GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שפרה כהאן: אנחנו מקבלים אוכלוסייה מאוד מגוונת, עולים חדשים, ספרדים אשכנזים, בעלי תשובה, אנשים שבאים מהמגזר החרדי, אוכלוסייה מאוד מגוונת ואנחנו עובדים על קבלת האחר.
<שפרה כהאן: זה מתבטא במעגלי שיח, בכישורי חיים, באופן חלקי גם במפתח הלב ושיחות אישיות שעתיים שבועיות לכל מחנכת.
<שפרה כהאן: אני לא אכנס לעניין הכספי אבל חלק גדול מהדברים האלה אנחנו עושים בהתנדבות, כי התקציבים מאוד קטנים, בגלל שאנחנו בית ספר חדש.
<שפרה כהאן: אני רציתי להגיד שהכבוד ההדדי מתחיל מהכבוד- - - כבוד הדדי זה לא רק קבלת השונה, זה גם קבלת העצמי, ואני חושבת שצריך להדגיש פה שלפני לימודי הערבית, למשל, ראוי ללמוד את לימודי היהדות.
<שפרה כהאן: אני רואה שהסעיף הראשון פה זה לחנך את האדם להיות אוהב את הוריו, את המשפחה, את מורשתו התרבותית ואת לשונו, ואני מרגישה פה קצת מין התנצלות על זה שאנחנו יהודים ולא בדיוק כמו הערבים.
<שפרה כהאן: אנחנו קודם כל צריכים לכבד את עצמנו, את המורשת שלנו, את המשפחה שלנו, ואני חושבת שלפעמים הכבוד לאחר הוא יותר קל מהכבוד לקרוב, זאת אומרת לכבד את הרחוק, את השכן, זה יותר קל מלכבד את אח שלי, שהוא רוצה עכשיו לשבת ליד המחשב ואני רוצה לשבת ליד המחשב.
<שפרה כהאן: זאת אומרת אנחנו צריכים קודם כל לעבוד על עניי ביתך הקודמים ואחר כך עניי העיר ואחר כך האחר.
<שפרה כהאן: אני רציתי רק לספר חוויה אישית, שנזכרתי בה, כי מישהי פה אמרה לידי שהיא מכפר ורדים.
<שפרה כהאן: אנחנו היינו בחופשה שלנו בכפר ורדים והייתה לנו חוויה מאוד לא נעימה והיא לא חד פעמית.
<שפרה כהאן: בעלי רצה לחנות באיזה שהוא מקום, הוא שאל למה השער סגור, ואז אמרה לו אישה אחת מתושבות המקום, אין לי עניין להפליל מקום, יכול להיות שזה יוצא דופן, 'בגלל שאנחנו לא רוצים שאנשים כמוך יבואו לפה'.
<שפרה כהאן: מה זה כמוך?
<שפרה כהאן: אתה מכיר אותי, אתה יודע מי אני?
<שפרה כהאן: לפי מה אתה מכיר אותי?
עמרם מצנע: זה בטח סטריאוטיפ על פי אופי הלבוש.
<שפרה כהאן: זה סטריאוטיפ וזה אפילו דה לגיטימציה.
יצחק הרצוג: תגידי, האם הילדים מושפעים מהלחץ שיש עכשיו על הציבור החרדי?
יצחק הרצוג: את רואה יותר מתח?
יצחק הרצוג: את רואה איזה השפעה?
<שפרה כהאן: השפעה על התלמידים?
יצחק הרצוג: בגלל כל מה שקורה מסביב, כן, או שזה לא מחלחל עדיין?
<שפרה כהאן: זה ודאי מחלחל, שומעים בבתים דיבורים.
<שפרה כהאן: אני חושבת שאנחנו באמת צריכים להתחיל מהכבוד ההדדי בתוכנו, גם בין המבוגרים וזה יילך לילדים.
<אילנה ג'אנשוילי: שמי אילנה, אני מחנכת, רכזת חברתית ומדריכה של החינוך החברתי במחוז תל אביב, בבית ספר יגאל אלון בבת ים, אני מדריכה ראשותית בעיר בת ים.
<אילנה ג'אנשוילי: קודם כל אני חושבת שעצם הדיון הזה פה ועצם זה שאנחנו יושבות פה כמורות, מהשטח, מאוד חשוב, היה חשוב לנו כבר לאורך שנים ותודה רבה שנתתם לנו באמת את ההזדמנות הזאת לבוא ולומר את הדברים, לומר את הדברים מהשטח.
<אילנה ג'אנשוילי: אני חושבת שדווקא מערכת החינוך הממלכתית, מערכת החינוך בכלל בארץ, מייחסת חשיבות מאוד רבה לנושא של הסובלנות וקבלת השונה והכבוד וגם תכנית מפתח הלב, שבעצם מובילה מערכים להתנהגויות וזו המהות של התכנית- - -
עמרם מצנע: איך בכל זאת הפער הזה, באמת, מריבוי תכניות וסיסמאות ואמירה למציאות שלנו?
<אילנה ג'אנשוילי: הראייה היא שבאמת השינוי, בניגוד לעבר, צריך להתחיל מהמקום הקרוב שלנו, מהכיתה, מהמסגרת הכיתתית, מבית הספר, ורק אחר כך לצאת החוצה, וזו באמת המהות גם של תכנית מפתח הלב ובכלל של האני מאמין שלי.
<אילנה ג'אנשוילי: אני מסכימה בעניין הזה שלא צריך להעצים את המושגים השליליים של גזענות ושונה ואחר, אלא באמת להראות את הייחודיות של כל אחד, ליצור איזה שהיא חברה, הליך דמוקרטי גם במסגרת הכיתתית ולבדוק איך כל אחד ואחד מאיתנו יכול לתרום למסגרת הזאת, במה כל אחד ואחד מאיתנו מיוחד, מה הכישורים, מה הייחודיות של כל אחד ואחד, ורק מתוך זה לצאת לחברה החוצה.
<אילנה ג'אנשוילי: בבית הספר שלי, ביגאל אלון, יש משפחה ערבית שהגיעה משנה שעברה ובמקום קבלת השונה הייתי קוראת לזה לדוגמה רגישות.
<אילנה ג'אנשוילי: אנחנו מאוד רגישים לעניין הזה שבאמת קיבלנו אותם מאוד יפה, וגם מבחינת ההוויה הבית ספרית, הקבלה שלהם בתוך בית הספר, היינו מאוד מודאגים בעניין הזה, והמודל של חברת הילדים, המודל הדמוקרטי של חברת הילדים, הוכיח את עצמו.
<אילנה ג'אנשוילי: מהרגע הראשון אנחנו לא מרגישים את ההבדל שבין המשפחה הזאת הערבית לשאר הילדים בבית הספר.
<אילנה ג'אנשוילי: הם חלק בלתי נפרד מבית הספר.
<אילנה ג'אנשוילי: השורה התחתונה, מה שאני מנסה לומר, שהשינוי מתחיל בתוכנו, בדוגמה אישית שלנו, ובמתן הזדמנויות לילדים ואני מאוד מתחברת פה, הרבה אמרו את זה לפניי, לתת את ההזדמנות להתנסות וליישם.
<אילנה ג'אנשוילי: כי באמת מלמדים ומדברים, גם בתכנית הלימודים, בלימודי מולדת לדוגמה, אני רוצה לספר לך, חברת הכנסת חנין זועבי, יש פרק שלם על האוכלוסייה כמעט בכל שכבות הגיל, פרקים שלמים על האוכלוסייה בישראל ומקדישים תשומת לב מאוד רבה ללימודים ולהיכרות של האוכלוסייה הערבית, זה לא רק האוכלוסייה הערבית, אלא ממש להכיר אותם, את הדרוזים והנוצרים והמוסלמים, הייחודיות של כל- - -
חנין זועבי: הדת המוסלמית, כן, בתור הדת שלנו וההפרדה התרבותית כן.
חנין זועבי: בתור זכויות וילידת הארץ והקשר שלי עם המולדת והזהות הלאומית שלי, זה אפס.
חנין זועבי: זה אפס.
עמרם מצנע: חנין, אני אתן לך לדבר.
<אילנה ג'אנשוילי: המטרה שלנו להוביל את הילדים קודם כל להכרה.
<אילנה ג'אנשוילי: מה שחסר לי באופן אישי זה באמת המפגש האישי של ההיכרות האישית, הפיזית.
<אילנה ג'אנשוילי: הגיעה אלינו משפחה, לא חווינו את זה קודם, הילדים ראו שהם ילדים כמו כל הילדים, הם מארחים כמו כל הילדים, הם משתתפים כמו כל הילדים, הם כמו כולם, ומתייחסים אליהם, בשל הדוגמה האישית, בשל המודל הדמוקרטי שאנחנו מעבירים- - - אני חושבת שזו הדרך בעצם.
<אילנה ג'אנשוילי: תודה.
חנין זועבי: אני רוצה לא לצנזר את עצמי גם ואני מצטערת אם אני פוגעת במישהו, גם מהמורים הערבים וגם מהמורים היהודים.
חנין זועבי: אני חושבת שנקודת ההתחלה צריכה להיות שאין איזון.
חנין זועבי: אם אנחנו אומרים סטריאוטיפ, זה לא שיש לערבים סטריאוטיפ כלפי היהודים כמו שיש ליהודים.
חנין זועבי: יש אי איזון- - -
<קריאה: אבל העניין הוא שאתם משתמשים במושגים סטריאוטיפ, גזענות, כל המושגים האלה, במקום להשתמש ב- - -
חנין זועבי: פה אל תתחכמו, יש סטטיסטיקה.
חנין זועבי: אני לא רוצה חוכמה פה- - -
<קריאה: למה המושג סובלנות מקבל משמעות אחרת של ערבים ויהודים?
עמרם מצנע: אני מבקש, בשם- - -
חנין זועבי: אז אני עוד- - -
עמרם מצנע: רק רגע, חנין, תני לי רגע לעשות סדר.
עמרם מצנע: חברת הכנסת זועבי, שנייה אחת.
עמרם מצנע: אני מבקש- - -
חנין זועבי: יש לי עוד דברים יותר קשים.
עמרם מצנע: צריך לשמוע גם דברים שלא נעימים לאוזן.
עמרם מצנע: לא יעזור כלום.
<קריאה: איפה הסובלנות שלה?
<קריאה: השימוש במושגים השליליים מוביל לשלילי.
<קריאה: ברגע שנשתמש במושגים חיוביים זה יוביל לחברה אחרת.
חנין זועבי: זה לא הזמן שלי, זה הזמן שלכם.
חנין זועבי: יש לנו עד 11:00, את הזמן שלי אני אקח.
יפעת קריב: דרך אגב, אני ממש מציעה לתת לך לדבר.
יפעת קריב: באמת, בואו ניתן לה לדבר.
יפעת קריב: עכשיו נהיינו קשקשת ישראלית, תסלחו לי, קלאסית.
יפעת קריב: היא מדברת, נקשיב, נגיב.
יפעת קריב: לדעתי זה מעניין לשמוע.
יצחק הרצוג: למי שלא מכיר, חברת הכנסת יפעת קריב, זאת שהעירה הערה נבונה.
חנין זועבי: מהתגובה שלכם אני רואה שזה חלק מהבעיה.
חנין זועבי: התגובה שלכם.
חנין זועבי: כי אתן לא רוצות להיצמד לעובדות.
חנין זועבי: תראו, 46% מהנוער היהודי לא מוכן לתת זכויות, לא מסכים- - -
יצחק הרצוג: לא מסכים לאיזה זכויות?
חנין זועבי: אתם יכולים לסבול ערבים, תלמידים ערבים שבאים עם אותה דעה כמו שלי, אתם מגיבים באותה דרך?
חנין זועבי: אז יש פה בעיה.
חנין זועבי: לא הילדים מהכיתה הבעיה.
חנין זועבי: 46% מהתלמידים היהודים סבורים שאין לתת זכויות שוות לאזרחים הערבים.
חנין זועבי: 52% סבורים שלא צריך לאפשר לערבים להיבחר לכנסת.
חנין זועבי: כל הסטטיסטיקה מהצד השני מראה כמעט החצי, חצי העוינות, חצי אי קבלה של האחר, וזו סטטיסטיקה, לא של חנין זועבי, של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, ואני בתור מיעוט, לא בגלל שהפלסטינים יותר סובלניים בגנטיקה שלהם מהיהודים, אלא בגלל שתמיד תמיד המיעוט יותר נחשף לקבוצת הרוב, הוא יותר מכיר את קבוצת הרוב.
חנין זועבי: אם היו הפלסטינים קבוצת הרוב, אז אני חושבת שגם הסטטיסטיקה הייתה תקפה.
חנין זועבי: לרוב יש תמיד תחושת עוצמה ותחושת חוזק, הוא לא כל כך מעוניין להכיר את האחר, כי הוא יכול להסתדר בלי ההכרה הזאת.
חנין זועבי: להבדיל מהמיעוט.
חנין זועבי: מתוך אינטרס, מתוך שאני נכנסת לאוניברסיטה אז זה רוב יהודי, אני נכנסת לכנסת, זה רוב יהודי, אני חיה ברוב יהודי, אז מטבע הדברים אנחנו מכירים את היהודים, אנחנו נחשפים לתקשורת שכולה מדברת על היהודים, אז למה אתם מתווכחים איתי?
חנין זועבי: אני לא אומרת שאנחנו יותר טובים, אני אומרת שבסופו של דבר בשורה התחתונה אנחנו לומדים עברית, זה מובן מאליו, אני לא מבינה למה הכעס שלכם.
חנין זועבי: אני לומדת עברית, אתם לא יודעים ערבית, אני נחשפת לתרבות היהודית, אני לומדת תרבות יהודית והיסטוריה יהודית ואתם לא.
חנין זועבי: אז בשורה התחתונה אני מכירה אתכם הרבה הרבה הרבה יותר מאשר אתם מכירים את הצד הפלסטיני.
חנין זועבי: לכן זו עובדה.
חנין זועבי: זו עובדה שאני חושבת שהאור האדום בשיא הרצינות ובשיא הכנות, ולא בתור פלסטינית, האור האדם צריך להיות מודלק אצל המורים היהודים בבתי הספר היהודיים וזה לטובת שנינו.
חנין זועבי: הנקודה השנייה, אנחנו תורמים לגזענות.
חנין זועבי: אנחנו הפלסטינים, יש לנו חלק, כאשר אנחנו מהססים גם להגיד את הדברים שלנו, אנחנו מהססים להגיד את העמדות שלנו ואני פה עכשיו אכעיס את כולכם כשאני אומרת שלפעמים אני נגד המפגשים האלה, למה?
חנין זועבי: כי אני הייתי חלק מהמפגשים האלה בתור מורים.
חנין זועבי: במפגשים האלה רוב הזמן התלמידים הערבים היו שקטים- - - במפגשים שלי, אני הייתי בנצרת, אני לימדתי שמונה שנים, ורוב הזמן היו- - - אולי עכשיו הדור, אני בטוחה שהדור עכשיו הוא יותר חזק, אבל אתם יודעים מה?
חנין זועבי: האישיות, וזה לא רחוק מה- - - אני חושבת, אם היושב ראש מסכים איתי, המטרה של מערכת החינוך הערבית הייתה לדכא את האישיות הלאומית שלנו, הייתה לביית אותנו, הייתה לשנות, לעצב לנו זהות חדשה, כמו היהודים הערבים, שבאו לבתי ספר, גם חלק מהמפעל הציוני היה למחוק את האישיות של הערבים היהודים, חלק מהמטרה של מערכת החינוך הערבית הייתה למחוק את האישיות שלי, כאשר אני לא לומדת את ההיסטוריה שלי.
חנין זועבי: נאדיה אומרת שאסור לנו, או אנחנו חוששים, רק לבטא עמדות?
חנין זועבי: לא, אפילו לדבר על אקטואליה אנחנו היינו חוששים, לדבר על מה קרה היום, לדבר על מה קורה בעזה, לדבר על מה קורה- - - עובדות, על מציאות, על אקטואליה, המורה הערבי והמורה הערבית חוששים, לא רק עמדות.
חנין זועבי: תשכחו מעמדות.
חנין זועבי: אקטואליה, החדשות של היום, מי אמר שהמורה הערבי יכול כל כך לדבר על מה שקרה היום?
חנין זועבי: לכן האישיות הערבית- - - עכשיו האזרח הערבי, מה שיש לו, העוצמה שיש לו, היא למרוד במערכת החינוך שלו, והעוצמה שיש לאזרח היהודי היא בזכות מערכת החינוך שלו, כי זו המטרה של מערכת החינוך הערבי.
חנין זועבי: כמאל עטילה, הדובר של מערכת החינוך, הוא מתפקד כמו צנזור ראשי, ואני הייתי עדה.
חנין זועבי: היושב ראש, אתה אומר תיתנו דוגמאות, היו מצלצלים למורים להגיד להם 'מה אתם אמרתם היום?
חנין זועבי: הזכרתם את יום האדמה?
חנין זועבי: מה קרה ביום האדמה?
חנין זועבי: זה לא התפקיד שלכם'.
חנין זועבי: אני, המנהלת שלי קראה לי ואמרה לי 'מה את לימדת היום?
חנין זועבי: ' וכאשר אני שוחחתי איתה, דרבנתי אותה, אז היא אמרה 'אוקי, אני קיבלתי טלפון מהמפקח'.
חנין זועבי: זו דוגמה קלאסית, זה לא רק לחנין זועבי, ואתם יודעים שזו דוגמה קלאסית, וזו המטרה של מערכת החינוך.
חנין זועבי: אז הפתרון זה לא מפגשים, אלא גם לעמוד על שלנו.
עמרם מצנע: תודה, חנין, הצגת את העמדות בצורה מאוד ברורה.
<איריס אורן: שמי איריס, אני מבית ספר היובל ביהוד.
<איריס אורן: קודם כל באמת תודה רבה, לשמוע את כולם זה פשוט מרתק.
<איריס אורן: אני מסכימה, כל פעם אני אומרת, על זה אני אשיב ועל זה אני אשיב, אבל אני רוצה לקחת את זה קצת למקום אחר.
<איריס אורן: אני הגעתי לחינוך, אני לא 35 שנים, אני ארבע שנים במערכת החינוך, הייתי קודם מנהלת מחלקה כלכלית בכמה חברות במשק והגעתי לחינוך באמת ובחרתי ללכת לחינוך היסודי, אני מחנכת כיתה ו', באמת מתוך ערכים ולשמחתי זה מה שמצאתי, מצאתי מערכת חינוך ערכית מאוד.
<איריס אורן: מי שדיבר כאן על מיצ"בים וערכים, אני לא חושבת שאפשר להפריד, אני חושבת שזה הולך ביחד, אני חושבת שתכניות הלימודים, בלי שום קשר לכישורי חיים, למפתח הלב, אני מלמדת שפה, עברית, וכל תכניות הלימודים מדברות על ערכים, מדברות על נאה דורש נאה מקיים, זה מתחיל בנו, לא רק שוּנוּת, לא רק קבלת האחר, אני חושבת שהתלמיד של היום, אנחנו מלמדים היום תלמידים אחרים, היום תפקיד המורה הוא לא להעביר ידע, ואת זה אנחנו צריכים להבין.
<איריס אורן: אנחנו צריכים לעודד אותם לחשוב ואם אנחנו נפתח תלמידים שחושבים ביקורתית, שמגלים סקרנות, שיודעים לעבוד, ואני מאוד מברכת את מה שקורה לכל נושא ההערכה והמדידה, דווקא בשנה האחרונה, של הקטע שאסור לבחון בבית ספר יסודי מעבר לבחינות, ואז יש הרבה יותר הערכה חלופית ולכן יותר תהליכי חקר ועבודות חקר.
<איריס אורן: כל זה מלמד אותם לעבוד ביחד, לקבל אחד את השני וללמוד ולהיתרם מאיתנו ומהקבוצה וברגע שאנחנו- - - אני לעולם לא מביעה עמדות, לא כי אני מפחדת להגיד אותן, אלא כי אני חושבת שצריך להציג את כל הדברים, כדי ללמד תלמיד חושב.
עמרם מצנע: אתם עוסקים בכיתה ו' באקטואליה?
<איריס אורן: בוודאי, לא רק באקטואליה, אי אפשר שלא.
<איריס אורן: אם אני מלמדת מקצוע מקסים, כמו תרבות ומורשת ישראל, אם אני מלמדת היסטוריה של העת העתיקה, אנחנו משווים את זה כל הזמן להיום.
<איריס אורן: בוא נלמד אפילו על ספרטה ומה קורה, איפה אנחנו לעומת ספרטה, איפה תרבות ומורשת ישראל החלוצים, אז האם יש משמעות היום לחלוצים?
<איריס אורן: זהו, אם לא צריך לייבש יותר ביצות אז אין יותר משמעות למילה חלוץ?
<איריס אורן: אנחנו לוקחים את הכול, הם הכינו אצלנו, לדוגמה, עבודות מתוקשבות יפהפיות של מדריך לחלוץ, צריך להיות חלוץ היום בשנת 2013, כל זה גורם להם להיות תלמידים חושבים, תלמידים חושבים שבטוחים בעצמם יהיו אנשים חושבים ואז יהיה להם יותר קל לגלות סובלנות לכל המגזרים השונים.
חנין זועבי: אז מאיפה הסטטיסטיקה?
<איריס אורן: הסטטיסטיקה היא אולי של העבר, אנחנו מנסים ללמד אותם להיות- - -
<הרצליה כרמי: - - - סטטיסטיקה אצלכם.
חנין זועבי: הנה, יש.
חנין זועבי: נוער שלנו, זה המסמך- - -
עמרם מצנע: הרצליה וחנין זועבי.
<הרצליה כרמי: צריך להתקדם.
<הרצליה כרמי: יש סטטיסטיקה, אבל צריך להתקדם, צריך לשלב ידיים ולהתקדם.
חנין זועבי: - - - זו בעיה.
עמרם מצנע: חברת הכנסת חנין זועבי, אני מבקש ממך לא לעורר- - -
חנין זועבי: אני רק- - -
עמרם מצנע: בסדר, אבל דיברת.
עמרם מצנע: הקשבנו לך, דיברת, דיברת יפה.
חנין זועבי: אני לא נותנת לך זכות קיום?
חנין זועבי: אז את מורה שמחנכת לסובלנות.
<שלומית רופמן: קוראים לי שלומית רופמן ואני מחנכת בבית ספר נוף ים.
<שלומית רופמן: אני שומעת, התחברתי מאוד למה שאמרת, כשהדגש כאן אצלנו הוא באמת לא רק המיצ"בים והלמידה, אלא על ערכים.
עמרם מצנע: מה דעתך על בחינות המיצ"ב?
<שלומית רופמן: תיכף אני אענה על המיצ"ב.
<שלומית רופמן: אני גם הגעתי לחינוך, הייתי בצבא קבע ועסקתי בפרויקט של נערי רפול והגעתי מתוך שליחות ומתוך החשיבות של אזרח אחר ושונה ותורם למדינה.
<שלומית רופמן: הייתי גם קצינת ח"ן של גייסות השריון ובאתי מתוך הרקע בעיקר של השינוי, של לעשות אותך אזרח טוב יותר, תורם יותר למדינה.
<שלומית רופמן: ובאמת בבית הספר שבו אני עובדת, אמנם בהרצליה, ובאמת ראש העיר שלנו שהייתה, יעל גרמן, הדגש שלה היה על דמוקרטיה והיא חייבה את כל בתי הספר בהרצליה, זה היה לימוד חובה, דמוקרטיה זה היה ועדיין בעיר הרצליה- - -
<קריאה: שעות שמממנת העירייה, שעת חינוך שבועית בנושא דמוקרטיה עם אנשים שמוכשרים לנושא.
<שלומית רופמן: ואנחנו כאן, כל המורות, מחויבות לדמוקרטיה, לקבל את השונה, כשבאמת הערכים הם נורמה, הם חלק מבית הספר, כשאנחנו מקבלים את השונה, אם זה שיח רב גילאי, ואם זה למשל גם תרומה לקהילה, כשתלמידים בכיתה ו', למשל, יוצאים לבית ספר של ילדים עם פיגור שכלי ותרומה לבית הספר הזה.
<שלומית רופמן: זאת אומרת כשיש כאן קבלת השונה, כשגם אנחנו מרגישים שמגיעים אלינו- - -
עמרם מצנע: משהו קורה במעבר מהיסודי לחטיבה ולתיכון, ש- - -
<שלומית רופמן: נכון.
<שלומית רופמן: כשמגיעים אלינו, למשל, עכשיו, בעקבות האנטישמיות בעולם אז בית הספר שלנו קולט רבים שברחו מצרפת ומרוסיה וממקומות שונים בעולם, יש לנו ממש קיבוץ גלויות וכאן אנחנו- - -
עמרם מצנע: אבל אני חוזר, איך את מסבירה, זו שאלה שאין לי תשובה עליה כבר הרבה שנים, מה קורה, כי באמת בבתי הספר היסודיים, גם שאני מכיר, תכניות ועיסוק ומילים יפות וסיסמאות והלוחות והמסדרונות והכרת האחר והכול, משהו קורה במעבר מבית הספר היסודי לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה, כי הסטטיסטיקות שכתובות פה, ועוד לא הצלחתם לעיין, חנין פה הפנתה לאיזה שהוא משפט אחד, אבל כל מה שכתוב פה הוא נורא, משהו קורה.
עמרם מצנע: איפה זה נעלם?
עמרם מצנע: למה זה לא הופך להיות משהו שהם לוקחים את זה איתם להמשך?
<חנה דיאמנט: השאלה גם לגבי חטיבות הביניים בכלל, האם באמת יש להם הצדקה והגיל הזה הוא גיל מאוד מאוד בעייתי.
<חנה דיאמנט: אני מציינת את זה, כי אני גם אמא לארבעה וגם כמורה שמלמדת גם ביסודי וגם בגילאים היותר בוגרים, בגיל הזה, במעבר הזה מכיתה ו', אני מחנכת עכשיו כיתה ו', המעבר הזה מ-ו' לכיתה ז' הוא מעבר, נקרא לזה בשמו- - -
עמרם מצנע: הוא חריף מאוד.
<חנה דיאמנט: חריף?
<חנה דיאמנט: נוראי.
<חנה דיאמנט: והילדים למעשה, הם פשוט מבולבלים, הם מנסים להמציא את עצמם מחדש ולצערי הרב, באמת, הם הולכים לקיצוניות ולכן נתפסים לאותם- - -
עמרם מצנע: אוקי.
<שלומית רופמן: שאלת מה דעתי לגבי המיצ"בים.
<שלומית רופמן: במשפט, אני חושבת שלפני שהיו המיצ"בים לימדנו אותו דבר.
<שלומית רופמן: אני חושבת שהמיצ"בים מכניסים מאוד ללחץ את המערכת כולה.
<שלומית רופמן: במקרה שלנו לא, אנחנו משקיעים בערכים ולא פחות מאשר בלמידה עצמה, זו נורמה, אבל אני יודעת שיש בתי ספר שהמיצ"ב הפך להיות ה- - - הכול הולך לקראת המיצ"ב וכמו שאמרו פה, אין זמן כאילו למפגשים שאנחנו- - -
עמרם מצנע: אנחנו עסקנו בעניין הזה שלשום והיו פה שתי מנהלות מהרצליה ובאמת הם העלו את העניין של המיצ"ב הפנימי, הרי יש היום את המיצ"ב החיצוני.
<חנה דיאמנט: אני רוצה להגיד משהו על המיצ"ב.
עמרם מצנע: לא, אני צריך לתת פה למיעוט הגברי.
<חנה דיאמנט: אל תשכחו שחלק מהמיצ"ב זה גם החלק של האקלים.
<נביל אבו דעאבס: שלום, אני נביל אבו דעאבס מרהט.
עמרם מצנע: יש פה גם מורים גברים מהמגזר היהודי?
<קריאה: כאן.
<נביל אבו דעאבס: אני משמש רכז אשכול אזורית בתכנית לתקשוב ברהט, בדרום.
עמרם מצנע: אוה, סוף סוף אחד מהדרום.
<נביל אבו דעאבס: במגזר הבדואי.
<נביל אבו דעאבס: יש לי הצעת פתרון, במיוחד בתחום התקשוב.
<נביל אבו דעאבס: מדברים פה על אי הכרת האחר והמרחקים הגיאוגרפיים.
<נביל אבו דעאבס: לדעתי אפשר לעשות את הלמידה שיתופית, זה אחד מתפוקות תכנית התקשוב הלאומית, ולעשות מפגשים וירטואליים ברשת.
<נביל אבו דעאבס: אנחנו התחלנו עם זה ב-2005, אבל לא הלכנו כל כך רחוק, וזה יכול להיות פתרון.
עמרם מצנע: כן, בהחלט.
<חנה דיאמנט: אני רוצה להגיד, תודה שאפשרת לי.
<חנה דיאמנט: שמי דיאמנט חנה, מבית ספר יזרעאליה בחיפה, ראש העיר לשעבר שלנו, כבוד.
<חנה דיאמנט: אני רוצה להתייחס למיצ"בים ועוד כמה מילים על סובלנות.
<חנה דיאמנט: אני מורת שילוב בחינוך המיוחד ולכן מאוד חשוב לי להציג גם את המגזר של החינוך המיוחד.
<חנה דיאמנט: אבל תחילה אני אגע במיצ"בים.
<חנה דיאמנט: בית הספר שלנו זכה במקום ראשון במיצ"בים, היה כתוב בעיתון לפני כשבוע ומשהו, ואני רוצה לומר מספר מילים על המיצ"ב, המיצ"ב הוא לא רק לחץ לימודי אלא הוא בודק גם את האקלים הבית ספרי, גם ביחס תלמידים-מורים, תלמידים-הורים וכו', וזה פן לא פחות חשוב כדי שנשים על העניין הזה עין.
<חנה דיאמנט: באשר לתכניות, אנחנו הגענו למסקנה בית ספרית מזה כמה שנים, שאם אנחנו בתוכנו לא נתגבש ונעשה לנו תכנית בית ספרית לקבלת השונה והאחר, לא נצא מזה טוב.
<חנה דיאמנט: בית הספר שלנו מונה כ-350 ומשהו תלמידים, כאשר יש לנו לא מעט תלמידים מהעדה האתיופית, לא מעט תלמידים רוסים, גם תלמידים ערבים שמגיעים אלינו מהעיר התחתית ו- - -
עמרם מצנע: יש תלמידים ערבים?
<חנה דיאמנט: יש לנו, בעיקר בחינוך המיוחד, יש לנו שלוש כיתות של החינוך המיוחד.
עמרם מצנע: בחינוך המיוחד זה מאוד אופייני.
<חנה דיאמנט: כן, אבל הם נמצאים בבית הספר ואנחנו רואים אותם כחלק בלתי נפרד ממערכת החינוך שלנו בתוך בית הספר.
<חנה דיאמנט: הסובלנות שלנו היא מבפנים.
<חנה דיאמנט: אנחנו משלבים את הכיתות של החינוך המיוחד בתוך החינוך הרגיל, שזה אומר גם עם מפגשים וגם תלמידים משולבים בחינוך הרגיל.
<חנה דיאמנט: זה אומר שאנחנו מאמצים את אותם תלמידים שנמצאים בחינוך המיוחד לחינוך הרגיל.
<חנה דיאמנט: בלי שום קשר, יש לנו תכניות מובנות שנתיות.
<חנה דיאמנט: אחת מהתכניות הפופולאריות שלנו זה תכנית חוסן, שאנחנו אימצנו אותה לאורך כל השנה, או תכנית הומוגנוּת, שמלכתחילה באה למנוע החל מאלימות מילולית, כלפי 'אתה רוסי כך וכך', 'אתה אתיופי כך וכך'- - -
עמרם מצנע: יש לכם איזה שהן תכניות משותפות עם בתי ספר ערביים בחיפה?
<חנה דיאמנט: אין לנו תכניות כאלה, אבל אנחנו חושבים תחילה דווקא לאמץ תכנית כן עם בתי הספר הדתיים, כן, גם החרדים.
<חנה דיאמנט: יש עכשיו תכנית מאוד פופולארית בבתי הספר, שמסתובבת, תכנית של מורשת, תרבות ישראל ומורשתו, כמו שאת אמרת כאן, וגם פה אנחנו הגענו למסקנה שיש בורות מאוד גדולה בתוכנו, הפרט, השונה והאחר.
עמרם מצנע: מלמדים ערבית בבית הספר?
<חנה דיאמנט: כן.
<חנה דיאמנט: יש לנו מורה שמלמדת ערבית, מהמגזר הערבי, היא חלק בלתי נפרד.
<חנה דיאמנט: כן, היא מלמדת את החגים ואת כל מה שקשור במערך- - -
<קריאה: זה קרן קר"ב?
<חנה דיאמנט: לא, אלה שעות שהעירייה מממנת.
<חנה דיאמנט: היא באה כנציגת העירייה.
<חנה דיאמנט: אני חייבת לציין את עיריית חיפה, ששותפה לתכנית רצף חינוכי של כל היישוב של נווה שאנן והיא אחראית על הרצף הבין דורי, החל מהגיל הצעיר של הגן עד הגיל המבוגר.
<חנה דיאמנט: כלומר אני מרגישה שבבית הספר שלנו יש את הסובלנות וקבלת האחר.
<חנה דיאמנט: לא.
<חנה דיאמנט: אני בכל זאת באה מהחינוך המיוחד, כן אני מרגישה של התקצוב, ופה מישהו העלה את זה, לתקצב.
<חנה דיאמנט: כן, לתקצב.
<חנה דיאמנט: כי אם אני רוצה לעשות משהו שונה ואחר, ישר מפרטים לי כמה זה עולה, כמה כסף הקפצה של אוטובוס, כמה כסף הקפצה של מיניבוס.
עמרם מצנע: טוב שמחשבים.
<חנה דיאמנט: נכון, אבל זה המקום להגיד שאם רוצים סובלנות כלפי השונה והאחר, לא רק גזענות כלפי המגזר הערבי, צריך כסף.
<רון עשת: אני מלמד בבית ספר עין הים בחיפה.
<רון עשת: בית ספר ניסויי, האמת כבר מרכז הפצה של התפיסה החינוכית שלנו.
<רון עשת: בית הספר שלנו קודם כל משלב כל מיני סוגים של קהילות, גם יוצאי ברית המועצות וגם- - -
עמרם מצנע: מגיעים תלמידים ערבים?
<רון עשת: תלמידים ערבים יש לנו גם בחינוך המיוחד ויש לנו שלוש כיתות של PDD, כיתות שמשתלבות.
<רון עשת: אני במקרה משלב בכיתה שלי גם חינוך מיוחד וזה בעצם מה שרציתי להגיד.
<רון עשת: אני רואה שהשילוב בפועל של ילדים מתוך החינוך המיוחד, אני אקח את זה כשונה, זה לא משנה כרגע אם זה חינוך מיוחד, ערבים, יוצאי ברית המועצות, אתיופים או- - - זה כל שונה.
<רון עשת: זאת אומרת גזענות יכולה להיות כלפי כל אחד.
<רון עשת: ומה שאני רואה, שכשהילדים של החינוך המיוחד נכנסים לתוך הכיתה שלי, הילדים שלי, הילדים שמגיעים מהחינוך הרגיל, מתייחסים, אחרי שנה, אחרי שנתיים, אחרי כך וכך זמן, כשזה קורה בפועל, כשהם משולבים ביום יום, נמצאים איתם, הם עוברים איתם תהליכים, הם לומדים איתם, אז זה משתנה.
<רון עשת: מה אני רוצה להגיד?
<רון עשת: אני חושב שצריך לעשות, פשוט לעשות, לא לדבר את זה, לא לדבר את ה- - - לעשות, ליצור מפגשים משותפים, גם בתי ספר דתיים וחילוניים, גם בתי ספר ערבים, חילוניים ודתיים, וכדי לעשות את זה חייב להתפנות זמן בתוך המערכת.
<רון עשת: זאת אומרת אמרתם מיצ"בים, המיצ"בים גוזלים המון זמן מ- - - לא מיצ"בים כמיצ"בים עצמם, תכנית הלימודים מאוד מאוד עמוסה, גם בבית ספר יסודי.
<רון עשת: אני מרכז את המתמטיקה, נניח, של בית הספר, יש המון המון דברים שדורשים מאיתנו להביא לילדים כדי שהם יהיו מוכנים בכיתה ה' לעבור מיצ"בים.
<רון עשת: אני הולך עם המנהל שלי לפגישה במשרד החינוך, כשמציגים את היעדים לקראת שנה הבאה, כל פגישה נפתחת במילה מיצ"ב, מה קרה במיצ"ב, איך היה המיצ"ב- - -
<קריאה: אבל המיצ"ב הוא גם מיצ"ב אקלים, לא לשכוח.
מסעוד גנאים: בתי ספר הם בתי חרושת לציונים.
<רון עשת: בדיוק.
<רון עשת: אני לא סתם אומר את זה כטענה, אלא אני אומר את זה כדי לפנות- - -
עמרם מצנע: המיצ"ב לא נולד כמבחן ליצור דירוג, הוא נולד כמערכת שנותנת למנהלת בית הספר כלי והוא סטה, ואנחנו עסקנו בזה.
עמרם מצנע: אני מניח שהוא ישתנה בשנה הבאה.
<רון עשת: אז מה שרציתי להגיד זה שבאמת שצריך לפנות לזה, להקדיש לזמן זמן ביום יום ובאמת ליצור.
<רון עשת: תראה, בחיפה זה לא בעיה הרי לעשות מפגשים, יש לנו הרבה בתי ספר בחיפה, מה הבעיה ליצור מפגש?
עמרם מצנע: אתם הרי הולכים ברגל בכלל.
<רון עשת: כן, אנחנו הולכים ברגל לים, אז אפשר ללכת לבית ספר.
מסעוד גנאים: ברור שהמורות מנצלות את החסינות שנתת להן וזה טוב.
מסעוד גנאים: שתי הערות.
מסעוד גנאים: הערה ראשונה, אי אפשר לשנות את המציאות בלי לראות אותה כפי שהיא ובלי להשתמש במושגים הנכונים, בלי לזייף ובלי לטייח.
מסעוד גנאים: אתה לא יכול לחנך, אם זה לדו קיום וקבלת האחר, אם אתה לא רוצה לקבל אותו כפי שהוא מגדיר את עצמו ולא אתה מכין לו את הקטגוריה שאתה רוצה, אתה דרוזי, אתה מוסלמי, אתה- - - אני ערבי פלסטיני, אזרח מדינת ישראל, נקודה.
מסעוד גנאים: צריך לראות את זה.
מסעוד גנאים: שתיים, מהמציאות שאני חי בה- - -
<הרצליה כרמי: אתה יכול להוסיף את המילה 'חרדי', אם יהודי יגיד את זה אז לא יקבלו את זה.
<הרצליה כרמי: תגיד גם לקבל את החרדי.
מסעוד גנאים: אני רואה שחלק מהמורות, במיוחד המורה- - -
עמרם מצנע: הרצליה.
מסעוד גנאים: יכולות להיות חברות כנסת, באמת.
מסעוד גנאים: אני חי את המציאות, אני גם הייתי מורה ועכשיו כחבר כנסת, אדוני היושב ראש, לתשומת לבך ולתשומת לב כולם, אני מדבר על דברים שקרו איתי, הזמינו אותי שני בתי ספר, בית ספר באשבל, ליד סכנין, העיר שלי, דו לשוני, ביום הנכבה וביום האדמה, ודיברתי על הדברים האלה.
מסעוד גנאים: הזמין אותי בית ספר צומח, זה חטיבת ביניים צומחת לתיכון בעראבה.
מסעוד גנאים: כאשר הזמינו אותי והיה איתי גם חבר הכנסת מוחמד בראכה, הזמינו את מנהל בית הספר לשימוע.
מסעוד גנאים: אדוני היושב ראש, בוועדת החינוך אני אומר לך, אני יזמתי שלושה-ארבעה דיונים על דברים של סגני מנהלים והוועדה הזמינה אותם לדבר והם לא באו.
מסעוד גנאים: אני יזמתי דיון של היועצות החינוכיות אצלי והיו אצלי בלשכה, למחרת המפקחת והמפקח דיברו איתם 'למה אתם נפגשים עם חברי כנסת?
מסעוד גנאים: ' הם מונעים מהם לבוא אפילו לוועדה.
מסעוד גנאים: אתה צריך לדעת את המציאות.
מסעוד גנאים: אני לא מדבר עכשיו על דברים ש- - - היה לו דיון בשנה שעברה על בית ספר שהשתתף ביום זכויות אדם, כי הוציאו את הילדים לתל אביב והיה שימוע למנהל בית הספר.
מסעוד גנאים: זה במסגרת המטלה הביצועית במקצוע אזרחות.
מסעוד גנאים: אז אנחנו צריכים לדעת את המציאות.
מסעוד גנאים: מילה אחרונה למורות ולמורים.
מסעוד גנאים: אני הייתי מורה, הייתה לי אמרה שמנווטת את החיים שלי כמורה, הייתי אומר: אחת, העולם יותר רחב מכיתה וארבע קירות, שתיים, אני לא צריך להגביל את עצמי בגבולות המשרה אלא ברוחב השליחות.
מסעוד גנאים: בלי זה אתן לא יכולות לשנות.
<מירב יושעי: שלום, שמי מירב, אני ממחוז חיפה, אני עובדת בקרית אתא ואני שכנה שלך, אני גרה במורשת, בגוש שגב.
<מירב יושעי: קודם כל, אני רוצה לענות לחברת הכנסת חנין.
<מירב יושעי: אני הייתי בשליחות בקנדה והייתי בבית ספר יהודי והיינו היהודים שם המיעוט, ואף אחד לא מצפה בקנדה שבפאבליק סקול ילמדו על היהודים.
<מירב יושעי: אף אחד לא מלמד שם.