GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רונית כהן: אצלנו בבית הספר פחות, העניין יותר הוא הרוסים אצלנו.
<רונית כהן: שזה גם סוג של גזענות.
<רונית כהן: אצלנו מעל 30% מבית הספר הם תלמידים רוסים ואני חייבת לציין שהמקום הזה של השיח עם התלמידים, שהוא קודם כל במעגל והוא משהו אחר ושונה מכיתה, של בין פעמיים עד ארבע פעמים בשבוע, זה באמת נותן לתלמידים את המקום לדבר על דברים אחרים, בעיניי מהותיים וערכיים יותר, והם נחשפים.
<רונית כהן: אפילו גם לנושאים של זקנים, התעללות בזקנים, שאני חושבת שחשוב מאוד לחשוף את התלמידים האלה.
<רונית כהן: אני בבית ספר היסודי והם פחות אולי נוגעים מאשר בעל יסודי וב- - -
עמרם מצנע: איזה כיתה את מלמדת?
<רונית כהן: אני מורה בכיתה ו'.
עמרם מצנע: ישר מזהים שזה מורה.
<רונית כהן: אני איתם לגמרי.
עמרם מצנע: יש לי בבית אחת.
<בלה רוזנברג: שלום, שמי בלה רוזנברג, אני מורה ויועצת בבית ספר יצחק רבין באשדוד.
<בלה רוזנברג: אחרי הדברים של העמיתה אני לא יכולה שלא להתחבר, גם בהיותי עולה חדשה בעבר, גם בהיותי מורה ומחנכת ומאמינה בדרך הערכית.
<בלה רוזנברג: אני חייבת לומר שהקושי של הגזענות חי וקיים בתוך החברה שלנו, חי וקיים גם כלפי העולים החדשים.
<בלה רוזנברג: מתוך השטח אני יכולה לומר שמענה שניתן כיום לתלמידים עולים הוא מענה, בעיניי, מזערי מאוד.
<בלה רוזנברג: אנחנו הרבה מאוד פעמים נתקלים במענים גם אקדמיים וגם רגשיים שהתלמידים זקוקים להם ובית הספר עושה כמיטב יכולתו על מנת להקצות את המשאבים האלה לתלמידים העולים והתלמידים העולים מגיעים, אני מייצגת כאן בית ספר יסודי, יש צורך עצום גם בליווי רגשי של תלמידים.
<בלה רוזנברג: לצערנו כיום המענה הוא יותר מענה של שעות מינימליות, יותר לצורך אקדמי- - -
עמרם מצנע: בית הספר שלכם הוא במסגרת אופק חדש?
<בלה רוזנברג: הוא במסגרת אופק חדש.
עמרם מצנע: מה דעתך על התכנית הזו?
<בלה רוזנברג: אוה, יש לי הרבה דעה.
עמרם מצנע: משפט אחד לחיוב ואחד לשלילה.
<בלה רוזנברג: אני לא אדבר על השכר של המורים, כי אני מאמינה שאנחנו עושים כאן עבודת שליחות, אבל אני כן אדבר קודם כל לחיוב.
<בלה רוזנברג: הדבר הטוב ביותר בעיניי שחידש והכניס בתכנית אופק, זה שהוא שם על השולחן את הנושא של שיח, שיח של מורה-תלמיד, דיון פתוח.
עמרם מצנע: העבודה הפרטנית?
<בלה רוזנברג: העבודה הפרטנית ולא רק, עבודה פרטנית שהיא לא רק אקדמית אלא גם שיחות אישיות.
<בלה רוזנברג: למורה יש שלוש שעות של תגבור אקדמי ועוד שעתיים שהן שיח פתוח מול תלמיד.
<בלה רוזנברג: אני חושבת שהשעות האלה צריכות לקבל הרחבה.
<בלה רוזנברג: אם הייתי יכולה הייתי מוסיפה כמה שאפשר יותר שעות כאלה, כי המשולש הנצחי של מורה-תלמיד-הורה לא יכול להתקיים ללא שיח.
<בלה רוזנברג: אז אין ספק שהדבר הטוב ביותר שהתכנית עשתה- - -
עמרם מצנע: הנקודה השלישית, את אומרת, שזה השכר, שפר שעה הוא ירד, אני מניח.
<בלה רוזנברג: לא, אני דווקא לא מתלוננת, אני חייבת לומר, שהרבה מאוד שעות שאנחנו עבדנו ועשינו ונמשיך כמובן לעשות ועושות בפועל כיום מתוגמלות, מה שלא היה בעבר.
<בלה רוזנברג: הדבר שמקשה, ואולי חסר, זה לא דבר שמקשה, כי אני מאמינה שגדולי אופק חשבו על המון דברים חיוביים, זה אולי באמת הרחבה של יותר מענה פרטני והקטנת לימוד גדולות.
שמעון אוחיון: וחלוקת השעות שיש.
<בלה רוזנברג: חלוקת השעות, ועדיין כיתות הלימוד נותרו כיתות מאוד מאוד גדולות.
<בלה רוזנברג: אם כי השעות הפרטניות מנסות מאוד לכסות לנו את השטח מבחינת המענה האקדמי.
עמרם מצנע: אוקי, תודה.
שמעון אוחיון: קודם כל אני מברך על היוזמה ועל המפגש עם ציבור המורים.
שמעון אוחיון: השיח הזה הוא באמת בשבילי ממש מאתגר, גם כמי שעומד בראש השדולה לקידום מעמד המורה וההוראה כאן בכנסת ישראל וקיימנו כבר מפגש ראשון ואני מקווה שנוכל לקדם באמת ולהעצים את מעמדו של המורה מכל הבחינות.
שמעון אוחיון: אני גם שמח על ההזדמנות לגבי הנושא הזה של, קשה לי עם הביטוי גזענות, כפי שהיושב ראש והאחרים מדברים, אני מעדיף לדבר על סטריאוטיפים, על דעות קדומות, על הסתה, על אלימות.
שמעון אוחיון: כמי שהנחה שנים רבות סדנאות במסגרות סטודנטיאליות הבעיה שלנו היא בעיקר דעות קדומות, סטריאוטיפים.
שמעון אוחיון: נולדנו כולנו עם תבנית חשיבה, לא ניכנס כרגע לשיח אקדמי, סטריאוטיפים זה משהו שנטוע בנו, השאלה לאן אתה לוקח את זה.
שמעון אוחיון: כשאתה לוקח את זה לצד האינטרסים שלך ולמאבקים שלך זה הופך להיות לדעות קדומות, זה מתקדם לדה לגיטימציה ומשם כמובן לאפליה ולדברים אחרים.
שמעון אוחיון: אני מעדיף את השיח הזה, כי לטעמי המונחים הללו מייצגים את מה שקורה בחברה בישראל.
שמעון אוחיון: יש דעות קדומות, בוודאי שיש דעות קדומות מוקצנות ברמה של דה לגיטימציה.
שמעון אוחיון: במקום שהקונפליקט הוא עצום, בין יהודים וערבים, זה מגיע לרמה של דה לגיטימציה.
שמעון אוחיון: אני לא צריך להציג מחקרים בעניין הזה.
שמעון אוחיון: יש ביטויים שקצת קשה לי עם ההכללה, שכאילו גיל ההתבגרות, אני לא יודע מי ניסח את הסיפור הזה, לא אכנס לנקודה הזאת, יש לי בעיה עם המושג גזענות.
שמעון אוחיון: ההגדרה של גזענות, אומר את זה בקצרה, ידועה.
שמעון אוחיון: בעבר דובר על גזע עליון מול גזע נחות, השאלה האם לזה אנחנו מתכוונים, או גזע על רקע כמו צבע עור, כמו האפרטהייד בדרום אפריקה ודברים אחרים.
שמעון אוחיון: לבוא ולהגיד שזה מה שקורה במדינת ישראל, לטעמי אנחנו נופלים, אל"ף, אנחנו לא משרתים את העניין, וגם, אני לא מסתיר, שלאויבי מדינת ישראל קל לייחס לנו גזענות כי מיד בעולם זה מתחבר אל דברים מאוד מאוד קשים, והעולם היהודי משלם מחיר יקר בגלל הזלזול במושג הזה ומיד רצים לגזענות, תופעות שיש בכל מיני קמפוסים, בכל מיני- - -
עמרם מצנע: בוא נסתפק בזה.
שמעון אוחיון: אני רק אומר דבר אחד בקטע הזה.
שמעון אוחיון: אני רוצה לתת שתי דוגמאות חיות, ודווקא, חבר הכנסת הרצוג, טוב שאתה פה, כי אביך ז"ל עמד מעל בימת האו"ם וקרע את החלטת האו"ם שאמרה שציונות זו גזענות.
שמעון אוחיון: הוא קרע אותה ועליך לזכור את זה, עליך לזכור- - -
יצחק הרצוג: אבל מה הקשר בין זה ל- - -
שמעון אוחיון: זה סדר היום, זה מנהג גזענות.
שמעון אוחיון: אני בעד דיוק בנקודה הזאת.
שמעון אוחיון: אם תבחן את הדברים הללו בינינו לבין הערבים, בין- - -
עמרם מצנע: בוא ננסה, יש לנו הזדמנויות רבות, אני רוצה לשמוע- - -
חנין זועבי: אנחנו חולקים עליך, בסדר.
חנין זועבי: אנחנו לא מסכימים.
יצחק הרצוג: קיימנו על זה כבר דיון שלם.
שמעון אוחיון: בסדר, אבל אני - - -
יצחק הרצוג: אבל קיימנו על זה דיון.
יצחק הרצוג: זה לא רלוונטי לדיון פה.
שמעון אוחיון: זה כן רלוונטי.
שמעון אוחיון: רגע, אני אסכם.
שמעון אוחיון: כשאני מקיים שיח ואני מצפה שהמורים יקיימו, ואני אעודד אותם, לקיים סדנאות, מפגשים שידונו בסטריאוטיפים, בדעות קדומות, בדה לגיטימציה, בהסתה, באלימות, בכל הדברים הללו, אלה רמות שונות בוודאי של התופעה עצמה.
שמעון אוחיון: להיזהר.
שמעון אוחיון: אני גם מזמין אותם להתווכח ולשוחח איתי בעניין הזה.
עמרם מצנע: תודה, שמעון.
שמעון אוחיון: דוגמה אחת אני מבקש, דוגמה אחת ובזה אני אסיים.
עמרם מצנע: אני אתן לך אחר כך.
שמעון אוחיון: אני הולך, לצערי, לעוד ועדה.
עמרם מצנע: אבל אין בררה, אנחנו רוצים לשמוע את המורים.
<ברטי זנו: בוקר טוב, שמי ברטי זנו, אני מבית ספר הראל בקרית מלאכי.
<ברטי זנו: בטח שמעתם שלאחרונה היו שם בעיות בנושא הזה של גזענות, שעליו דיברת כרגע, בנושא של בני העדה האתיופית, שבאמת לא מקבלים אותם בקניית דירות.
<ברטי זנו: העניין קצת ירד מהפרק, אבל בבתי ספר אנחנו יכולים לראות שגם העניין הזה קיים.
<ברטי זנו: הילדים, כילדים, אומרים את מה שהם חושבים, בלי כחל ושרק.
<ברטי זנו: השאלה שלי- - -
עמרם מצנע: יש בבית הספר- - -
<ברטי זנו: 40% כמעט של בני העדה האתיופית.
<ברטי זנו: אני אגיד לך שיש מורים שעושים מעל ומעבר כדי לצמצם באמת, כדי לשלב ולשמור על הכבוד ההדדי, ואני רואה שמנהל בית הספר עושה את המקסימום באמת כדי לקדם את העניין הזה.
<ברטי זנו: השאלה שלי כאן, מה בעצם גורם לנו לחשוש מן האחר.
<ברטי זנו: מה בעצם גורם?
<ברטי זנו: מה באמת מפחיד אותנו?
<ברטי זנו: שתיים, אני רוצה להתחבר אלייך, הגב' חנין זועבי, אני באמת מזדהה עם מה שאת אומרת, אבל מצד אחד אנחנו מבקשים לקבל את האחר, את השונה, האם הצד השני גם מוכן?
<ברטי זנו: האם גם לו יש את הסבלנות הזאת?
<ברטי זנו: האם הוא באמת רוצה לקבל?
חנין זועבי: יש לך את הסטטיסטיקה פה.
<ברטי זנו: ומה?
<ברטי זנו: למה אנחנו מצפים ומה אנחנו עושים?
חנין זועבי: תראי את הפער, את קראת אותו?
חנין זועבי: תקראי אותו, אני ממליצה.
<ברטי זנו: גם בצד השני יש סטיגמה לגבי הצד האחר.
<ברטי זנו: מה באמת אנחנו עושים כדי לקרב ולצמצם את הפערים האלה, ואני חושבת שמשרד החינוך כרגע, עם כל הכבוד לנושא הזה של מבחני המיצ"ב, לכל המבחנים, צריך לעצור רגע, או במקביל להתחיל לקחת את זה כנושא שנתי, את הנושא של הכבוד ההדדי, של צמצום, של דיאלוגים, של מפגשים, של תגבור לימודי יהדות, או מפגשים בין בתי ספר ערבים ויהודים, דתיים וחילוניים, ולא להלביש סטיגמות על סקטור כזה או אחר.
יצחק הרצוג: מה קורה עם המפגשים באמת?
יצחק הרצוג: בואו נדבר על זה.
יצחק הרצוג: היו לכם מפגשים עם ילדים ערבים?
<ברטי זנו: לא.
<ברטי זנו: כי אנחנו, אל"ף, גיאוגרפית, די מרוחקים יחסית, כי יש לנו את היישובים הבדואים, שזה די- - -
חנין זועבי: אתם מלמדים בכלל על האוכלוסייה?
יצחק הרצוג: אבל צריכים להיות מפגשים- - -
חנין זועבי: יש רלוונטיות- - -
עמרם מצנע: רגע, חנין, נדבר לפי סדר.
חנין זועבי: אני רק שואלת.
יצחק הרצוג: חנין, אני רק באמצע לדבר.
יצחק הרצוג: התכניות של מפגשים יכולות להוריד מתחים.
יצחק הרצוג: זה הרי כלי שקיים כמעט מקום המדינה, הוא היה אפקטיבי, הוא יובש לתקופה, עכשיו מחזירים אותו.
יצחק הרצוג: אני אשמח לשמוע ממקור מוסמך, מה התהליך של מפגשים מהסוג הזה.
<ברטי זנו: לא רק בין יהודים לערבים, אלא גם ממש בין דתיים לחילוניים, להתעסק בכל השונות, בכל האוכלוסיות השונות.
<ברטי זנו: לא רק זה.
יצחק הרצוג: בסדר, זה מודל.
<מיה ויזמן: קוראים לי מיה ואני מגיעה מבית ספר רעות מטבריה, בית ספר ממלכתי חילוני, אני מחנכת של כיתה ו' ורכזת חברתית בבית הספר שלנו.
<מיה ויזמן: במסגרת הריכוז החברתי אני מנהלת גם את הפרויקט של דו קיום.
<מיה ויזמן: אנחנו נפגשים עם תלמידים מבית ספר בעראבה.
<מיה ויזמן: אני קודם כל רוצה להגיד שאנחנו מברכים מאוד את התכנית הזאת.
<מיה ויזמן: אנחנו למדנו המון מהתכנית הזאת, המפגש בין התלמידים נתן להם להבין באמת את התרבות האחרת, נתן להם להבין שכל הגזענות, או הסטריאוטיפים, או הדעות הקדומות, לא קיימים.
<מיה ויזמן: ברגע שיש מפגש בין הילדים וכבר במפגש הראשון ראינו התחברות של הילדים, ראינו קבלה, הם התארחו אצלנו ואנחנו התארחנו אצלם, הייתה קבלה בצורה יוצאת דופן, מדהימה, על הצד הטוב ביותר.
עמרם מצנע: לא היו שום אירועים חריגים תוך כדי המפגשים?
<מיה ויזמן: לא היו אירועים חריגים.
<מיה ויזמן: אני דווקא רוצה לומר שאנחנו מאמינים, בעקרונות בית הספר, שהשלום מתחיל בתוכנו, ואם אנחנו נחנך את הילדים לכך מגיל קטן אז הם יצמחו לתוך זה.
<מיה ויזמן: לא היו אירועים חריגים, הילדים היו בקבלה מוחלטת וברצון רב להיפגש עם הילדים האחרים.
<מיה ויזמן: החששות שהיו היו דווקא מצד ההורים, שלפני כל מפגש טרחו להתקשר ולשאול ומה קורה ולאיפה אתם הולכים ומי אחראי ועם מי אפשר ליצור קשר.
<מיה ויזמן: היו חששות מצד ההורים, אבל אני חושבת שאנחנו, כאנשים בוגרים, אולי חוטאים בחששות שלנו מול הילדים, כי הקבלה של הילדים היא קבלה של אחד את השני בצורה יוצאת דופן מדהימה.
חנין זועבי: הם הביעו גם השקפות עולם פוליטיות?
חנין זועבי: או הם לא דיברו על פוליטיקה בכלל?
יצחק הרצוג: איך אפשר?
יצחק הרצוג: כיתה ו'?
יצחק הרצוג: הם דיברו על כדורגל.
<מיה ויזמן: לא נכנסנו לפוליטיקה.
חנין זועבי: אז תיכנסו ותראי, זה המבחן.
<מיה ויזמן: אני חושבת שכן כדאי להשאיר אותם במקום הנקי, במקום בלי דעות קדומות.
חנין זועבי: זה המקום הקל.
חנין זועבי: זה נקי, אבל זה קל.
<מיה ויזמן: שילד נכנס ממקום נקי ואז זה יכול ל- - -
עמרם מצנע: רבותיי, המורות, אתם מכירים את האמירה הזאת, כשמדברים ביחד אז לא שומעים אף אחד?
<אמגד מנסור: שמי מנסור אמגד, אני בא מבית ספר אלמג'ד בטירה משולש, אני גם סגן מנהל.
<אמגד מנסור: בהמשך לדבריה של עמיתתי, אנחנו מקיימים תשע שנים נפגשים עם בית ספר שקד ברעננה.
<אמגד מנסור: אנחנו קרובים גיאוגרפית אבל שונים בתרבויות, לא מכירים את התרבויות אחד של השני.
<אמגד מנסור: במרחב הקטן שלנו עם בית ספר שקד אנחנו מפנטזים, מעלים רעיונות לבד.
<אמגד מנסור: בזמן שהיו פיגועים ומלחמה כולם התנתקו והמפגשים האלה נפלו בבתי ספר אחרים אבל אנחנו המשכנו ועמדנו, כי מצאנו שותפים אמיצים שעמדו על זה שהמפגשים האלה יתקיימו.
<אמגד מנסור: אנחנו מקיימים מפגשים של כיתות ה'-ו' וגם אנחנו שותפים בהמון פרויקטים שפורסמו בתערוכות בפריז, באונסק"ו, אפילו היה לנו שטיח שלום שעשינו במימון, תשמע טוב, פרסי.
<אמגד מנסור: הוא מימן את זה והפיץ את זה בכל העולם.
יצחק הרצוג: מימון אירני.
<אמגד מנסור: אירני-צרפתי, צרפתי-פרסי.
<אמגד מנסור: אז אנחנו מאמינים ששותפות אמיצה יכולה לקדם.
<אמגד מנסור: אם אנחנו מאמינים- - -
<קריאה: לא בגלל שמוצאו פרסי, אבל הוא יעני נתן?
<אמגד מנסור: נתן.
<אמגד מנסור: החששות של ההורים, אנחנו התחלנו הפוך, התחלנו קודם כל עם צוות המורים שמאמינים בזה.
<אמגד מנסור: אחר כך המעגל התרחב להורים ובסוף התלמידים.
<אמגד מנסור: עשינו תשתית טובה ומכאן אנחנו תשע שנים, ההורים שותפים.
<אמגד מנסור: אנחנו משתתפים בסדר ט"ו בשבט, המורים משתתפים כל שנה בטיולים משותפים, סדנאות, מה שאת רוצה.
<אורלי פרש אזולאי: שלום לכולם, שמי אורלי.
<אורלי פרש אזולאי: אני מלמדת בבית ספר ניצני זבולון, זה בית ספר קיבוצי, ברמת יוחנן, כפר המכבי, אני מחנכת כיתות א'-ב' ואני מתחברת לחברותיי שאמרו שהחינוך לסובלנות ולקבלת השונה מתחיל בכיתות א', אולי אפילו קודם.
עמרם מצנע: מתחיל בבית.
<אורלי פרש אזולאי: בדיוק, אבל אני אומרת בחלקת האלוהים שלי הוא מתחיל כשהם מגיעים אלינו לכיתה א'.
<אורלי פרש אזולאי: אני רוצה להגיב על הדברים של הגב' חנין זועבי, שאמרה שאנחנו אולי קצת חוששים להגיד את דעותינו, את מחשבותינו, את עמדותינו הפוליטיות בכיתות.
<אורלי פרש אזולאי: אני רוצה להגיד שאני באופן אישי לא עונה אף פעם לילדים על שאלות של מה הדעות שלי או האם אני מאמינה באלוהים או לא.
<אורלי פרש אזולאי: אלה שאלות שעולות הרבה מאוד, לא מתוך חשש אלא מתוך אמונה שאני רוצה לפתח אנשים, ילדים, חושבים, ילדים שמגבשים את הדעות שלהם בעצמם.
<אורלי פרש אזולאי: אני כן רואה את המקום שלי בלהכניס להם לתוך הסל את הערכים, את הכלים, את הדברים שיסייעו להם לחשוב בעצמם ולגדול להיות אנשים חושבים שהדעות שלהם יתגבשו בעצמם, תוך כדי הכלים שאני נתתי להם, אני והמחנכות שאחריי וההורים וכל הסביבה, שיבססו את הדעות שלהם על כבוד, על סובלנות, על קבלת השונה.
<אורלי פרש אזולאי: ופה אני רואה את התפקיד המהותי שלהם, לא בלהיכנס איתם לדין ודברים בנושאים קונקרטיים, אלא באמת לתת להם את הכלים הערכיים, המיטביים שאנחנו יכולים לתת להם.
עמרם מצנע: כמה ילדים אצלכם בכיתה א'?
<אורלי פרש אזולאי: אצלנו זה כיתות באופן יחסי קטנות, של 26-27 ילדים בכיתה.
<אורלי פרש אזולאי: אבל שוב, יש שכבות יוצאות דופן, כמו הכיתה שלי היום, 33 תלמידים, אבל עם מורת הכלה צמודה.
<אורלי פרש אזולאי: המקום הזה של הילד והכיתות הקטנות זה משהו שאנחנו מאוד מאמינים בו והלוואי שהדיון הקרוב בנושא הזה יוביל לתוצאות בכל המקומות בארץ.
עמרם מצנע: חברת הכנסת יפעת, רצית?
יפעת קריב: קודם כל מאוד מעניין ככה לשמוע אתכם ואני אהיה מאוד קצרה, כדי לתת לכם את זכות הדיבור.
יפעת קריב: קודם כל הנושא הזה הוא נושא ממש ממש חשוב, הוא נושא ממש חשוב.
יפעת קריב: כאמא לארבעה ילדים ששניים מהם במערכת החינוך בחטיבות הביניים ובתיכון אני יכולה להגיד לכם ששנים לחמתי, גם כמישהי שהייתה בהנהגת הורים ביישוב שלי, על הנושא של לימודי הערבית.
יפעת קריב: אני חושבת שחייבים ללמוד ערבית בכל בתי הספר בארץ, גם את התרבות וגם את המסורת, אבל בעיקר את השפה.
יפעת קריב: אנחנו חיים במזרח התיכון ולחיות כאן בלי לדעת על מה מדברים- - - אני רוצה לספר לכם על סיטואציה ממש קטנה, מביכה, שהייתה לי.
יפעת קריב: הגענו למסעדה באבו גוש והיו שם הרבה יהודים שישבו ואכלו חומוס ונהנו ושני מלצרים רבו ביניהם והתחילו לצרוח, תגרה בין שני מלצרים, התחילו לצרוח בערבית, ישבו כל הישראלים והסתכלו ואף אחד לא הבין מה קורה סביבו.
יפעת קריב: עכשיו, יכול להיות שהם רבו על החומוס ועל הצלחת, אני לא יודעת על מה הם רבו- - -
עמרם מצנע: או שהם רק סתם דיברו בקול רם.
יפעת קריב: לא, זה היה קטע, אבל זו הייתה מין סיטואציה שאמרתי, איך אנחנו לא מדברים ערבית?
<קריאה: - - - חוזרים לחומוס.
יפעת קריב: המעולה, אכלנו ונהנינו ונתנו פרנסה וחבריי הטובים נמצאים באבו גוש, מה שאני רוצה רק לומר שישבתי שם וזה כל הזמן חוזר אליי, זה שאני לא מדברת ערבית ושילדיי לא מדברים ערבית.
יפעת קריב: זו בעיה מאוד מאוד קשה לחיים התרבותיים והחברתיים, ובכלל להביא את השלום או איזה שהיא הידברות במזרח התיכון.
יפעת קריב: ואני רוצה להגיד שאם נוכל לצאת מפה עם קריאה, שכבר קראת אותה בוועדה שהתכנסה באפריל, אני אומרת, בואו נעשה את זה שוב, נדרוש את לימודי השפה הערבית והתרבות בכל בתי הספר היהודיים בארץ.
יפעת קריב: ולכם המורים, אני רוצה להגיד, כל הכבוד על העשייה שלכם ועל המחויבות שלכם ועל זה שבאתם לכאן היום.
יפעת קריב: לפחות אני ממש נהנית לשמוע אתכם.
<נאדיה סאב: שלום לכולם.
<נאדיה סאב: אני באתי מהצפון, ממעלות תרשיחא.
<נאדיה סאב: את אשתך אני מכירה כשהייתי סטודנטית והייתי מנחה בבית הגפן, הנחיתי את התלמידים של יהודים וערבים, והיא נחמדה מאוד ומקסימה.
עמרם מצנע: תודה רבה, אני אמסור לה.
<נאדיה סאב: טוב, לענייננו.
<נאדיה סאב: התחילה חנין ואמרה שתפקיד המורה לפעמים מחייב- - -
עמרם מצנע: את מלמדת בבית ספר ערבי?
<נאדיה סאב: אני מורה, מלמדת בבית ספר ערבי בתרשיחא והייתי מנהלת מתנ"ס גם ואני אחזור לנקודה הזו ספציפית.
<נאדיה סאב: חנין אמרה שהמורה הערבי בפרט, קשה לו לבטא את העמדות שלו.
<נאדיה סאב: זה נכון.
<נאדיה סאב: אף אחד לא יכול לטייח את הדברים האלה.
<נאדיה סאב: לפעמים יש לחץ ולחץ עצום לא להגיד את הדברים בפני הכיתה, כי הם יכולים להידרדר לכל מיני מקומות אחרים ודברים אחרים לגמרי והפרנסה תלך למורה עצמו.
<נאדיה סאב: לפעמים זה היה.
<נאדיה סאב: קשה לי לדבר על חינוך למנהיגות גם אצלנו- - -
עמרם מצנע: תהיי קצת יותר ספציפית, מה קשה לומר?
<נאדיה סאב: אני אגיד את הדברים האלה.
חנין זועבי: לדבר על הנכבה.
עמרם מצנע: חנין, אנחנו יודעים בדיוק מה קשה לך לומר ומה קל לך לומר.
חנין זועבי: אני לא, קשה לא.
חנין זועבי: לא קשה.
<נאדיה סאב: חנין, מתוקה, תרשי לי, יש לי קול חזק.
<נאדיה סאב: לפעמים את התרבות עצמה, כל מה שקשור להיסטוריה, אני גם מלמדת היסטוריה, כל מה שקשור לנכבה, לכל המלחמות, לאירועים, קשה לי לדבר עליהם ולבטא את העמדות.
<נאדיה סאב: קשה מאוד.
<נאדיה סאב: אני יכולה לכוון אותם, אני יכולה להנחות אותם, אבל אסור להביע עמדה.
<נאדיה סאב: איך אתם רוצים שאני אגדל כל מיני דורות בלי להביע את הדעה שלי?
<נאדיה סאב: והדעה שלי היא גם אובייקטיבית, כי כל הזמן כשאני מדברת אז אומרים- - -
<קריאה: סובייקטיבית.
<נאדיה סאב: לא, אני מדברת על דעה אובייקטיבית בינתיים.
יצחק הרצוג: היא מנסה לסיים משפט, היא עוד לא אמרה לכם מה היא מלמדת.
<נאדיה סאב: אני עדיין לא אמרתי כלום.
יצחק הרצוג: אולי היא מביאה את הנרטיב של שני הצדדים?
עמרם מצנע: אבל זו לא דעה.
<נאדיה סאב: לא, עמדה.
<נאדיה סאב: בוא נגיד עמדה מסוימת.
<נאדיה סאב: אז אני אגדיר.
<נאדיה סאב: בקשר לעמדות, קשה לבטא מאוד מאוד את העמדות שלנו.
<נאדיה סאב: לכן כשאני רוצה להיות מחנכת בתוך הכיתה ולחנך את התלמידים שלי להביע את הדעה בחופשיות, לדמוקרטיה ולכול, חסר לי באיזה שהיא נקודה הפינה הזאת אצלי גם, וזה מאיים.
<נאדיה סאב: זה לא צודק.
<נאדיה סאב: בקשר למפגשים, אנחנו עושים את המפגשים בין מעלות לתרשיחא.
<נאדיה סאב: אמנם יש התקדמות, אבל התקדמות מאוד איטית, אבל אני חושבת שדרך המפגשים אפשר להפנים הרבה ערכים, הרבה נורמות לחיים משותפים, לאורח חיים ממש נורמלי כזה.
מסעוד גנאים: את מלמדת היסטוריה?
<נאדיה סאב: כן, אבל ההיסטוריה של העולם העתיק, של יוון ו- - -
מסעוד גנאים: לא של המזרח התיכון?
<נאדיה סאב: עדיין לא, ולא רוצה להיכנס בינתיים לזה.
מסעוד גנאים: כי אני הייתי מורה להיסטוריה בבית ספר תיכון.
מסעוד גנאים: גם אני הייתי מורה, מזמן, ואני יודע מה זה.
מסעוד גנאים: אני לימדתי היסטוריה, ושם בכיתה י"א יש ספר היסטוריה של המזרח התיכון, יש על פלסטין בתקופת המנדט ויש שם על כל השאלה הפלסטינית והסכסוך.
מסעוד גנאים: אז כמורה להיסטוריה אני לימדתי את זה.
מסעוד גנאים: נכון שזה קשה קצת, אבל לפעמים האווירה והמורה עצמו מבחין את עצמו ומגביל את עצמו.
מסעוד גנאים: אני יכול להגיד לך, בבית ספר תיכון לימדתי את זה ודיברתי על זה, אבל הבעיה, וזו הבעיה שלי כמורה, הבעיה בניגודים בין שני דברים.
מסעוד גנאים: אני גם יזמתי מפגשים בין יהודים וערבים, בלוחמי הגטאות בצפון, על השואה ועל הדברים האלה.
מסעוד גנאים: הבעיה במפגשים האלה זה הפרדוקס בין מה שהתלמיד רואה ושומע בדיאלוג הזה ובין הבית, אתה לא יכול להפריד.
מסעוד גנאים: התלמיד אינו חי בבועה ובחממה, הוא חי בתנאים, בחברה, בכל הדברים האלה, לכן הוא מושפע, אתה לא יכול להפריד אותו ולהגיד 'יאללה, עכשיו אנחנו מנתקים אותך מהמציאות'.
מסעוד גנאים: אז זו הבעיה וזו השאלה.
מסעוד גנאים: ובקשר למורה, אני גם רוצה להרחיב רק קצת, יש פרדוקס גם במשרד החינוך.
מסעוד גנאים: אם אתה לא רוצה לתת למורה להיות אמיץ קצת, להביע דעה, אני לא מתכוון לדעה, הוא יגיד את כל הדעות- - -
עמרם מצנע: להציג את הדעות השונות.
מסעוד גנאים: יעשה ויכוח בין התלמידים ובכיתה, כי כך אתה משנה, אז יש ניגוד.
מסעוד גנאים: איך אנחנו רוצים לחנך את האדם, את האזרח היוזם, האמיץ, הלא מפחד, אם אנחנו מגבילים את המורה ולא נותנים לו, לא לדבר, לא להתפתח ולא להביע.
מסעוד גנאים: זה הפרדוקס.
<קריאה: כדאי שכל מערך ההסברה קודם כל יתחיל מה- - -
עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון, משפט אחד.
שמעון אוחיון: משפט אחד ותביא את הנושא פעם אחרת.
שמעון אוחיון: אני בכל אופן רוצה לתמוך, גם מתוך ניסיון, בכל מפגש, למרות שמסעוד גנאים העלה את ההסתייגות, שבכל זאת יש פער בין הבית לבין המפגש בכיתה, ויש גם מפגשים שהמחקרים מראים, שמחזקים את הדעות הקדומות, אלה מקרים מועטים, אבל אין ספק שמי שעוקב, גם מבחינת ניסיון, ואני בוודאי בעד זה, כמובן לתאם את הציפיות, כל מפגש הוא בוודאי גם שובר סטריאוטיפ, מקרב, בכלל אתה ואני נפגשים, נעזוב כרגע את הקונפליקט, כבני אדם.
שמעון אוחיון: אותה נקודת המפגש בבעיות המשותפות שלנו כבני אדם, כחברים וכו', שם, אם המעגל הזה או נקודות המפגש יילכו ויתרחבו, נוכל לנהל את השיח.
שמעון אוחיון: אני בוודאי תומך בכל מפגש שיהיה.
<מיכל סמו: שלום.
<מיכל סמו: אני מיכל מכפר ורדים עכשיו, אני במקור ממצובה הגלילית.
<מיכל סמו: כל הדברים ששמענו פה ואני רוצה מאוד להתחבר לפתיחה של 'אל תפחדו' ו'תדברו' וגם לתפקיד שלנו דווקא במגזר היהודי כמחנכים, גם חלק מכל הפעילות המשותפת של החיים משותפים, וגם בבית הספר שלי, אני מורה בבית ספר תפן, ואנחנו שותפים עם בית ספר בגוש חלב, אבל אני רוצה להגיד שהאווירה היא לא אידילית בכלל והעבודה היא מאוד קשה, והתנגדויות עולות.
<מיכל סמו: את העבודה אנחנו עושות בצוות.
<מיכל סמו: בצוות המחנכות והמנהלות נעשית עבודה מאוד מאוד טובה, כי שם אנחנו באמת שמים דברים על השולחן ומדברים ומעזים לגעת ובגלל זה הדבר המאוד חשוב שאני אומרת זה הרבה פעמים לא מה אנחנו מדברים אלא מה אנחנו עושים, לא מה אנחנו מדברים בפתיחת בוקר, אלא מה אנחנו עושים אחר כך בהפסקה ואיך אנחנו מתנהלים אחרי צהריים בבית ואיך אנחנו מגיבים לכל דבר שקורה, כי לדבר בפתיחת בוקר, או להגיד שככה צריך להתנהג וככה יפה לנהוג כלפי האחר, זו חצי עבודה.
<מיכל סמו: מאוד חשוב בעיניי זה מה אנחנו עושים, ולמה בחרנו בחינוך ובאמת להתחבר למקום הזה של כמה העבודה שלנו המעשית היומיומית התרחקה מהחינוך, אפרופו גם האופק החדש וכל התעשייה שהיא מאוד מכווננת למידה, שזה חשוב מאוד, אבל מאוד התרחקנו מאותו בסיס של עשייה חינוכית ושל באמת לגעת בערכים שיובילו אותנו אחר כך, אני בטוחה, ללמידה מאוד משמעותית.
<מיכל סמו: אני רוצה להתייחס גם לעניין של הגזענות, חבר הכנסת אוחיון לא נמצא כאן.
<מיכל סמו: אני חושבת שלהיפך, אנחנו ממעיטים בערך של המושג ברגע שאנחנו לא שמים אותו על השולחן.
<מיכל סמו: אנחנו צריכים להגיד את המושג הזה בפה מלא.
<מיכל סמו: אני מחנכת בכיתה ה' ו-ו' ואני מכניסה את זה גם סביב הכדורגל, כשאני חוזרת ביום ראשון מהשבת, גם אירועים פוליטיים ביומיום כמובן והמילה הזאת נכתבת על הלוח ונאמרת, כי אני חושבת שאנחנו עושים בדיוק את ההיפך.
<מיכל סמו: ברגע שאנחנו מסתירים אותה, אנחנו מסבנים את עצמנו.
יצחק הרצוג: אפשר לשמוע מישהו מהממלכתי דתי?
עמרם מצנע: יש פה מהממלכתי דתי, ודאי.
יצחק הרצוג: הייתי רוצה קצת לשמוע.
עמרם מצנע: בבקשה, בואי תתקרבי.
<הרצליה כרמי: קוראים לי הרצליה כרמי, אני מבית ספר ממלכתי אגרון בקרית יובל בירושלים.
יצחק הרצוג: ביקשנו ממלכתי דתי.
עמרם מצנע: בואי דברי ואנחנו נמצא מישהו.
<הרצליה כרמי: טוב, חשבתי שיש עדיפות לדתיים.
<הרצליה כרמי: אני רוצה לדבר על שני דברים.
עמרם מצנע: כמה שנים את מורה?
<הרצליה כרמי: 35 שנים, עם ניסיון רב, מלמדת כיתות ה'-ו' ובצוות ניהול ורכזת מקרא.
עמרם מצנע: עם אותו מרץ?
<הרצליה כרמי: בוודאי, כי הגעתי מתוך איזה שהיא שליחות למקום.
יצחק הרצוג: עם שם כמו הרצליה, מה אתה רוצה?
<הרצליה כרמי: נכון, ואני חושבת שאם תרצו אין זו אגדה, זה תלוי בנו.
<הרצליה כרמי: אם אנחנו נרצה זה יגיע, זה ייקח זמן אבל זה יגיע.
<הרצליה כרמי: אני רוצה להגיד כמה דברים על בית הספר שלנו.
<הרצליה כרמי: אני חושבת שסובלנות וגזענות, וכל המילים היפות האלה, אנחנו לא נצליח ליישם אותם בדיבורים.
<הרצליה כרמי: אצלנו יש תכניות רבות רבות, שקודם כל מחנכות את הילדים להיות סובלניים אחד כלפי השני, ומחנכים את המורים להיות סובלניים אחד כלפי השני והלוואי והיינו יכולים, סליחה, גם את אלה שמעלינו לחנך, להיות גם סובלניים כלפי מורים.
<הרצליה כרמי: זה לא רק סובלנות, סובלנות כלפי ילדים מתחילה מסובלנות כלפי מורים, וכמו שיש חנוך לנער על פי דרכו, צריך לקיים חנוך למורה על פי דרכו.
<הרצליה כרמי: יש לנו בחדר המורים, אני לא רוצה לקחת את הסובלנות רק לכיוון של ערבים ויהודים, אמנם בבית הספר שלנו עושים מפגשים של ערבים ויהודים בגן הבוטני ובמוזיאון המדע ובמוזיאון ישראל ויש לנו מורים לערבית בבית הספר שהקשר בין המורים היהודים לערבים הוא קשר יוצא מן הכלל, אפילו- - -
עמרם מצנע: יש לכם מורים ערבים שמלמדים ערבית?
<הרצליה כרמי: כן, יש לנו מורה מאבו גוש ויש לנו מורה מהצפון שמלמד ערבית בבית ספרנו, וזו תכנית נפלאה, והוא מספר להם גם על החגים ועל המצוות, וכשהוא לא מגיע, אז למה הוא לא הגיע, בגלל הצום וכו'.
<הרצליה כרמי: אני רוצה להגיד שאלה הדברים שמובילים לסובלנות.
<הרצליה כרמי: לי נורא חסר, למשל, אני מרגישה שיש סובלנות נפלאה בין יהודים וערבים בבית הספר שלנו, אני הייתי רוצה שהסובלנות תהיה גם בין דתיים וחילוניים, אין לנו מפגשים דתיים וחילוניים, יש לנו מפגשים ערבים ויהודים.
<הרצליה כרמי: אני גם רוצה להגיד שגם אני, כמורה, אני לא רוצה שלכם המורים הערבים תהיה תחושה שלכם לא נוח להגיד את הדעה שלכם.
<הרצליה כרמי: אפשר להציג עמדות, גם אני לא נמצאת במפה של השמאל, אני לא מחביאה את הדעות שלי, אבל יחד עם זאת אני מאפשרת לילדים, מציגה את כל הדעות לכאן ולכאן, הילדים הם לא שלנו, הם גדלים בבית ואסור לנו לשכוח שהם גדלים בבתים של ההורים שלהם, אנחנו לא יכולים לצאת נגד המשפחות ונגד החינוך בבית, ולכן הדבר הכי טוב לעשות זה באמת להיות פתוח, זה באמת להציג את כל הדעות, באמת לנסות להבין מאיפה זה בא.
<הרצליה כרמי: כמורה לתנ"ך אני עושה את זה המון מתוך התנ"ך, לדעת מאיפה באים הדברים, וכשאתה יודע מאיפה זה בא, זה גם קל לך להבין, גם את זה שחושב בדיוק הפוך ממך.
<הרצליה כרמי: ואין כמו תכניות שמובילות לדברים האלה, בלי דיבורים, בית ספר אגרון עושה את זה נפלא.
עמרם מצנע: ממלכתי דתי.
<שפרה כהאן: שמי שפרה, אני עובדת בבית ספר אילת השחר, בירושלים, שהוא חרדי לאומי.
<שפרה כהאן: אנחנו מקבלים ילדים- - -
עמרם מצנע: חרדי לאומי ממלכתי?
<שפרה כהאן: לא ממלכתי, הוא חדש, הוא כרגע במוכר שאינו רשמי.