GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אריק קפלן: אם היינו מצליחים להעביר אותם קורסי מדריכים, קורסי מאמנים, ואחרי כן משלבים אותם בפעילות – אם זה בבתי-הספר, אם זה במועדונים, אם זה באגודות, חלק מהתפקיד הצבאי שלהם – זה מאות משרות בשנה, כוח מבוזבז, שמצד אחד לא תורם, נטל, ומצד שני, לנו זה חסר בפועל ביומיום.
<אריק קפלן: אני חושב שזה משהו שאנחנו יכולים לקדם, שישפיע מאוד על הספורט.
עמרם מצנע: הנקודה ברורה.
עמרם מצנע: בבקשה, אורלי.
אורלי פרומן: אני אתחיל מהסוף.
אורלי פרומן: אריק, התפרצת לדלת פתוחה.
אורלי פרומן: רק בשבוע שעבר היתה לנו פגישה עם נציג צה"ל בנושא ספורטאים פעילים מצטיינים – גם על הכמויות כיוון שיש צורך היום להגדיל את הכמויות – וגם על העיסוק המשמעותי שלהם, שגם הצבא ייהנה מעצם היותם ספורטאים.
אורלי פרומן: יש כבר עכשיו קבוצה שנמצאת בפיילוט כזה, הם יהיו מדריכים בחדרי כושר, כך שהצבא גם ייהנה מעצם היותם עוסקים בספורט, זה ממש בתהליך.
אורלי פרומן: מאיר, לגבי האמירות של מנהלי מחלקות ספורט.
אורלי פרומן: אכן, מנהל מחלקת ספורט איננו תפקיד סטטוטורי היום ברשויות.
אורלי פרומן: כמובן שאנחנו בעד, אנחנו אלה שמיסדנו שבכל רשות יהיה מנהל מחלקה כתנאי לתמיכה.
אורלי פרומן: אנחנו בדין ודברים אל מול מרכז השלטון המקומי.
עמרם מצנע: אתם גם משתתפים בעלות?
אורלי פרומן: לא, אנחנו לא נוגעים בשכר בכלל.
אורלי פרומן: אנחנו מממנים רק פעילויות ומתקנים, בכלל.
עמרם מצנע: כי חוק מחלקות הנוער כן יצר שותפות.
אורלי פרומן: כן, אבל יש שם תקציב ייעודי.
אורלי פרומן: תאר לך שמתוך ה-120 מיליון האלה עוד נתחיל לממן שכר.
אורלי פרומן: שם אנחנו לא נוגעים.
אורלי פרומן: אני מוכרחה לומר שיש לנו דין ודברים כבר ארוך עם מרכז השלטון המקומי, שמתנגד, או לא תמיד רוצה.
עמרם מצנע: לא, כי הוא לא רוצה שיתקננו לו תקנים שהוא אחר כך צריך לממן אותם.
עמרם מצנע: זה חוכמה קטנה.
אורלי פרומן: כולם מכירים בחשיבות של העניין.
אורלי פרומן: זה עלה בפגישה האחרונה עם מנכ"ל מרכז השלטון המקומי.
אורלי פרומן: אני חושבת שבנחישות וביחד אנחנו פשוט צריכים להתעקש שזה יהיה.
אורלי פרומן: ראש מכללת אוהלו, נעים מאוד.
אורלי פרומן: כל מה שהעלית לא נמצא פורמלית בתחום שלנו.
אורלי פרומן: כמו שאתה יודע, המכללות היום תחת משרד החינוך, בדרך יכולות לעבור למל"ג.
אורלי פרומן: לגבי עידוד הספורטאים המצטיינים – הספורטאים, הם ניחנו במגוון כישורים וכישרונות כמעט כמו כל אחד מאתנו, נכון שבשלבים מסוימים של הגילאים הצעירים הם עוסקים בספורט.
אורלי פרומן: אחר כך חלקם רוצים להיות עורכי-דין, חלקם רוצים להיות מורים לחינוך גופני, אחר רוצה להיות מהנדס, והחוכמה היא באיזשהו שלב לעזור להם להשתלב בחיים האזרחיים כי אורח חיים של ספורטאי עד גיל 25, אולי 30 – הספורטאי האולימפי – לא מאפשר לו לימודי מקצוע.
אורלי פרומן: נכון שטוב שיש מורה לחינוך גופני שיש לו עבר כספורטאי כי הדוגמה האישית פה והניסיון האישי בוודאי תורמים, אבל שמענו את ההערה.
אורלי פרומן: לגבי הנושא של מורשת אני תמהה כי תוכנית תמ"ר היא תוכנית מורשת לאומית שמדינת ישראל יצאה איתה לפני מספר שנים עם 400 מיליון שקלים ממשלתי, עוד 200 מיליון שקלים השקעה מבחוץ.
אורלי פרומן: אנחנו מאוד פעילים – המועצה לשימור אתרים, רשות העתיקות והמחלקה למוזיאונים שלנו – מקדמים מאוד את תחומי המורשת.
אורלי פרומן: מה אני אומר לך?
אורלי פרומן: לא לוותר כיוון שזה באמת יושב במקום מאוד מאוד משמעותי.
אורלי פרומן: ראש הממשלה בעצמו מוביל את ועדת השרים לענייני המורשת הלאומית.
אורלי פרומן: אני לא נכנסת לתחום של הכשרת מורים, זה באמת לא בתחומנו.
<ד"ר שמעון עמר: פנייה לכל מיני גורמים, שהם ליד, אני חושב שיכולה לעזור לכולם לחזק את העניין הזה.
אורלי פרומן: אוקיי.
אורלי פרומן: אפרים זינגר העיר הערה מאוד מאוד משמעותית וחשובה לגבי הגדלת מספר הספורטאים – בעצם כל אנשי הספורט שישנם פה יודעים שזאת אחת הבעיות – המספר המאוד קטן של ספורטאים פעילים.
עמרם מצנע: הרשומים.
עמרם מצנע: פעילים בטח יש הרבה יותר.
אורלי פרומן: פעילים רשומים זה מגיל 13 ומעלה.
אורלי פרומן: בענפים מסוימים, כמו התעמלות אמנותית זה מגיל שמונה.
אורלי פרומן: יש יותר בפועל, הצעירים שאינם נכללים, משמונה או 13, אבל אנחנו רוצים להגיע למצב שגם ברשומים הפעילים – אלה המספרים שיש לנו ולטוטו, ועל-פי זה גם מתקצבים – נגיע למספרים הרבה יותר גדולים.
אורלי פרומן: ואז, כמו שאמרת, צריך ללכת אחורה.
אורלי פרומן: אחורה אל תוך מערכת החינוך, אל שיעורי החינוך הגופני שהם גם שיעורי ספורט, אל מתקני ספורט בכל מוסד חינוכי.
אורלי פרומן: אנחנו הרי לא מגבילים את ראש הרשות איפה לבנות, אבל היום, בפרוגרמה הבסיסית של בית-ספר אין אולם ספורט.
אורלי פרומן: צריך לסמן מקום.
עמרם מצנע: הוא ישנו בניירות.
אורלי פרומן: רק ריבוע.
אורלי פרומן: בניירות יש ריבוע, ששם ייבנה אולם ספורט אבל אין חובה כמו לבנות כיתות, לבנות אולם ספורט.
אורלי פרומן: ואם רצינו להשוות את עצמנו למדינות אחרות בעולם, שם הספורט הוא חלק מאורח החיים של הילדים, והפעילות הגופנית, לא רק כדי לגדל ילדים ספורטאים בסגל אולימפי אלא כאורח חיים פעיל ובריא, כמו שאנחנו קוראים לזה.
אורלי פרומן: ואנחנו מתמודדים עם השמנה של ילדים, זו תופעה מאוד נפוצה היום.
אורלי פרומן: חוסר מעש – ילדים שעוסקים בספורט, ואני אוסיף פה, ילדים שעוסקים ביצירה תרבותית – לא תמצא אותם, לא ברחובות ולא במקומות שאנחנו לא רוצים שהם יגיעו אליהם, אלא יש להם עיסוק משמעותי מהותי.
אורלי פרומן: הם הולכים לישון מרוצים, יש להם תחרויות, יש להם יצירה, יש להם עולם שלם, כמו תנועות נוער, סביב היצירה בתרבות ועולם הספורט.
אורלי פרומן: אז אין ספק שהיום, התוכניות שישנן במשרד – גם עם התאחדות ספורט בתי-הספר שנמצאת במשרד שלנו, גם עם ההתאחדות לכדורגל, גם עם איגודים אחרים – צריך להציף את הארץ במועדוני ספורט, ללא ספק, צריך לסבסד את ההשתתפות, היום זה גם בעלות יקרה.
אורלי פרומן: יש פה שיתוף פעולה גם של איגודים, גם של מנהלי מחלקות הספורט כי הרשות צריכה להיות שם כדי שזה יקרה, ומנגנון של איתור ספורטאים שאמורים להיכנס לתוך הפעילויות האלה ולמוסדות החינוך כדי לאתר את הספורטאים או את אלה שיש להם פוטנציאל להיות ספורטאים, וכך הפירמידה תהיה הרבה יותר רחבה בבסיס, וכשמגיעים לספורט האולימפי או המצטיינים בספורט אילת או בפרא-אולימפי, נקבל כמויות הרבה יותר גדולות.
אורלי פרומן: יש פה מערך שלם עם הרבה מאוד שותפים.
<עופר בוסתן: כדאי להזכיר גם את הסקר.
אורלי פרומן: מה שחשוב, עשינו לאחרונה סקר בקרב הציבור הישראלי כדי לראות מי וכמה עוסקים בפעילות גופנית, כשהמנחה היה אמות המידה של ארגון הבריאות הבין-לאומי.
אורלי פרומן: אתה רוצה לבדוק את עצמך, אדוני היושב-ראש, האם אתה עושה 150 דקות ארבע פעמים בשבוע ספורט?
עמרם מצנע: 150 דקות סך הכול או ארבע פעמים 150?
אורלי פרומן: 150 דקות סך הכול.
אורלי פרומן: זה יכול להיות שלוש פעמים 50 דקות בעצימות גבוהה, או חמש פעמים 30 דקות, בכל אופן התוצאות הראו כך - 56% מתושבי ישראל, גילאי 21 ומעלה, עוסקים בפעילות גופנית בשעות הפנאי, אבל רק 32% עוסקים בפעילות על-פי אמות המידה.
עמרם מצנע: זו הפתעה לטובה.
עמרם מצנע: הייתי בטוח שנהיה יותר נמוך.
<עופר בוסתן: אנחנו במקום רביעי-חמישי באירופה.
אורלי פרומן: יש הבדל בין המגזרים השונים, במגזר היהודי האחוזים הרבה יותר גבוהים, והפעילות הגופנית השכיחה ביותר בקרב הציבור הישראלי היא הליכה.
אורלי פרומן: 28% מתושבי ישראל אוהבים ללכת.
אורלי פרומן: בפער מאוד גדול רכיבה על אופניים וריצה, שהפכה להיות מאוד פופולרית כיום.
אורלי פרומן: גם בעניין הזה, שזו הזרוע השנייה – יש לנו את הזרוע של הספורט התחרותי-הישגי ואת תרבות הספורט, שזה הספורט העממי – אנחנו עובדים, ובעיקר עם מנהלי מחלקות הספורט, איך להגדיל את כמות האזרחים שעוסקת בספורט.
אורלי פרומן: לפני שבועיים היה שבוע ספורט ישראל – שבוע ש-170 רשויות השתתפו בו, למעלה מ-300,000 אזרחים – פתחנו אותו עם אירוע ענק של נשים בנמל תל-אביב, למעלה מ-7,000 נשים עסקו שם גם בהליכה וגם בפעילויות גופניות.
אורלי פרומן: בדרך כלל יש לנו גם את אולימפיאדת הילדים בל"ג בעומר, השנה היה חמסין נוראי ונאלצנו לדחות את האירוע, אירוע שבו יש 5,000 ילדים שמשתתפים.
אורלי פרומן: עברנו למירוץ GLOW בבאר שבע, מירוץ לילה עם למעלה מ-7,000 משתתפים; סובב ירושלים ברכיבה על אופניים; אירוע שיא בחיפה – סגרנו את כל שדרות הנשיא.
עמרם מצנע: הרגשתי.
אורלי פרומן: היו שם הרבה מאוד פעילויות ספורט, כל הרחוב הפך למגרש ספורט אחד גדול, ובין לבין, 170 רשויות עשו למעלה מ-400 פעילויות ספורט שונות, שוב, כדי לעודד את הציבור לעסוק בפעילות גופנית כחלק מאורח חיים פעיל, בריא.
אורלי פרומן: גם אתם, החבר'ה של התרבות.
<דורית ווליניץ: אנחנו עושים את זה.
אורלי פרומן: אין ספק שהחלק של הטוטו הוא מאוד משמעותי בתקציב הספורט, אבל אני אומרת עכשיו על שניהם, והשרה אמרה את זה גם קודם – גם תקציב הספורט וגם תקציב התרבות.
אורלי פרומן: נכון שמצד אחד, הראינו גידול; מצד שני, אנחנו גם אומרות מעל כל במה, ש-0.18% מתקציב המדינה שמושקע היום בתרבות, כשאנחנו שואפים לפחות ל-1% - מדינות ה-OECD נוגעות ב-1.87%, 1.75% - זהו תקציב מאוד מאוד נמוך, ואין ספק שאנחנו ממנפים פעילות ענקית כי יש כוחות יוצרים מדהימים במדינה - שעם מעט הכסף שאנחנו מזרימים, יש גם השקעה של הרשויות המקומיות וכמובן הכנסות עצמיות מהציבור, מעט מאוד מתורמים – ממנפים פעילות תרבותית ענפה ואדירה.
אורלי פרומן: אותו דבר קורה בספורט.
אורלי פרומן: אבל, נתאר כולנו לעצמנו לו כל זה היה מוכפל, היינו מגיעים ל-1% והיינו מגיעים לתקציב ספורט הרבה יותר גבוה.
אורלי פרומן: אגב, כשמדברים על תשתיות בספורט, שילד יוכל לבוא במחיר מסובסד למועדון, לחוג, ולא 300-400 שקלים לחודש, אנחנו נגלה מייד כמות ענקית של ילדים וילדות שם.
אורלי פרומן: זה לכל מי שנגע ואמר לגבי תקציב התרבות – אנחנו משתדלים, כולל בהסכם התקציב הקרוב, למקסם את מה שאפשר לקבל.
אורלי פרומן: שחר, נדמה לי אתה הזכרת את חוק הקולנוע.
אורלי פרומן: אנחנו יודעים, הסכם הקולנוע מסתיים ב-2013, זה היה חלק מדיוני תקציב לקראת התקציב הבא.
<מירב ישראלי: יש הסכמה על תקציב?
אורלי פרומן: יש הסכמות על התקציב אבל עד שלא יהיה תקציב מדינה - - - בכל אופן, זה ברור לנו, אנחנו היינו בדיונים עם אריאל ואני מקווה שנצליח לקדם הלאה.
אורלי פרומן: אני רוצה לומר משהו לגבי הקריטריונים – דני, אתה העלית את זה.
אורלי פרומן: בואו נזכיר לכולנו – עוד טרום התקופה שאני הייתי במשרד – שמבחני התמיכה הם תוצאה של בג"ץ, לפני הרבה מאוד שנים בג"ץ שהגישו מוסדות התרבות על אופן חלוקת הכספים דאז בין מוסדות התרבות השונים.
אורלי פרומן: התיאטראות הגישו את הבג"ץ, והמבחנים הם תוצאה של זה.
אורלי פרומן: אין ספק שהם עשו סדר בין אלפי גופי תרבות – כאלה שנתמכים וכאלה שלא נתמכים.
אורלי פרומן: אתם יודעים שהמבחנים מתעדכנים אחת לכמה זמן, כולל המבחנים בתיאטרון, שאתם חלק.
אורלי פרומן: היה שינוי במהלך שנה שעברה, שינוי נוסף הולך לצאת, והשינויים האלה הם תוצאה מהשיח שלנו אתכם, מנהלי מוסדות התרבות.
אורלי פרומן: כולנו קבלנו שלא יכול להיות שכמות ההרצות – כמה שנרוץ עם הצגה יותר – היא שתקבע, וצריך להיות איזשהו מינון בין איכות וכמות.
אורלי פרומן: המדד האיכותי נמדד גם היום, ובוודאי יקבל משנה תוקף בתיקונים הבאים, ואתם יודעים על זה.
אורלי פרומן: אנחנו בהחלט רוצים להציב רף איכותי של התרבות הישראלית לצד גם מדדים כמותיים, והמינון בין השניים הוא שיוצר את מבחני התמיכה.
אורלי פרומן: רק חשוב לדעת שכל מבחן תמיכה, לפני שהוא מאושר ונחתם על-ידי השרה, הוא יוצא להערות הציבור.
אורלי פרומן: מתקבלות הערות הציבור, עובר שוב סט של תיקונים עם משרד המשפטים ואחר כך נחתם.
אורלי פרומן: נכון שקובלים על כך שיוקר המחיה, ההתייקרויות של ההוצאות לא משיגות את גידולו של התקציב על-פי ההסכם.
אורלי פרומן: כן ולא.
אורלי פרומן: בואו לא נשכח שמזלנו, שיש לנו הסכם תרבות מוגן.
אורלי פרומן: אגב, בספורט לא, רק 15 מיליון של ההכנות האולימפיות מוגן שם מקיצוצים.
אורלי פרומן: אנחנו אתמול, הראל ואני, אחרי שיחה מאוד ארוכה עם גיא על הקיצוץ רק בדפי מעבר – אחרי שסוגרים את התקציב – יש קיצוץ בדפי מעבר ויש עוד כל מיני גזירות של החלטות ממשלה כאלה ואחרות.
אורלי פרומן: מצד אחד, התקציב הוא מוגן – מוגן, יש הסכם, יודעים כמה הוא גדל כל שנה.
אורלי פרומן: זה היה תחליף לפיצוי על ההתייקרויות שהיה בהסכמים הקודמים קודמים.
אורלי פרומן: זה אף פעם לא מספיק, אנחנו יודעים, ואנחנו ערניים למספר מצומצם של מוסדות – יש קנה מידה מה זה מוסד במצוקה על-פי אמות המידה הממשלתיות; זה גירעון מצטבר של 25% - טוב שאתם לא שם, רובכם לא שם, והבודדים שהיו, קיבלו סיוע במהלך השנתיים האחרונות.
אורלי פרומן: כמו שהמוזיאונים עושים עבודה, גם אתם עושים עבודה בפורום לדיון עם האוצר לקראת ההסכם הבא.
אורלי פרומן: בהקשר הזה אנחנו כולנו באותו צד, רוצים למקסם את תקציב התרבות.
אורלי פרומן: אני חושבת שעניתי על השאלות.
<שמעון אלקבץ: אורלי, נשאלה שאלה לגבי חוסר הוודאות באשר לתקציבים.
אורלי פרומן: אתה רוצה לענות?
אורלי פרומן: שמעון, בבקשה.
<שמעון אלקבץ: אל"ף, אנחנו באמת משתדלים להגיע למצב שבו גופי התרבות ידעו – אני הגעתי לשירות הציבורי מהמגזר הפרטי ואני כן חושב שיש חשיבות גדולה מאוד לכך שגופי תרבות ידעו לכלכל את צעדיהם, בטח ובטח ברמת העדכון והידיעה של גודל התקציב.
עמרם מצנע: הרי יש פה שתי בעיות – האחת, באמת לדעת מה יעמוד לרשותך, והדבר השני, שזה יגיע.
עמרם מצנע: אני לא יודע אם זה קיים היום – שניתן לתת מקדמות על איזשהו בסיס.
<שמעון אלקבץ: זה מה שאנחנו עושים.
<שמעון אלקבץ: על בסיס תמיכה משנה קודמת.
<גיא אטיאס: 80%.
עמרם מצנע: שאלה עד כמה עושים את זה.
<שמעון אלקבץ: אדוני זוכר במדויק, וזה מה שאנחנו עושים.
<דני וייס: יש להם משמעות תזרימית בלבד.
עמרם מצנע: כן, ודאי.
עמרם מצנע: לא תכנונית.
עמרם מצנע: תזרימית.
עמרם מצנע: בסדר, אתה יודע מה, בשביל לעסוק בתכנון, צריך קודם כול שיהיה משהו לאכול.
<דני וייס: זה חשוב.
<שמעון אלקבץ: אם אני לוקח למשל את הדוגמה של תיאטרון החאן, בשלוש השנים האחרונות, 2010, 2011, 2012, התקציב של התיאטרון – אני מדבר על היקפי התמיכה שלו – שמר פחות או יותר על אותם סדרי גודל, אולי 100,000 שקלים פחות.
<שמעון אלקבץ: נכון שמבחינת דני, כמנהל של גוף, כל שקל חשוב אבל עדיין מרכיב ההגנה של ה-80% לגופי התרבות נשמר, זאת אומרת גופי תרבות יודעים שהפגיעה לא תהיה יותר גדולה מ-20%.
<שמעון אלקבץ: אנחנו נמצאים כרגע בדיאלוגים עם האוצר, עם נציגי החשב הכללי.
<שמעון אלקבץ: אנחנו יודעים שיש כאן בעיה ואנחנו רוצים יחד איתם לפתור אותה, ואני גם מאמין שאנחנו נצליח לעשות את זה.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר מספר מילות סיכום.
<קלאודיו קוגון: אפשר התייחסות לפני הסיכום?
עמרם מצנע: לא, אנחנו סיימנו.
עמרם מצנע: מצטער.
עמרם מצנע: אל"ף, מרשים המעבר – מי שמכיר את המערכת הזו לאורך שנים – מעבר למערכות מסודרות עם קריטריונים, עם מועצות ציבוריות שבעצם קובעות את החלוקה הפנימית, ומה שפחות מעורבות פוליטית, הייתי קורא לה, בנושאים שקשורים לתכנים.
עמרם מצנע: אני חושב שזה בהחלט שינוי לטובה.
עמרם מצנע: אין ספק שהתקציבים – וזה עלה פה לאורך כל המפגש הזה – הם באמת בלתי מספקים.
עמרם מצנע: אני מכיר את זה מעיסוקי הקודמים, גם בחיפה וגם בירוחם, עם כל ההבדלים ביניהן – אין ספק שרוב מוסדות התרבות נמצאים בריטואל של איזושהי עלייה ואחר כך ירידה, וגירעונות, וניסיון להתמודד עם הגירעונות.
עמרם מצנע: והם חיים לא רק מתקציב המדינה – הרשויות המקומיות, כל אחת על-פי דרכה ועל-פי יכולתה, תרומות וכמובן הכנסות מהציבור עצמו.
עמרם מצנע: הוועדה תעשה כל מאמץ – ובעניין הזה נשתף אתכם פעולה וגם עם הארגונים השונים – כדי לעשות כל ניסיון להגדיל את העוגה.
עמרם מצנע: בלי הגדלת העוגה, התמיכה הניתנת לכל מוסד ומוסד באופן אינדיבידואלי הולכת ופוחתת משום שמצטרפים עוד מוסדות – כי אתם מחויבים לקבל מוסדות שעומדים בקריטריונים – ואין ספק שהצורך הזה קיים.
עמרם מצנע: אולי היעד של 1% נראה רחוק, כי רק להכפיל, עדיין נמצאים בסכום ה-0.4%, 0.5%, ועל כן צריך לעשות את זה.
עמרם מצנע: דבר שני, צריך באמת להיכנס מייד להמשכיות של אותן תקנות, אותם חוקים, אותם הסכמים שיש לכם עם האוצר כדי שלא נמצא את עצמנו בסוף שנה בלי שיש את ההמשכיות.
אורלי פרומן: לא לא, אנחנו מסודרים.
אורלי פרומן: בעניין הזה אנחנו עובדים מסודר.
עמרם מצנע: אני רשמתי לי כבר בדיון שקיימנו לפני מספר שבועות בנושא תיאטרון הרצליה, באמת לנסות ולקדם את נושא חוק התיאטרון.
עמרם מצנע: אני חושב שזה דבר חשוב ואנחנו נהיה מוכנים להיות לעזר.
עמרם מצנע: בסופו של דבר, לפחות הצעת החקיקה צריכה לבוא מלמטה בשיתוף עם מוסדות התיאטרון, ואני באמת חושב שצריך להגיע לזה – גם אם אחר כך יעשו לנו כל פעם תרגילים עם חוק ההסדרים, גם כשיהיה חוק, אבל כשיש חוק אתה גם יכול להגיע להסכמים עם האוצר.
עמרם מצנע: כשאין חוק, באמת הכול פתוח.
עמרם מצנע: בתחום הספורט נבחן באמת אפשרות יחד אתכם, יחד עם מרכז השלטון המקומי והאוצר, איך ניגשים לעניין הזה של מחלקות הספורט באותו אופי, באותו פרופיל של מחלקות הנוער שבעצם חוקק רק לא מזמן.
אורלי פרומן: במחלקות החינוך לפני.
<מירב ישראלי: חינוך בלי תקצוב.
עמרם מצנע: מחלקות החינוך זה היה חוק מאוד מאוד חלבי כי הוא בעצם חייב שוועדת החינוך הפכה להיות סטטוטורית, אבל מחלקות החינוך עצמן, הן נמצאות בתוך התקציב הכולל של מערכת החינוך.
עמרם מצנע: מחלקות הספורט וההתייחסות לספורט כנושא בעל מעמד ובעל חשיבות, לא קיים.
אורלי פרומן: אבל יש פה כבר צעד אחד משמעותי שעשינו.
אורלי פרומן: עצם זה - - -
עמרם מצנע: שהתניתם.
אורלי פרומן: שהתנינו את זה, היום – למעט אולי עשר רשויות קטנטנות – בכולן יש מנהל מחלקת ספורט שמקבל משכורת, זאת אומרת גם הנושא הכספי כבר לא עומד על הפרק.
אורלי פרומן: הבעיה זה רק להפוך את זה לסטטוטורי.
עמרם מצנע: להפוך לסטטוטורי ולחייב את המדינה להשתתף.
<מאיר ברנשטיין: לא תמיד יכולים לשלם לו, סליחה, ולפעמים יכולים להעיף אותו מימין לשמאל.
אורלי פרומן: מאיר, זו המשמעות של להפוך אותו לסטטוטורי.
עמרם מצנע: אם אתה מכיר את חוק מחלקות הנוער, יש שם קריטריונים ויש שם חלוקה דיפרנציאלית של הקצאה כספית.
עמרם מצנע: זה לא פותר את בעיית הספורט, אבל זה מייצר איזשהו שלד, איזשהו מעמד ואיזושהי מערכת שיכולה לטפל בעיקר בספורט העממי, לפי דעתי, בספורט של הנוער אחרי הצהרים, שזה גם שייך – הלוא המתנ"סים שייכים למשרד החינוך, ושם מתבצעת רוב פעילות הספורט, במועדונים השכונתיים וכדומה.
עמרם מצנע: אני מודה לך, לשרה ולצוות הגדול שהבאתם אתכם.
עמרם מצנע: זו ישיבת פתיחה ואני מקווה – למרות הקשיים שעומדים להיות בשנה וחצי הקרובות – שנצליח לא רק לשמר אלא להוסיף, בין אם זה ברגולציות ובין אם זה בתקציבים של ממש.
אורלי פרומן: תודה רבה לכולכם.
עמרם מצנע: בוקר טוב לכולם.
עמרם מצנע: אני שמח שבאתם, מקרוב ומרחוק.
עמרם מצנע: בוקר טוב לחברי הכנסת.
עמרם מצנע: אנחנו מתחילים היום בדבר חדש שאני מקווה מאוד שיצליח והוא יצירת הקשר של השטח, קו המגע הראשוני של מערכת החינוך, המורים, עם הדרג הגבוה ביותר הציבורי, הכנסת.
עמרם מצנע: הרעיון הוא לשוחח, בעיקר לשמוע אתכם, להאזין ולהבין קצת יותר טוב לנו, שיושבים כאן, נקרא לזה בהיכל השן לצורך העניין, ועוסקים יום יום שעה שעה בנושאי חינוך, להבין קצת יותר טוב מכם באופן ישיר ובלתי אמצעי כיצד נראים הדברים באמת.
עמרם מצנע: לכן אנחנו נעשה את זה לאורך כל השנה, גם מורים מיסודי, גם מורים מתיכון, גם מנהלים, ואני מקווה מאוד שהשיח יהיה חופשי ככל שאפשר ויאפשר לנו להבין יותר טוב ולכם באמת לשטוח את הדברים, להביא מניסיונכם ואנחנו בעצם רוצים להיות גם לאוזן קשבת וגם כמובן לפה עבורכם.
עמרם מצנע: מילה אחת מבחינת האדמיניסטרציה.
עמרם מצנע: הדיונים בוועדה מוקלטים ויש גם סטנוגרמה, אנחנו בכוונת מכוון לא הזמנו תקשורת אבל הדברים שייאמרו פה בשם אומרם הם חשופים, אתם מכירים את העניין הזה של זכות הציבור לדעת ויש בזה יתרונות ויש בזה חסרונות, אבל אני רוצה להביא את העובדה הזו כמובן לידיעתכם.
עמרם מצנע: יש שידור ישיר באינטרנט, כך שתוכלו גם בכיתות אחר כך להעלות את זה על הלוחות החכמים, למי שיש, ולהציג מה היה פה, לאן המורה נסעה.
עמרם מצנע: אז זו הערה אחת.
עמרם מצנע: לכל מפגש כזה אנחנו נשים נושא, אבל זה לא מחייב.
עמרם מצנע: אני בהחלט לא רוצה להגביל את עצמנו לנושאים ספציפיים, אלא לשמוע באם יש דברים ונושאים שרוצים לדבר עליהם שהם לאו דווקא בתחום הנושא.
עמרם מצנע: ועדת החינוך של הכנסת היא ועדת החינוך, התרבות והספורט ומיוצגים בה כמעט כל סיעות הבית, לסיעות קטנות לא תמיד יש נציגות בכל אחת מהוועדות, הוועדה עוסקת אל"ף, בתחום החקיקה, בי"ת, בפיקוח על משרד החינוך ומשרד התרבות והספורט, וגימ"ל, אני מכנה את זה בעצם הייד פארק ציבורי לנושאים שונים ודברים שעולים ביום יום, בשגרה, או דברים שהם לאו דווקא שגרתיים אבל הם דברים חשובים אחרים ולכן זה בהחלט אחד המקומות, אולי היחידים שקיימים, שבהם לצורך דיון בנושא מסוים, למשל אנחנו הולכים לדון על גודל כיתות א' ו-ב' בקרוב, לקראת שנת הלימודים הבאה, אז זו הזדמנות כמובן למשרד החינוך להציג את עמדותיו ואנחנו גם מזמינים ארגונים ממסדיים וארגונים שאינם ממסדיים, כמובן ארגון ההורים, מועצת התלמידים נמצאת איתנו כמעט בכל דיון, מועצת התלמידים זה כמובן של הכיתות היותר בוגרות, כך שזו באמת הזדמנות למין שיח, שהוא בדרך כלל גם תרבותי, לפחות מהניסיון שלי בכנסת ה-19, להציג דברים, לשאול שאלות קשות, להביע דעות, וכמובן לאחר מכן אנחנו בתקשורת פתוחה, ויש תקשורת פתוחה, עם משרד החינוך, עם השר, עם המנכ"לית ועם שאר הגורמים, מנסים כמובן לשנות ולהציע ולהמליץ.
עמרם מצנע: אנחנו לא גוף ביצועי, לא קמים פה בבוקר, מקבלים החלטה ורואים אותה קורית בערב.
עמרם מצנע: דבר נוסף, הכנסת שוקקת חיים במשך השבוע, עם ביקורים, אני מניח שחלקכם בטח ביקר עם בתי ספר, עם ארגונים שונים, זה בעצם המקום שבו באה לידי ביטוי הדמוקרטיה, הריבונות של הציבור, באמצעות הכנסת, על התהליכים השונים שקורים.
עמרם מצנע: הנושא שאנחנו שמענו וגם הונח על שולחנכם, דוח של מחלקת המחקר והמידע של הכנסת בנושא מניעת גזענות בקרב תלמידים במערכת החינוך.
עמרם מצנע: זה אחד הנושאים שאנחנו לקחנו אותו לטיפולנו מהיום הראשון לכינונה של הכנסת ה-19, כל נושא הגזענות, פשעי שנאה, כפי שזה מוכר היום.
עמרם מצנע: הדוח שמונח, תעלעלו בו, הוא דוח שמציב לנו תמונה קשה מאוד מול הפנים, מראה שמציגה את עצמנו בצורה קשה מאוד.
עמרם מצנע: אני לא אעבור עליו, אתם תעברו, ובהחלט מעניין אותי לשמוע כיצד אתם מתמודדים עם הבעיה הזו בין כותלי בית הספר.
עמרם מצנע: גזענות וכמובן שנאת האחר, אי כיבוד האחר והשונה וכל אותם דברים רבים שנוספים לכך.
עמרם מצנע: אז זהו, זו הפתיחה שלי.
עמרם מצנע: הזמן שלנו הוא עד 11:00, אז נשחרר אתכם.
עמרם מצנע: מי רוצָה או רוצֶה לפתוח?
שמעון אוחיון: אני מוכן להיות שני, על הבסיס של קודם כל האורחים שלנו.
עמרם מצנע: חבר הכנסת, דר' שמעון אוחיון.
חנין זועבי: אני לא אגיד כלום בנושא הספציפי, כי אני רוצה שהמורות ידברו, ובלי שאני אפגע בשום מורֶה או מורָה, אבל מניסיוני האישי אני רוצה להגיד לכם, אל תפחדו.
עמרם מצנע: הן לא נראות לי מפוחדות.
חנין זועבי: אני לא רוצה להיכנס לפרטים, אבל בדרך כלל גם מורים ערבים, ואני הייתי מורה במשך שמונה-תשע שנים, במיוחד מורים ומורות ערביות, נוטים לא להיחשף ולא לחשוף את העמדות ואת מה שקורה ואת מקרי הגזענות שאנחנו נתקלים בהם.
חנין זועבי: פה יש לכם חסינות ופה אתם יכולים להרגיש נוח להגיד, אל תחסכו בביקורת בכלל, תגידו מה שמתחשק לכם, נכון, כבוד היושב ראש?
עמרם מצנע: אני רק מבטיח חסינות עד השער.
חנין זועבי: ואני יודעת שאפילו בבתי הספר הערבים, אפילו בבתי הספר שבהם אנחנו מלמדים, אנחנו לא אומרות באומץ ולא אומרים באומץ את הדעות שלנו, אנחנו מפחדים.
חנין זועבי: כן, גם בתור מורה.
חנין זועבי: אני לא אדבר על עצמי, אני לא ככה, אבל אני יודעת את האווירה שישנה גם בבתי הספר הערביים.
חנין זועבי: אנחנו חוששים, לא מפחדים, חוששים, עושים חשבונות למנהלים, למפקחים.
חנין זועבי: אני מבקשת מכם, בלי צנזורה, תדברו על מה שבא לכם ועל האמונות העצמאיות שלכם.
עמרם מצנע: יש לנו פה ראשונה, אם אפשר את השם, שם בית הספר ואיפה.
<נוהא חטיב: בוקר טוב.
<נוהא חטיב: סבאח אל חיר.
<נוהא חטיב: אני נוהא חטיב, אני מגיעה מהצפון הרחוק, אני עובדת במחוז צפון וגם במטה הארצי לחינוך אזרחי ולחיים משותפים.
<נוהא חטיב: אני גם מורה בפועל בבית ספר יהודי בהר שכניה, אני מלמדת ערבית.
<נוהא חטיב: ברקע שלי אני גם חלק מבתי הספר הדו לשוניים שהוקמו בארץ, אני ניהלתי את בית הספר היהודי-ערבי בכפר קרע עד לא מזמן.
<נוהא חטיב: אני רוצה לשתף אתכם בחוויה האישית שלי, גם מהניסיון מהשטח כמורה וכמנהלת, וגם במה שקורה היום כמרכזת את הפעילות.
<נוהא חטיב: המצב הוא מאוד מאוד- - -
עמרם מצנע: עוד דבר שלא אמרתי, אנחנו נשתדל להגביל את הדוברים לכשלוש דקות או ארבע דקות, כדי שיוכלו יותר לדבר, אבל אם יישאר זמן אפשר יהיה להמשיך, אז ככה לתמצת את הדברים, בבקשה.
<נוהא חטיב: המצב בשטח הוא מאוד קשה ומורכב.
<נוהא חטיב: הקושי, אפשר לנתח אותו לכמה סיבות, אבל בעיניי יש מערכת מאוד חצויה בין המערכת הערכית למערכת ההישגית.
<נוהא חטיב: היום, כשאנחנו מגיעים לבתי הספר, למנהלי בתי הספר ולמורים, ומנסים לגייס אותם לעשייה שהיא קשורה לערכים ערכיים, כהכרת האחר, להילחם בגזענות, בחשיבה שהיא לא מקבלת את האחר ולא נותנת כבוד, אלה פרויקטים שמאוד מאוד קשה להכניס אותם לבתי הספר והתואנה היא תמיד 'אין שעות', 'אין לי מתי', 'יש מיצ"בים', 'אנחנו חייבים להתכונן לבגרויות' ואלה המקומות שאנחנו נופלים בהם.
<נוהא חטיב: אחד זה הקושי הזה והקושי השני הוא קושי תקציבי.
<נוהא חטיב: המון פרויקטים, פרויקטים יפים מאוד, שאנחנו מביאים לבתי הספר, נופלים בגלל בעיה של הסעות, בגלל בעיה של תקצוב, בגלל בעיה של מי בא אל מי.
<נוהא חטיב: כשאנחנו רוצים להביא בתי ספר לעשות שיתוף פעולה עם בתי ספר יהודיים-חילוניים ויהודיים-דתיים, בתי ספר יהודיים ובתי ספר ערביים, זו בעיה מאוד מאוד רצינית.
<נוהא חטיב: היא שולית במהות שלה, אבל עליה נופלים וקמים פרויקטים, לצערי.
<נוהא חטיב: אני באמת חושבת שהנושא הזה חשוב לנו כחברה, לי אישית חשוב בתור אזרחית במדינה הזו, חשוב לי שהילדים שלי ירגישו קודם כל מוגנים, מוכרים כבני אדם ושמתייחסים אליהם כמי שהם בתור בני אדם.
עמרם מצנע: את יכולה לשתף אותנו באיזה שהיא חוויה?
עמרם מצנע: אמרת שאת מלמדת בבית ספר יהודי-ערבי, איזה שהיא חוויה בנושא הזה בבית הספר.
<נוהא חטיב: אני יכולה לתת חוויה מכל בוקר.
<נוהא חטיב: הסל מלא, לצערי, אבל גם, בעיניי, הפגישה איתי כמורה ערבייה כל יום בבוקר היא שיעור לחיים שהתלמידים שלי מקבלים.
<נוהא חטיב: בעיקר בתחילת השנה הם כל הזמן עסוקים ב-'אמא שלך יהודייה?' כאילו חייב משהו ששייך לקונספט שלהם.
<נוהא חטיב: העברית שלי לא עוזרת להם לקבל אותי כערבייה שהם מכירים, המראה, 'את לא נראית', 'מאיפה את יודעת ערבית כל כך טוב?
<נוהא חטיב: ' משהו ברקע חייב כל הזמן להזכיר שאני ערבייה, אני גרה בגליל, המשפחה שלי ערבייה וכדומה.
<נוהא חטיב: אבל המון המון מקרים שבאים לכיתה ומביאים סיפורים, התלמידים, 'אבל זה לא את, אנחנו מדברים על האחרים', 'עשו כך וכך, ראינו בטלוויזיה, אבל זה לא שייך, זה לא את, נכון?
<נוהא חטיב: את והמשפחה שלך בסדר'.
<נוהא חטיב: כאילו החצייה בין האישיות המוכרת לבין הרוב הלאומי שאני שייכת אליו.
<נוהא חטיב: זה משהו שדורש חינוך מהרגע הראשון, מגיל צעיר, עשייה שהיא ספיראלית, שהיא במערכת החינוך, בתוך המערכת, והיא לא משהו כמו אקסטרה שבוחרים אותו, אלא היא משהו מרכזי בעשייה החינוכית שלנו.
<נוהא חטיב: כי אחרת כל החברה ניזוקה מהדבר הזה.
עמרם מצנע: ברור, תודה.
<רונית כהן: בוקר טוב, שמי רונית כהן, אני מורה בבית ספר יד מרדכי בבת ים.
<רונית כהן: אני דווקא רוצה להתחבר לדברים שלך.
<רונית כהן: בבת ים אנחנו מקיימים פרויקט של שחריות, בין שעתיים לארבע שעות בשבוע, זה בעצם מענה לפרויקטים שלך, אנחנו פותחים את הבוקר במעגל תלמידים וכל הנידון בשחריות זה שום דבר שקשור לתכנית לימודים, זה באמת קבלת השונה, פתיחות, האחר.
<רונית כהן: ובאמת הילדים נחשפים.
<רונית כהן: אם אנחנו לוקחים דברים של אקטואליה, הילדים נחשפים.
<רונית כהן: אם זה כל הנושא של האתיופים שדובר אז והיו בתי ספר לאתיופים ושחורים ולבנים וכל הדברים האלה.
<רונית כהן: ובאמת הילדים נחשפים ואנחנו מגיעים איתם לשיח של סובלנות- - -
עמרם מצנע: אני מניח שבבת ים אחת הבעיות זה העובדים הזרים, לא?
<רונית כהן: גם.