GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמרם מצנע: הדוגמה האישית היא הדבר המרכזי.
עמרם מצנע: ותרשו לי גם לומר מתקופות שירותי הצבאי, כל מורה ומורה בכיתה הוא/היא מנהיג ובסוף כשאנחנו זוכרים את המורים שלימדו אותנו, את מי אנחנו זוכרים?
עמרם מצנע: לא את זה שהיה לו ידע בלתי רגיל, לא את זה שהיה מאוד תוקפני בכיתה ושמר על משמעת בסדר, אלא אל"ף, את מי שנתן או נתנה לנו דוגמה אישית בהתנהגות, בי"ת, את מי שנאה דורש ונאה מקיים, וגימ"ל, את מי שכיבד אותי כילד, שדיבר איתי בגובה העיניים, שהקשיב לי.
עמרם מצנע: אלה המורים שאנחנו זוכרים אותם ואלה המורים שגם אהבנו את המקצוע שהם לימדו.
עמרם מצנע: אני לא צריך לספר לכם, זה בעצם בסופו של דבר אולי הדבר החשוב ביותר.
עמרם מצנע: יש כמה דברים משותפים לפוליטיקאים ולמורים וזו השליחות.
עמרם מצנע: באמת הרצון להשפיע.
עמרם מצנע: הרי מה זה מורה?
עמרם מצנע: זה הרצון להשפיע, לשכנע, ללמד, לחנך, ואני מקווה שנעשה את הדברים בצורה המיטבית.
עמרם מצנע: החברה הישראלית היא חברה שסועה וקרועה ויש כל כך הרבה בעיות שאנחנו צריכים לטפל בהן ובית הספר הוא אחד הגורמים המרכזיים.
עמרם מצנע: הוא לא הבלעדי, אין ספק שההורים והבית זה הגורם המשפיע ביותר, אבל בית ספר בהחלט יכול לפעמים להחליף את מה שקורה בחלק מהבתים, והתנסיתי בעניין הזה בכמה מקומות שבהם הייתי מעורב.
עמרם מצנע: אפשר וכמובן צריך.
עמרם מצנע: לגבי הגזענות.
עמרם מצנע: הגזענות היא תופעה מאוד קשה, היא מחלה ממאירה בכל החברה המערבית הדמוקרטית, אני לא מדבר על החברות הלא דמוקרטיות האחרות והיא מחלה שהורסת מבפנים.
עמרם מצנע: לנו כאן במדינת ישראל מצטרפת לזה כמובן גם הבעיה של הסכסוך הערבי-ישראלי, אם אתם רוצים למקד אותו, הישראלי-פלסטיני, וזה נדבך על נדבך.
עמרם מצנע: לפעמים אנחנו שוכחים ולא מצליחים להבדיל בין השניים, בדיון הבאמת קשה והוויכוח הפוליטי הציבורי בנושא הזה של הסכסוך הערבי פלסטיני ואנחנו בהחלט לא מספיק מודעים לבעייתיות הזו ולא מספיק מבינים בדרך כלל את המיעוטים שיושבים בתוכנו.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר לכם שהגזענות באה אל"ף, מחוסר היכרות, ודיברו על זה חלק גדול מהדוברים, לא מכירים ופתאום נפגשים עם ערבים ורואים, הילד הזה לובש את אותם בגדים, רואים את אותן תכניות בטלוויזיה פחות או יותר, פתאום רגע, הוא כמו אני.
עמרם מצנע: בדרך כלל התגובה של הילד היהודי שפוגש את הערבי, או הערבי שפוגש את היהודי, 'טוב, אתה לא כמו הערבים שאני רואה בטלוויזיה'.
עמרם מצנע: אז קודם כל העניין של ההיכרות.
עמרם מצנע: חוסר היכרות מביא לפחד, מפחדים מהשכן, ופחד מביא לשנאה.
עמרם מצנע: ואני רוצה לומר לכם שאחד הדברים שקורים בחברה הישראלית, שאנחנו כנראה לא מספיק, וכמה מורות דיברו על זה, עם הערכה עצמית על העוצמה שלנו, על הכוח שלנו ועל המודעות האישית שלנו.
עמרם מצנע: אנחנו לפעמים מתנהגים כרוב כמיעוט ופוחדים.
עמרם מצנע: תיקחו איתכם את החומר של הסקר הזה ואתם תראו איזה חוסר היכרות, איזה פחד יש דווקא ברוב מול המיעוט, דבר שיוצר כמובן את אותן סטיגמות שרוב הילדים במדינת ישראל לומדים אותן מהטלוויזיה, מהתקשורת, ולכן המפגשים והעשייה כל כך חשובים.
עמרם מצנע: תודה, עוד פעם תודה לכם שבאתם ואני בטוח שאתם נתרמתם גם מהשמיעה אחד את השני ואני לפחות נתרמתי בהרבה מאוד ממה ששמעתי מכם ואני מקווה שגם עבודתה של הוועדה תהיה יותר מחודדת, יותר ממוקדת ויותר קשובה לשטח.
עמרם מצנע: אנחנו נפתח את הישיבה.
עמרם מצנע: הנושא שביקשנו לדון בו הוא מסיבות הסיום בתיכונים.
עמרם מצנע: ישנן מסיבות סיום גם בגני הילדים ובבתי-הספר היסודיים, ונדמה לי שהבעיה היא בתיכונים.
עמרם מצנע: הנושא לא חדש והוא עולה, לפי מידת ידיעתי, כמעט כל שנה.
עמרם מצנע: נדמה לי שהוא אפילו מחריף, והוא חלק מבעיה כללית בה הילדים שלנו מקבלים דוגמה אישית מהנהנתנות של המנהיגים באשר הם, בלי לנקוב בשמות ובלי לדבר על מיקומם.
עמרם מצנע: כמי שמאמין מאוד בדוגמה אישית כחלק מרכזי מאוד בחינוך, אני בהחלט מודע לזה, אם כי, כמובן, לא מצדיק את זה.
עמרם מצנע: אני גם יודע שצריך לעשות הפרדה בין מסיבת הסיום הרסמית שעורך בית-הספר עם הרשות המקומית ובחסות הרשות המקומית, ושם כנראה יש בכל זאת מגבלות, כללים וגבולות שמשתדלים להקפיד עליהם בדרך-כלל, ובין הנשפים וה-after party.
עמרם מצנע: ודרך אגב, אנחנו מכירים גם את הפעילויות הנוספות שהן לא בדיוק נשפים, ה"זובורים", או אני לא יודע איך קוראים לזה היום - - -
<קריאה: ה-prom.
<יהודית גידלי: לא, זובור זה לא prom, נשף זה prom.
שמעון אוחיון: אני עוד לא שם.
שמעון אוחיון: אני עוד לא יודע מה זה after party.
<יהודית גידלי: ישנה מסיבה רשמית, וישנה מסיבה שלאחר המסיבה הרשמית.
עמרם מצנע: בכל מקרה, שם בעצם מתרחשים הדברים, ואני מאמין שתפקידנו כמערכת ציבורית הוא להעלות את הנושא, לדבר עליו, לנסות לקבוע נורמות, כי אי-אפשר לקבוע, לא חוקים ולא כללים.
עמרם מצנע: ובמקרה הזה – אמרתי את זה השבוע לגדעון ופגשתי גם את סיגל מחיפה – דווקא ההורים והתארגנויות ההורים הם כלי חשוב מאוד ביכולת שלנו להבהיר כלפי מטה למה אנחנו מתכוונים, מה הם הדברים הנכונים והלא-נכונים, ואיך אנחנו מצפים מהילדים להתנהג.
עמרם מצנע: אני אבקש מנשות משרד החינוך להשכיל אותנו בעניין הנהלים, מעבר לפיסקה שאומרת:
עמרם מצנע: מסיבות סוף שנה בי"ב – עד 200 שקלים.
עמרם מצנע: אני רוצה שתיכנסו קצת יותר לתחום, מהן ההנחיות ומה חוזרי מנכ"ל עושים כדי למנוע את התופעה הזאת, בהנחה שאתן מסכימות אתי שהתופעה הזו ראויה לגינוי.
<מירי ונד: מירי ונד, מנהלת גף מוסדות חינוך באגף לחינוך על-יסודי.
<מירי ונד: כמובן שהסוגיה הזאת עומדת לפתחנו וגם אנחנו חושבים, כפי שאמרת, שצריך לתת עליה את הדעת, הן מהפן הכלכלי והן מהפן הפדגוגי-ערכי.
<מירי ונד: ולמעשה, כעת לקראת עונת המסיבות יצאו שלושה מסמכים לבתי-הספר.
<מירי ונד: מסמך אחד יצא על-ידי שר החינוך, הרב פירון, שעוסק בסוגיה הערכית של הנהנתנות, הפערים בחברה – זה לא הגיוני שנעשות מסיבות ואירועים שאין בהם התחשבות בקהלים השונים בחברה, וגם ההתייחסות עליה הוא מדבר תמיד – בוא תתרום לחברה בתור מסיבת סיום ופרידה מכיתה י"ב, במקום לבזבז כספים על דברים אחרים.
<מירי ונד: מסמך נוסף, בנוסף לחוזר המנכ"ל שסיפרת עליו, יצא על-ידי מנכ"לית המשרד, הגברת דלית שטאובר, לכל בתי-הספר, ללא הבחנה בין חטיבת ביניים לחטיבה עליונה.
<מירי ונד: להקריא לכם אותו?
<מירי ונד: "הנדון: מסיבות סיום.
<מירי ונד: בימים אלה אנחנו נערכים לסיום שנת הלימודים.
<מירי ונד: תקופה זו מאופיינת, בין היתר, בהיערכות למסיבות הסיום בכיתות המעבר בין חטיבות הגיל השונות, ובעיקר עם סיום י"ב.
<מירי ונד: אני קוראת לכם, למנהלים, שלא לחרוג מהוראות המשרד ולקיים אירועי סיום צנועים, המאפשרים לכל תלמיד להשתתף, ומשקפים ערכים של אחריות כלכלית, חברתית וערבות הדדית.
<מירי ונד: " מסמך זה נשלח לעורך-דין גדעון פישר, והמנכ"לית מוסיפה שהיא מצרפת את הפנייה למנהלי בתי-הספר והיא מבקשת מוועדי ההורים ומההורים כולם לחבור לקריאה לרוח של צניעות, אחריות וערבות הדדית.
<מירי ונד: אז, למעשה, יצאה קריאה לכל המערכת להתגייס לצורך הטמעת שינוי בנושא.
<יהודית גידלי: והמסמך השלישי?
<מירי ונד: שר החינוך הוציא מסמך אחד, והמנכ"לית הוציאה אחד לוועדי ההורים ואחד למנהלים.
<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, חבר הנהלת ארגון ההורים הארצי, ראש ועד ההורים בגבעתיים, בבית-ספר שמעון בן-צבי.
<זאב גולדבלט: זהו אחד המקרים הבודדים, לפחות מאז שאני הגעתי לוועדה, שקיימת הסכמה כמעט מקיר לקיר, לפחות באגף הזה, בין משרד החינוך, ארגון ההורים הארצי ומועצת התלמידים.
<זאב גולדבלט: שוחחתי לפני כן עם מועצת התלמידים הארצית ותיאמנו עמדות, כך שמה שאני אומר מקובל גם עליהם, והם יגידו את דברם ויביעו את דעתם אחרַי.
<זאב גולדבלט: ראשית צריכים להפריד בין שני גורמים: האחד, הוא המסיבה הרסמית שנעשית מטעם בית-הספר, שלגביה יש חוק ברור, עם חוזר מנכ"ל, עם אישורי ועדת החינוך של הכנסת, עם סעיף ספציפי כמה מותר לגבות עבור אותה מסיבה, והיא המסיבה שנעשית תחת חסות בית-הספר.
<זאב גולדבלט: בשנים האחרונות התקבעה תרבות קלוקלת, על-פי דעתי האישית, הסובייקטיבית, שאומצה מכל מיני סדרות אמריקאיות, לעשות מסיבת prom אחרי מסיבת בית-הספר, מסיבה באולמות מפוארים, מגיעים בלימוזינות מפוארות, עם תלבושות שנקנו ספציפית לאותו ערב, עם תסרוקות.
<זאב גולדבלט: וההוצאות לכל תלמיד או תלמידה יכולים להגיע לאלפי שקלים, הרבה יותר ממה שנרשם בזימון לישיבה הזאת, הרבה יותר מ-1,800 עד 3,000 ש"ח.
<זאב גולדבלט: זה יכול להגיע גם ל-5,000 ש"ח ואפילו למעלה מכך.
<זאב גולדבלט: השאלה היא לאיזה מעצב שמלה אתה ניגש.
<זאב גולדבלט: מועצת התלמידים וארגון המורים הארצי, הגענו להסכמה, ונשמח כמובן אם משרד החינוך, ולדעתי, גם כנסת ישראל יצטרפו לקריאה משותפת, מנשר משותף, לכלל ההורים והתלמידים.
<זאב גולדבלט: כשמשרד החינוך הציג אל מי הופנתה הקריאה, משום מה התלמידים לא היו שם, אבל אני מניח שהכוונה היתה שהתלמידים יקבלו את הקריאה של שר החינוך באמצעות המורים.
<זאב גולדבלט: הכוונה היא שכל הגורמים יהיו חתומים על המנשר ותהיה קריאה משותפת של כולנו לחזור לערכים של צניעות, מידתיות, והתחשבות בזולת.
<זאב גולדבלט: כי מה לעשות, לא לכולנו יש.
<זאב גולדבלט: אפילו לתלמידים שלומדים בבית-ספר תיכון ברמת-אביב ג' אין אותה הכנסה משפחתית, ולא כולם יכולים להרשות לעצמם להוציא אלפי שקלים על שמלה, או על מאפרת, או על לימוזינה, וכן הלאה.
<זאב גולדבלט: וגם התחשבות בין התלמידים לבין עצמם, בין אלה שיש להם לאלה שאין להם, היא גם ערך לא פחות בערכו.
<זאב גולדבלט: אשמח אם גם אודי יוכל לדבר בשמנו, כי יש לו עוד input לדיון.
<זאב גולדבלט: ואם לא, אני אגיד את מה שהוא רוצה להגיד.
עמרם מצנע: לא, ניתן לו לדבר.
<זאב גולדבלט: בכל מקרה, זה שאנחנו יוצאים מכאן בקריאה משותפת לכלל הגורמים שמעורבים בנושא, דהיינו התלמידים החוגגים, ההורים שמממנים ומשרד החינוך – אני מקווה שזה ייפול על אוזניים קשובות ולא ערלות.
<אודי לבון: אני אוסיף נדבך מהמקום הקודם ממנו אני מגיע, מתנועת הצופים, שם הייתי הרבה שנים בתפקידים שונים.
<אודי לבון: אני חושב שלמסיבות האלה אנחנו חייבים להגיע דרך התלמידים דווקא, ולהורים קשה מאוד היום להחליט עבור ילדים בני 18 שחלקם הולכים לצבא בעוד כמה ימים, על מה להוציא את הכסף וכמה כסף להשקיע במסיבות, והרבה מהתלמידים עובדים ומביאים את הכסף הזה בעצמם.
<אודי לבון: לכן צריכה להיות חשיבה איך אנחנו מגיעים לתלמידים.
<אודי לבון: זה יכול להיות דרך שיעורי חברה לפני המסיבות, בהם המורים, לא מצד מטיף אלא מצד של ערכים ומידתיות, יבהירו למה נכון וצריך להצניע לכת במסיבות האלו, מה שנקרא: הצנע לכת.
<קריאה: נפלת על אוזניים קשובות כי זו הסיסמה של בית-הספר הריאלי.
<אודי לבון: יפה.
<אודי לבון: אנחנו שוכחים את ההשתכרויות ואת איבוד השליטה – גם זה נושא חשוב וכואב במסיבות האלו, וגם עליו צריך לתת את הדעת.
עמרם מצנע: אשר, נציג מועצת התלמידים, בבקשה.
<אשר כץ: שלום, תודה רבה.
<אשר כץ: אני נציג מועצת התלמידים והנוער הארצית.
עמרם מצנע: מאיפה אתה, אשר?
<אשר כץ: מגוש עציון.
<אשר כץ: אנחנו, במועצת הנוער, לא מתנגדים למסיבות הסיום אבל חושבים שחייב להיות איזון בין שני הצדדים.
<אשר כץ: אנחנו מצטרפים לנאמר כאן, שצריך לדאוג לכך שהמסיבות יהיו מותאמות לכל חלקי החברה, גם לאלה שהם ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר, וחייבים לקרוא לסוג של איזון דרך התלמידים, ולדאוג שהתלמידים יבינו שבתוך המסיבות האלה יהיה איזון.
<אשר כץ: אנחנו מאמינים גם שהמסיבות חייבות להגיע דרך התלמידים, כלומר, שהתלמידים עובדים עליהן יחד, הם יכולים לראות למי קשה יותר ולמי קשה פחות, ודרך כך לדאוג לאיזונים.
<אשר כץ: היו לנו כמה רעיונות, וביניהם: לעשות פעילויות בתוך בית-הספר שיביאו כספים ועזרה לאותן מסיבות, וכך להוריד עלויות, כלומר, קיוסק.
<אשר כץ: התלמידים שמארגנים את המסיבות יוכלו להכניס כסף בשביל המסיבות ודרך כך לדאוג לאנשים שלא יכולים לשלם על כך.
<אשר כץ: וגם אנחנו חושבים שבתוך בית-הספר צריך לעודד פעילות ערכית, חינוכית והתנדבותית, שלא תהיה רק מסיבה והיא זאת שתשאיר חותם בבית-הספר, אלא חייבת להיות פעילות שעזרה לבית-הספר ולחברה מסביב.
<אשר כץ: דרך כך המסיבה היא לא במרכז ההסתכלות שלנו, אלא הפעילויות שהתלמידים עושים בבית-הספר ומסביב לו, ודרך כך להגיע לאיזון במסיבה – לא לבזבז יותר מדי, אבל גם לדאוג שהתלמידים יקבלו מסיבה ויהיה להם סוף שנה שהם רוצים לחגוג.
<לורן פוריס: שמי לורן, אני מארגון ההורים ואני רוצה להאיר פן אחר.
<לורן פוריס: השילוב של ההנהלה, התלמידים וההורים הוא תמיד משולש מנצח, וצריך להיות שיתוף פעולה.
<לורן פוריס: התיכון או התיכון והחטיבה הם מערכת של ארבע או שש שנים, ויש הרבה מאוד אירועים משמעותיים בתקופה הזאת, למשל, ערב שורשים.
<לורן פוריס: בבית-הספר בו התחנכו הבנות שלי, בית-ספר "פלך" בירושלים, ערב שורשים הוא חגיגה מדהימה, הוא ערב מושקע מאוד.
<לורן פוריס: במסיבת סוף שנה אצלנו ההורים מתחלקים, כל אחד מביא כיבוד, אף בת לא קונה שמלה ב-3,000 שקל, זה נראה קצת אחרת, ויכול להיות שאפילו אוספים ומתנדבים יום למחרת.
<לורן פוריס: זאת אומרת, לא עשו מהנושא הזה מה שהוא לא.
<לורן פוריס: הבנות מכינות הצגה, זהו בית-ספר ערכי מאוד, הבנות מתגייסות לצבא, חלקן הולכות לקורס טיס, וחלקן הולכות ל"תלפיות".
<לורן פוריס: זאת אומרת, אלה בנות ערכיות, זה לא עניין דוסי.
<לורן פוריס: זה בא ממקום אחר, והחשיבה היא שזה לא הגיוני להוציא סכומים כל-כך גדולים על אירוע סוף שנה.
<לורן פוריס: זאת תפיסה אחרת.
<מירי ונד: אני רוצה לאתגר את אשר כץ בסוגיה: בוא נלך לאחד מבתי-הספר ברמת אביב ג', שם לכל התלמידים יש כסף, במקרה, יצאה כיתה כזאת, או במקום אחר, קבוצה שלומדת בסביון, והם כן יכולים להרשות לעצמם, אין שם שום בעיה כלכלית, הם כולם יכולים להשתתף באותו prom, ואני לא אחזור על כל התיאורים ומה יש ב-prom – האם זה מה שאנחנו רוצים?
<מירי ונד: אני מסתכלת בראייה רחבה יותר – האם מבחינה ערכית, ואני הולכת צעד קדימה, אנחנו מגיעים לשלב בו תלמידים אומרים: יש לנו את הכסף, כך היתה צריכה לעלות המסיבה, אולי את החלק הזה אנחנו תורמים באיזשהו מקום.
<מירי ונד: כלומר, זה מעבר לבעיה של פערים כלכליים.
<מירי ונד: נכון שצריכים להגיע לאיזשהו איזון, אבל ישנה גם הבעיה הערכית – האם זה מה שאנחנו רוצים לעשות בגיל 18, לפני שאנחנו מתגייסים?
<מירי ונד: לפני שאנחנו אזרחים רשמיים?
<מירי ונד: למרות שתעודת זהות יש לנו לפני כן.
<אשר כץ: אני מבין את מה שאת אומרת, אבל לדעתי בית-הספר הזה הוא מיוחד, הוא לא כמו בכל הארץ.
<אשר כץ: אין בעיה במסיבת סיום, זה משהו שכל תלמיד רוצה להרגיש, סיום טוב, סיום עם חיוך, ולכן אנחנו לא נגד המסיבות, הן דבר טוב לדעתנו.
<אשר כץ: אבל אם מבחינה ארצית אנחנו קוראים לאיזון, והנוער והתלמידים מתחילים לקבל גם בתוך בתי-הספר וגם מחוץ לו הבנה למה צריך איזון, למה זה לא חגיגות האוסקר, אלא חגיגות סיום הלימודים – דרך כך, לדעתי, גם בית-הספר ברמת אביב ג' לא ידרוש מעצמו את השמלות וכל מה שקורה מסביב.
<מירי ונד: אז אנחנו מדברים על איזון כלכלי ואיזון ערכי.
<אשר כץ: נכון.
<מירי ונד: יופי.
עמרם מצנע: אתי, בבקשה.
<אתי בנימין: אנחנו מדברים פה על תלמידים ועל הורים, וחשוב לי לומר שהכול מתחיל ממנהלי בתי-הספר.
<אתי בנימין: מנהלי בתי-הספר אומנם קיבלו את החוזר והם מקבלים אותו כל שנה, וכל פעם שר חינוך חדש מוציא חוזר.
<אתי בנימין: אבל בפועל, מנהלי בתי-הספר אומרים לוועדי ההורים: לנו אסור, קחו את האחריות אתם ותעשו את זה בדרך שלכם, לכם מותר לגבות את הכסף.
<אתי בנימין: אני רוצה לספר סיפור מהימים האחרונים.
<אתי בנימין: ביום שני חגגנו בכותל המערבי בר-מצווה לעשרות ילדים ממשפחות מעוטות יכולת מכל הארץ, והיתה בר מצווה גדולה מאוד.
<אתי בנימין: ניגשה אלי אימא מצפון הארץ ואמרה לי: אתי, אני לא יודעת מה לעשות, הילד שלי מסיים י"ב ואני נדרשת לשלם 950 ש"ח עבור מסיבת הסיום.
<אתי בנימין: 950 שקל.
<אתי בנימין: זה פשוט לא נתפס.
<יהודית גידלי: על-ידי בית-הספר?
<אתי בנימין: על-ידי ועד ההורים של בית-הספר.
<יהודית גידלי: יש פה משרד חינוך - - -
<אתי בנימין: ועד ההורים של בית-הספר הוציא חוזר בו הם נדרשים לשלם 950 שקל.
<אתי בנימין: הילד ידע שבבית אין את הכסף והוא התבייש להביא את החוזר הביתה.
<אתי בנימין: אבל לאימא זה נודע באקראי מאימא אחרת אתה היא שוחחה.
<אתי בנימין: ואני יודעת שיש לא מעט ילדים כאלה, שלא מגיעים למסיבות ולא מגיעים לאירועים של בית-הספר בגלל אותה סיבה, של היעדר כסף בבית.
<אתי בנימין: אני מצטרפת לדבריה של לורן, שצריכות להיות מסיבות ערכיות ושבית-הספר צריך לארגן את המסיבה, והילדים צריכים להכין את ההצגה, כמו שהיה בתקופה שלנו.
<אתי בנימין: אבל אם היום מנהלי בתי-הספר, הם עצמם פונים לחברות הפקה ומוציאים ספר מחזור נורא מפואר ומושקע, והכול נעשה בחסות המנהלים, אז הקריאה של שר החינוך, של משרד החינוך ושל ועדי ההורים, לא תעזור.
<אתי בנימין: חייבת להיות אכיפה בשטח, לתפוס מנהלי בתי-ספר שלא מתנהלים כפי שצריך.
<אתי בנימין: המנהל הוא זה שאחראי למה שקורה בבית-הספר.
<אתי בנימין: אי-אפשר להטיל את האחריות על ועד ההורים ולומר לוועד ההורים: אתה אחראי, אתה גבית, זה לא עסק שלי.
<אתי בנימין: מנהל בית-הספר הוא זה שאחראי למה שקורה בבית-הספר והוא זה שצריך לתת את הדין על כך.
<אתי בנימין: אי אפשר לעבור לסדר-היום.
עמרם מצנע: כן, הנקודה ברורה.
<עזרא סיטון: לי קוראים עזרא, אני מנהל את המחלקה העל-יסודית בהסתדרות המורים, בארגוני המורים.
<עזרא סיטון: אני רוצה להזדהות עם הדברים שאמרת, גברתי, ועם מה שאמרת, עמרם, בתחילת הדיון, על הראוותנות והנהנתנות.
<עזרא סיטון: אני גם מורה, ואני מלמד בבית-הספר "אורט מדעים" בחולון.
<עזרא סיטון: אף פעם לא הבנתי את הקטע של נשף.
<עזרא סיטון: למה צריך עוד נשף, עוד מסיבה אחרי המסיבה?
<עזרא סיטון: לא הבנתי מהי המטרה פה.
<עזרא סיטון: מעבר לזה, צריך להפריד בין הנשף לבין מסיבת הסיום.
<עזרא סיטון: הנשף הוא תמיד יוזמה של תלמידים די דומיננטיים, אחד או שניים בכל כיתה, שמנסים למשוך את כל הכיתה ואת כל השכבה.
<עזרא סיטון: לכן, לתלמידים עצמם או למועצת התלמידים הארצית יש פה תפקיד משמעותי, וגם לנו, המורים והמחנכים, לנסות, צר לי למר את המילה, לדכא את הנשפים האלה, שאני לא מוצא בהם שום דבר ערכי, ושלא לדבר על יכולת כלכלית וכיוצא בזה.
<עזרא סיטון: וגם לגבי מסיבות הסיום – יש חוק ויש חוזר מנכ"ל, אבל יש נורמה אחרת בשטח.
<עזרא סיטון: הדברים לא חופפים.
<עזרא סיטון: מעבר לקריאה של זה ושל ההוא, שום דבר לא נעשה בשטח, ומנהלים, בצורה מניפולטיבית, עושים מה שהם רוצים.
<עזרא סיטון: זה לא יכול להימשך כך.
<אתי בנימין: אגב, זה לא רק בנושא של מסיבות הסיום.
<אתי בנימין: גם בנושאים נוספים מתעלמים מחוזר מנכ"ל.
שמעון אוחיון: ראיתי בטלוויזיה לפני שבוע-שבועיים מסיבות, מה שנקרא: after party, ויש שם גם בעיה נוספת, אולי הגיל מאפשר להם – ראיתי את המשקאות ששותים במהלך המסיבות הללו, וזה לא בדיוק תה עם לימון.
שמעון אוחיון: אני לא הייתי מזמן במסיבה כזאת, אולי תתארו ותספרו לנו אם אתם יודעים מה הולך שם.
<זוהר בן-שושן: אני זוהר, ואני תלמידת י"ב בנופי גולן, בקצרין שברמת-הגולן.
<זוהר בן-שושן: עוד לא היה לנו ה-after, אבל מדובר כרגע על לשכור מועדון, על שתייה.
<זוהר בן-שושן: אין אצלנו את כל הלימוזינות והשכרת שמלות.
שמעון אוחיון: ושתייה חריפה, כן?
<זוהר בן-שושן: כן.
<זוהר בן-שושן: בגלל שזה מעבר לבית-ספר, אז מרשים לעצמם לקנות שתייה.
<זוהר בן-שושן: וזה הכול בידי מה שרוב השכבה מחליט.
<זוהר בן-שושן: וזה ככה, שוכרים די ג'יי, שוכרים צלם.
שמעון אוחיון: אפשר להביע את דעתי עכשיו בעניין הזה?
שמעון אוחיון: גם אני בא מתחום החינוך, ולפני הרבה שנים הייתי מורה.
עמרם מצנע: והיית גם בכיתה י"ב לפני הרבה שנים.
שמעון אוחיון: כן, והייתי גם בכיתה י"ב, והייתי גם מורה לדרמה, ועסקתי בפעילות, ואני זוכר את פרופסור קורצוויל, זכרונו לברכה, שאמר: מה זה הרעיון הזה, ש"ישחקו הנערים לפנינו"?
שמעון אוחיון: איפה היצירה שבאה מבפנים?
שמעון אוחיון: אבל כנראה שזה עולם אחר, עולם של אמרגנות, וזה אולי קצת מיושן.
שמעון אוחיון: אבל אנחנו מדברים על חינוך ערכי.
שמעון אוחיון: הלוא אי-אפשר להסתפק בחוזר מנכ"ל, בקריאה במכתב.
שמעון אוחיון: מדובר בפעילות חינוכית, אינטנסיבית, לכל השנה, שכולם יהיו שותפים.
שמעון אוחיון: ואני אומר את זה גם לארגוני המורים – רציתם מעורבות?
שמעון אוחיון: רציתם השפעה גם על מה שקורה בבית-הספר?
שמעון אוחיון: קחו גם אחריות.
שמעון אוחיון: כי תמיד מנהל בית-הספר יגיד: בסדר, אני אחראי על מה שיתארגן במסגרת בית-הספר.
שמעון אוחיון: after?
שמעון אוחיון: זה בעיה של ההורים.
שמעון אוחיון: מדובר בחינוך ערכי.
שמעון אוחיון: אי אפשר לפתור את הבעיה ב"תתרום".
שמעון אוחיון: אני רוצה לחגוג, אני רוצה להרגיש טוב אחרי מאמץ בחינות הבגרות, ואני מוכן להשתמש במילה הזאת – אני רוצה לפרוק את המתח ואת הלחץ.
שמעון אוחיון: בזמנו, כשגמרנו לפרוק את הלחץ הלכנו לראות את הסרט "סאלח שבתי", אחרי בחינת הבגרות.
שמעון אוחיון: אבל זה עולם אחר.
שמעון אוחיון: הילדים שלי אומרים לי: אבא, אתה לא in.
שמעון אוחיון: אז בסדר, בקטע הזה אנחנו יכולים להבין.
שמעון אוחיון: משרד החינוך לא יכולים לחזור על אותה רוטינה כל שנה – שלחנו את החוזר ודיברנו, וכולי.
שמעון אוחיון: צריך לקחת את זה כפרויקט, כי זה פרויקט חינוכי-ערכי וזה משליך על כל ההתנהלות שלנו, על כל החינוך לערכים שאנחנו רוצים.
שמעון אוחיון: הסיפור הזה הוא רק סימפטום.
שמעון אוחיון: אני מבין את הצרכים של אנשים שעמדו במתח של הבגרויות – סיימנו משימה, תן לנו קצת לחגוג.
שמעון אוחיון: השאלה היא איך מתעלים את זה, איך מובילים את זה, ואני חושב שרק בשותפות של כולם.
שמעון אוחיון: החלטה של מנהלי בתי-הספר, ואף אחד, גם לא ארגון ההורים, לא יכול לגלגל.
שמעון אוחיון: מנהלי בתי-הספר יעשו את שלהם, וגם ארגוני ההורים ירגישו מחויבות ומעורבות בעניין.
שמעון אוחיון: אני לא יודע אם זה היה כאן בוועדה, לפני כשבועיים – שמעתי את הגברת להב, מורה מגבעתיים, שאמרה: אני מורה, אין לי במה לשלם.
שמעון אוחיון: מדובר במסיבת מחזור, וזה כמובן איזשהו אלבום.
שמעון אוחיון: והיא אפילו חשפה את השכר שלה.
שמעון אוחיון: מורה שזועקת ואומרת, ומתראיינת ברדיו – נדמה לי שבתוכנית ברשת ב', בבוקר, מיד אחרי החדשות – ומספרת את הסיפור שלה.
שמעון אוחיון: זו בעיה חברתית חינוכית.
שמעון אוחיון: מורה צועקת ואומרת: אני חיה בסביבה שלא מבינה את כל הדברים הללו, ואי אפשר להסתפק בחוזר מנכ"ל או מכתב של זה או של אחר.
שמעון אוחיון: מערכת החינוך בשיתוף ועדי ההורים יתיישבו נא ויעסקו בזה בתוכנית, איך זה משתלב בצורה אינטגרטיבית, אחרת זה יחזור על עצמו כמה וכמה פעמים.
עמרם מצנע: אני חושב שאנחנו יכולים לסכם.
עמרם מצנע: אין ספק בכלל שרק חזית משולבת, כפי שגם מוצגת פה, של משרד החינוך, של מנהלי בתי-הספר, של ועדי ההורים, של מועצת התלמידים, שלנו כגוף ציבורי - - -
<עזרא סיטון: וגם ארגוני המורים.
עמרם מצנע: וגם ארגוני המורים, נכון מאוד, ארגון המורים, הסתדרות המורים – אין ספק שחזית משותפת של כל הגורמים האלה יכולה להתמודד עם בעיה מהסוג הזה.
עמרם מצנע: אני מבין את הצעירים – גומרים י"ב שנות לימוד, מסיימים בגרות, מרגישים כבר משוחררים ממוסדות שקובעים להם מה לעשות, בית-הספר, ההורים, החברה, והם לקראת גיוס לצבא.
עמרם מצנע: ולכן ישנה המסיבה הפורמלית והמסיבה שאחרי המסיבה הפורמלית, ואני מבין את זה לגמרי.
עמרם מצנע: העניין הוא שכאשר עוסקים בזה רק בגיל 18, ורק לקראת מסיבת הסיום, זה כבר לא משפיע.
עמרם מצנע: הנושא הוא אותו נושא חשוב – חינוך ערכי לצניעות, לדוגמה אישית, להתנהלות נכונה, לכיבוד האחר.
עמרם מצנע: לדעתי, הנושא הערכי הוא החשוב ביותר.
עמרם מצנע: בצדו יש כמובן את הנושא הכלכלי והחברתי, אבל הנושא הערכי הוא החשוב ביותר.
עמרם מצנע: ואם הוא מלווה את אותו מוסד חינוכי – ואני מכיר את בית-ספר "פלך", ואת הדוגמאות שישנן בירוחם ובעוד כמה מקומות בארץ – ואם מתנהלים באופן ערכי לאורך כל שנות הלימוד, אז לא מגיעים לגיל 18 ומרגישים חוסר אונים לגבי מה שהילדים עושים יחד עם זאת, אני לא מקבל את האמירה: מנהלי בתי-הספר.
עמרם מצנע: למנהלי בתי-הספר יש אחריות וחלק בעניין, כפי שכבר אמרתי, לאורך כל תקופת הלימודים.
עמרם מצנע: אבל ועדי ההורים ומועצות התלמידים הם חשובים מאוד, הם שחקנים עיקריים.
עמרם מצנע: אם ועד ההורים בבית-ספר מסוים לא ישתף פעולה עם הילדים, אז זה לא יקרה.
<קריאה: אין ספק.
<קריאה: להורים יש סמכות.
<יעקב בן יששכר: לא שאלו את הילדים בכלל.
עמרם מצנע: אדוני, הגעת באיחור ולא שמעת מה דובר כאן, ואתה מרשה לעצמך להתפרץ.
עמרם מצנע: אנחנו מסכמים.
עמרם מצנע: בבית-ספר שבו ועד ההורים לא ישתתף בדבר, הסיכוי שלא יקרו אותם דברים מהם אנחנו חוששים לא יתממש.
עמרם מצנע: וכמובן, גם מועצת התלמידים.
עמרם מצנע: אני מאלה שחושבים שצריך לתת לוועדי הורים גם מעמד מחייב, ונעסוק בזה יחד עם ועד ההורים – חקיקת חוק שנותן סמכות ושותפות.
עמרם מצנע: ונדמה לי שזהו כלי חשוב מאוד בתהליך הזה.
עמרם מצנע: אני מקווה מאוד שדוגמאות כמו זו שסיפרה לורן, ויש כאלו בהרבה בתי-ספר, ימצאו את דרכן לתקשורת.
עמרם מצנע: אני יודע שהתקשורת אוהבת לכתוב על האנשים שנושכים כלבים - - -
<לורן פוריס: אני אשמח אם יסקרו את המסיבה בבית-ספר "פלך".
עמרם מצנע: כן, ואני פונה למועצת התלמידים, לוועדי ההורים – אל תתביישו, התקשורת משתמשת הרבה פעמים בנו ומחפשת סנסציות, אבל יש מקום גם לספר סיפור של בתי-ספר שנוקטים אחרת, של תלמידים שנוקטים אחרת, כי זה נותן איזשהו קנה מידה ונורמות התנהגות.
עמרם מצנע: במקרים בהם ישנן עוּבדות על מנהלי בתי-ספר שמשתפים פעולה, אנחנו רוצים לדעת על כך, אני מניח שמשרד החינוך מוכנים לדעת על כך, ובהחלט, יש כלים משמעתיים למי שמשתף פעולה, מעל לשולחן, מתחת לשולחן, בתהליכים האלו.
עמרם מצנע: אבל בואו לא נשכח, מדובר בנערים ונערות שמסיימים פרק חשוב ומשמעותי מאוד, ועל כן המסיבה שאחרי המסיבה הרסמית היא חלק בלתי נפרד מהחיים, בעיקר לבני נוער שאנחנו מפקידים בידיהם אחריות גדולה ביום שאחרי בית-הספר.
עמרם מצנע: אני חושב שאני קולע לדעת כולם, שאנחנו, וועדת החינוך של הכנסת, משרד החינוך – ראיתי גם את מה שכתב הרב שי פירון – ועד ההורים המרכזי, ועדי ההורים, מועצת התלמידים, ארגוני המורים – כולנו קוראים להתייחס לאירועי סיום שנת הלימודים בכיתה י"ב כחלק בלתי נפרד ממערכת הערכים והציפיות שלנו בשאלה כיצד מתנהגים, גם כשהסמכות מעל איננה, כחלק חשוב מאוד.
עמרם מצנע: בנוסף לזה, כמובן גם העניין הכלכלי והעניין החברתי, אבל נדמה לי שהנושא הערכי הוא הנושא החשוב, ואנחנו בהחלט קוראים מכאן לרסן, למצוא את האיזונים המתאימים.
עמרם מצנע: היכולת לחגוג, ולהתפרק, וליהנות, ולציין את האירוע החשוב הזה, לא חייבת להיות בוונדליזם, שהוא חלק מהתופעות, בשתיית אלכוהול לא מבוקרת, וכמובן, במסיבות ראוותניות שאין מאחוריהן שום דבר.
עמרם מצנע: בוקר טוב, אני פותח את הישיבה, הנושא הוא: הצעה לסדר היום, דיון מהיר, של חבר הכנסת חמד עמאר בנושא: הסתה גזענית ורדיפה נגד העדה הדרוזית במכללה האסלאמית באום אל-פחם.
עמרם מצנע: מהמכללה האסלאמית נאמר לנו שהם מכללה פרטית ולכן הם לא מוצאים לנכון לבוא למפגש, אז הדיון הוא בין שנינו.
חמד עמאר: אני מקווה שיגיעו לכאן חברי כנסת נוספים.
חמד עמאר: משרד החינוך גם היה צריך להגיע, כמו כן גם משרד הפנים.
<יהודית גידלי: אין להם שום נגיעה בנושא, יש לנו כאן מכתב שלהם.
עמרם מצנע: זה מה שהם כותבים.
חמד עמאר: זה מה שהם כותבים, אני אסביר את העניין ואז אגע בנקודה מדוע הם כן היו אמורים להגיע, גם משרד החינוך - - -
<יהודית גידלי: משרד החינוך הוזמן.
חמד עמאר: גם משרד הפנים, אני מקווה שיגיעו מאוחר יותר.
חמד עמאר: אדוני היושב ראש, ראשית אני רוצה להודות לך על קיום הדיון הזה, בעיני הוא דיון חשוב מאוד ומצער אותי שחברי כנסת מהמגזר הערבי לא הגיעו לכאן.
חמד עמאר: פרט לחבר הכנסת מוחמד ברכה, שגינה את הנושא בצורה חריפה, שאר חברי הכנסת טמנו ראשם בחול ולא הואילו להגיע או להתבטא בעניין.
חמד עמאר: בנוסף, יש כאן מפלגה מטעם התנועה האסלאמית שיושבת בכנסת, גם ממנה לא שמעתי שום גינוי וזה מצער אותי מאוד.
חמד עמאר: אם היה קורה דבר קטן כלשהו ברשות הפלסטינית או בכל מדינה אחרת, היית שומע אותם צועקים מכאן ועד להודעה חדשה, לעומת זאת, דברים שקורים בארץ לא מעניין אותם וזה מצער אותנו כמחוקקים, כנציגי ציבור, כאנשים שמאמינים בשלום וחיים בשיתוף פעולה בין כל העדות.
חמד עמאר: לעניינו, אני לא יודע אם שמעת את האמירות הקשות, ניסיתי להעביר את הקטע מיוטיוב לוועדה, לא הצלחתי לעשות זאת, אני מקווה שנצליח להעביר לכם על מנת שתראו ותשמעו.