטיקה, ויראו אחד את השני דרך חיי היום יום, דרך בן אדם כבן אדם, כדברים משותפים שרוצים לקדם ביחד, דרך זה לאט אנחנו נוכל להוריד את רמת הגזענות, נוכל להאזין אחד לשני, ולאהוב אחד את השני.
<אשר כץ: היום מי שעזרה לי להגיע לכאן כי היו לי בעיות עם האוטובוסים הייתה אשה ערביה מאוד נחמדה, אשה באמת מקסימה, ואני מעיד על עצמי שאני לא בטוח אם לא הייתי בדיאלוג עם ערבים, אם הייתי בא אליה ומבקש ממנה, זה רק מעיד אם אנחנו נדע להכיר את השני לא רק דרך מקומות, אלא דרך חיי היום יום בשטח, לדעתי זה יכול לפתור במובנים רבים את הבעיה.
עמרם מצנע: כיף לשמוע אותך.
<ארז אשל: ההשקעה במפגשים בין יהודים לערבים, חילונים דתיים חרדים ושאר אוכלוסיות נמצאת בתהליך - - -
עמרם מצנע: אין תחליף למפגש.
<ארז אשל: במינהל חברה ונוער, בחינוך הבלתי פורמלי, יש עבודה משותפת.
<ארז אשל: אנחנו מבינים שאותן תופעות של אלימות או גזענות, הם אינן במרכז השדרה של הנוער הישראלי בכללותו המצויין.