GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ידידיה מאיר: למחרת הם באים, וכל אחד רואה שמספר האלומות הוא אותו דבר, כי זה התקזז.
<ידידיה מאיר: בסופו של דבר הם לא מוותרים, ומתעקשים שוב ללכת לשים בחלק של השני מהאסם.
<ידידיה מאיר: שניהם נפגשים באמצע השדה, ומבינים מה קרה, מתחבקים ולפי האגדה – אגב, זה לא מופיע בחז"ל – במקום הזה של האהבה והחיבוק בין האחים נבנה בית המקדש.
<ידידיה מאיר: בשבועות עשינו תיקון ליל שבועות בבית הכנסת של אסירי המחתרות.
<ידידיה מאיר: שם סיפרנו את הסיפור, אז אחד מליצני התיקון אמר שהוא מכיר גרסה אחרת לסיפור הזה – לא של דבורה עומר: היו שני אחים, אחד התחתן, אחד – לא, אבל כל אחד אמר:
<ידידיה מאיר: למה שלזה שאין ילדים, הוא יקבל את אותו מספר חיטים שלי?
<ידידיה מאיר: והשני אומר: סליחה, לי יש משפחה – כל אחד חושב על האינטרסים שלו, והגם גונבים אחד מהשני בלילה.
<ידידיה מאיר: בבוקר רואים שהערימה נשארה אותו דבר.
<ידידיה מאיר: למחרת יוצאים שוב למקצה שיפורים, נפגשים באמצע, הולכים מכות, והאגדה מספרת שעל הגבעה הזאת נבנתה כנסת ישראל.
<ידידיה מאיר: ..
<ידידיה מאיר: זה לא מופיע בחז"ל ולא בדבורה עומר...
<סיון רהב מאיר: לא רק ילדים רוצים לשמוע סיפורים, כנראה, וסיפורים צריכים להישמע גם מעל גלי האתר ובעוד מסגרות, אבל אישית, זה היה סגירת מעגל, כמי שגדלה עליה בנעוריי, זה תיקון, ששרה גיבורת ניל"י נובעת מהלל הזקן, או שאיתמר בן אב"י איכשהו קשור גם לאגדות חז"ל.
<סיון רהב מאיר: זה מיפה לי אותה בצורה יותר שלמה וכוללת בחודש האחרון.
<סיון רהב מאיר: נדמה לי שזו חתיכת צוואה להשאיר לנו – סבלנות, שבת וקדושה מתוך ויתור.
<סיון רהב מאיר: זה משהו שכלל אזרחי ישראל יכולים לקחת ממנה בהחלט.
עמרם מצנע: תודה רבה למשפחת מאיר.
עמרם מצנע: נבקש מנועה, שהיא ילדה רגילה, אבל קוראת המון ספרים.
עמרם מצנע: קיבלה לאחרונה פרס מראש עיריית ירושלים.
עמרם מצנע: היא קוראת אלף ספרים בשנה.
עמרם מצנע: מה את יכולה לספר לנו על החוויה שלך עם הסופרת דבורה עומר?
<נועה פוריס: לדעתי, הספרים שלה נורא מעניינים, עם המון אקשן.
<נועה פוריס: יש כל מיני סיפורים שהיא מותחת את זה עד הרגע האחרון, הם מותחים מאוד.
עמרם מצנע: זה מזכיר לך משהו מהחיים שלך גם?
<נועה פוריס: לא כל כך...
עמרם מצנע: לורן, אמא של נועה.
לורן פוריס: נועה מאוד אוהבת לקרוא מגיל צעיר.
לורן פוריס: היא למדה בשלב מסוים לקרוא לבד, כי זה היה הרבה יותר יעיל, מאשר שאני אבוא הביתה כל יום ואקריא לה שעות.
לורן פוריס: אבל אני חייבת להודות לטניה, שהיתה הספרנית בספריית רמות.
לורן פוריס: היא עודדה את הקריאה שלה, והביאה את הכישרון ואת האהבה האמתית לספר.
לורן פוריס: זו מתנה נפלאה.
לורן פוריס: זה תחביב שהיא מטפחת כל הזמן.
עמרם מצנע: מה מספרת הספרנית?
טטיאנה פרודינה: אני מתרגשת, ומודה לכם על ההזמנה.
טטיאנה פרודינה: לא נולדתי בארץ, ולא קראתי ספרות ישראלית, למרות שעבדתי כמעט עשרים שנה בספרייה הלאומית במוסקבה.
טטיאנה פרודינה: כשהתחלתי לעבוד בספרייה כאן, במחלקת הילדים והנוער, בין הספרים הראשונים קראתי את "שרה גיבורת ניל"י" בעברית קלה, בסדרת הספרים של "גשר", וגם "חסמב"ה" של יגאל מוסינזון.
טטיאנה פרודינה: התרגשתי מאוד מהסיפור של שרה אהרונסון.
טטיאנה פרודינה: אחר כך עבר הזמן, והתגברתי על העברית, והתחלתי לקרוא ספרים.
טטיאנה פרודינה: קראתי רק עברית.
טטיאנה פרודינה: קראתי את כל שאר הספרים.
טטיאנה פרודינה: אני חושבת שקראתי את כל הספרים שלה כמעט, "אני אתגבר", "צוללים קדימה", וגם רומנים ביוגרפיים, "ראש ההר", ואת שאר הספרים.
טטיאנה פרודינה: ממש התרגשתי ב"צוללים קדימה" גם מהסיפור של שחר, טבול.
טטיאנה פרודינה: מה שאני עברתי – לא בדיוק אותם קשיים, אבל גם אני הייתי שונה בחברה.
טטיאנה פרודינה: גם הבת שלי היתה שונה, כשבאה לבית ספר.
טטיאנה פרודינה: גם לה היו קשיים – לא כל כך קיבלו אותה.
טטיאנה פרודינה: ברוך השם, הסתדרתי, ועכשיו אני כעשרים שנה בספרייה ציבורית.
טטיאנה פרודינה: ואני ממליצה על הספרים של דבורה עומר.
טטיאנה פרודינה: אני רואה מה הולך עכשיו – "הארי פוטר", למשל, וכל מיני כאלה, ו"צמרמורת".
טטיאנה פרודינה: אז בסדר, גם את זה, אבל גם משהו רציני כמו דבורה עומר.
טטיאנה פרודינה: ובאמת נכנסים ילדים, והם קוראים.
טטיאנה פרודינה: אני מקווה שהנכדים שלי, שהם עכשיו עוד תינוקות, גם הם יקראו.
טטיאנה פרודינה: מאוד התרגשתי מהסיור של ציפי.
טטיאנה פרודינה: גם ספרים שלך - גילית לי הרבה דברים על דבורה, ואני מאוד מודה לך.
עמרם מצנע: קצת מהמשפחה.
עמרם מצנע: גיל.
<גיל עומר: הדברים של ציפי הזכירו לי כמה דברים שקרו במהלך השבעה.
<גיל עומר: לפני זה - ציפי התייחסה לשינוי השמות, וזה מעניין, כי "עומר" עצמו גם הוא הוחלף.
<גיל עומר: במקור אבא הוא "ורניק" ואמא היא "מוסינזון", אז שינוי השמות זה חלק מתופעה.
<גיל עומר: הסיפור במשפחה אומר שמשה שרת הציע להם את השם "עומר", והם קנו אותו – אני לא יודע אם זה נכון.
<גיל עומר: .. במהלך השבעה, אם מתייחסים לשונה ולאחר, הגיעו כל מיני אנשים.
<גיל עומר: את חלקם לא הכרנו.
<גיל עומר: נכנסה אישה שסיפרה לנו שהגיעה באוטובוס מתקוע.
<גיל עומר: זה כשלעצמו כבר מעורר הערכה – זה רחוק.
<גיל עומר: היא אמרה: הרגשתי שאני חייבת לבוא, כי בעצם בתחושה שלי, הספרים האלה הצילו את החיים שלי.
<גיל עומר: הייתי ילדה מאוד שונה וחריגה.
<גיל עומר: היא אמרה: היתה לי ילדות קשה, ואני כל הזמן חשבתי, מה יהיה אתי?
<גיל עומר: איך אני אגדל?
<גיל עומר: ופתאום מצאתי את הספרים האלה, וגיליתי שאפשר להתגבר.
<גיל עומר: כלומר התחלה קשה אינה בהכרח ערובה לחיים קשים.
<גיל עומר: אני יכולה לעשות, ושיהיו לי חיים טובים.
<גיל עומר: היא אומרת: בספרים האלה נאחזתי.
<גיל עומר: אמרה שהיא מרגישה שזה הציל את חייה.
<גיל עומר: לימים הלכתי ולמדתי, והיום אני באמת אשה מצליחה.
<גיל עומר: היא דיברה בהתרגשות גדולה מאוד.
<גיל עומר: השבוע חיפשנו אותה, היה איזשהו ערב, ולא שאלנו את שמה, ולא מצאנו אותה, אבל זה סיפור שמאוד נגע ללבנו.
<גיל עומר: גם בשבעה, הגיעה עוד בחורה, לא מאוד מבוגרת.
<גיל עומר: התנהלה בבית בטיפה מעט מוזרה.
<גיל עומר: התיישבה, הקשיבה, והיתה כמה שעות.
<גיל עומר: לאט-לאט נפתחה וסיפרה שהמורה לספרות אמרה שלא אצליח – לא בבגרות, שממני לא מקווים לשום דבר, ומה כבר ייצא ממני?
<גיל עומר: וחשבתי: מי יכול לעודד אותי?
<גיל עומר: אמרה לי: מצאתי את הטלפון של אמך, והתקשרתי אליה, ושאלתי אם היא יכולה לדבר אתי.
<גיל עומר: והיא אומרת: היא דיברה אתי שעות.
<גיל עומר: והיא אמרה לי: את תצליחי.
<גיל עומר: אני מאמינה בך.
<גיל עומר: היא אומרת: למחרת התקשרתי שוב, וכך התפתח בינינו קשר טלפוני כלשהו, והשיא שלו היה שסיימתי את בחינת הבגרות בספרות, קיבלתי 80, ואמך אמרה לי שלדעתה, מגיע לי אפילו יותר.
<גיל עומר: היא אמרה בשלב כלשהו: את כמו הבת שלי - לשתיכן קוראים טלי.
<גיל עומר: דיברנו בטלפון לתקופה, הקשר הלך והתמוסס, והרגשתי שאני חייבת לספר לכם ולחלוק לה כבוד.
<גיל עומר: כל הדברים הללו של קבלת שונה ואחר, ושונה ואחר זה באמת יכול להיות בכל תחום שהוא.
<גיל עומר: אני מרגיש שבתחום העדתי בשנים האחרונות אנחנו פחות צריכים את זה, לפחות לתחושתי.
<גיל עומר: נועה בתי היתה לא מזמן במקום כלשהו, ואכלה ארוחת צהריים, ומישהו אמר לה: תפסיקי לאכול כמו אשכנזייה.
<גיל עומר: נועה, שקוראת הרבה מאוד, חזרה הביתה ושאלה אותי: מה זה אשכזייה?
<גיל עומר: העובדה שהיא לא הכירה את המילה הזאת, מילאה אותי גאווה.
<גיל עומר: אז זה באמת מאוד שימח.
<גיל עומר: אני חושב שהיום השונה והאחר הוא קצת שונה, קצת אחר, אבל זה עדיין קיים.
<גיל עומר: אני חושב שבספרים יש באמת גרעין חזק בתחום הזה.
עמרם מצנע: איך זה לגדול בבית כזה של סופרת שהילדים מעריצים?
<גיל עומר: יש פה שתי תשובות: אחת, האוטומטית, שמבחינתנו, זה היה בית רגיל מאוד.
<גיל עומר: אמא היתה אמא.
<גיל עומר: מבחינתנו, היא לא היתה משהו אחר.
עמרם מצנע: היא שיתפה אתכם בבניית הסיפור?
<גיל עומר: מאוד.
<גיל עומר: ויותר מזה – אנחנו שיתפנו את עצמו.
<גיל עומר: כל יום אחרי בית הספר הייתי רץ למכונת הכתיבה.
<גיל עומר: הייתי קורא את הדפים, בשלבים הראשונים, ואחר כך מעיז להעיר הערות.
<גיל עומר: בשלב מאוחר יותר לוקח עיפרון וכותב לה על הדפים הערות, שולח חצים, משנה משפטים.
<גיל עומר: בהתחלה חשבתי שהיא תכעס, ואז היא אמרה: אני ממנה אותך לעורך שלי.
<גיל עומר: קיבלתי את התפקיד באהבה.
<גיל עומר: מהבחינה הזו, זה היה גם רגיל וגם מאוד לא רגיל.
<גיל עומר: באיזשהו שלב הספרים היו תחרות קשה מאוד.
<גיל עומר: בהלוויה סיפרתי שכילד קטן אמרתי שאני רוצה לגדול רק כדי לקחת את מכונת הכתיבה ולשבור אותה, כי היתה לי תחרות קשה על תשומת הלב של אמא, כי זה היה מרכזי מאוד בחייה.
<גיל עומר: אז מצד אחד, זה היה כמו כל בית.
<גיל עומר: מצד שני, היא באמת היתה אדם מאוד מיוחד, שונה אחרת בזכות עצמה.
<גיל עומר: הסיפור שציפי סיפרה על ילדותה – ילדות כזו משאירה חותם מאוד משמעותי על אדם.
<גיל עומר: היא היתה אדם מאוד רגיש, מאוד עדין ומאוד אחר מהבחינה הזו.
<גיל עומר: אחותה צילמה אותה לפני כמה שנים בסדרת ראיונות ארוכה מאוד, והיא אומרת שם: הייתי ילדה עם גשם בעיניים, וגדלתי להיות סבתא עם גשם בעיניים.
<גיל עומר: כלומר בסוף היא גם נשארה ילדיה, וזה היה הייחוד, של לגדול בבית שבו האמא היא גם קצת ילדה.
עמרם מצנע: מישהי מהנכדות?
<נועה עומר שלף: לא קראתי הרבה ספרים שלה – רק את ספרי הילדים.
<נועה עומר שלף: פתאום עכשיו נורא חשוב לי לקרוא את הספרים שלה.
<נועה עומר שלף: בדיוק חזרנו מרודוס, ולפני שטסנו לקחנו ספרים שלה.
<נועה עומר שלף: במיוחד מעניינים אותי הדברים שקרו לה, שהיא מתחברת אליהם, שהיא חוותה.
<נועה עומר שלף: למשל, אני עכשיו יודעת מי זאת פיצי מותק.
<נועה עומר שלף: באמת מעניין אותי לקרוא את הספרים שלה.
<נועה עומר שלף: ביום שבו אמרו לי, אמרתי שלא יכול להיות, שעובדים עליי.
<נועה עומר שלף: כל הכיתה שלי, כולם תומכים, אבל בכל זאת, אני לא קולטת, בגלל הספרים שלה.
<נועה עומר שלף: זה לא הגיוני.
<נועה עומר שלף: זה נראה כאילו היא כתבה אותם לפני יומיים.
עמרם מצנע: שמואל?
<שמואל עומר: דבורה באמת היתה אשה מיוחדת בצניעות שלה, בענווה שלה, ביושרה שלה.
<שמואל עומר: לא שמעת אותה מדברת רכיל אף פעם.
<שמואל עומר: פרגנה לאנשים, עודדה אנשים לכתוב.
<שמואל עומר: יש כמה סופרים שהיום ספרים שלהן על דוכני הספרים, שדבורה עזרה להם בספר הראשון.
<שמואל עומר: היתה נורא מפרגנת.
<שמואל עומר: היא היתה חרוצה מאוד.
<שמואל עומר: דבורה בבוקר קמה לעבודה.
<שמואל עומר: זה גם היה החינוך של הקיבוץ – צריך לעבוד.
<שמואל עומר: קמה מוקדם בבוקר, עבדה על מכונת הכתיבה, יותר מאוחר – על המחשב.
<שמואל עומר: היתה צריכה על כל הספרים שהיא כתבה, לחוש, להרגיש, להיפגש, לבוא למקום.
<שמואל עומר: עשתה בלי סוף תחקירים לעומק.
<שמואל עומר: נפגשה עם הגיבורים או סביב הגיבורים.
<שמואל עומר: כתבה על המרגל, אז היא נסעה למצרים, לראות את השמיים, ואיך בית הסוהר.
<שמואל עומר: היתה צריכה לחוש כל דבר.
<שמואל עומר: הזכירו פה את טוביה.
<שמואל עומר: היא ישבה שעות עם אביו.
<שמואל עומר: טוביה הרי היה נשוי לאביבה, שהתחתנה אחר כך עם עזז.
<שמואל עומר: נסענו לירושלים, סיירנו בכפר שהם גרו בו.
<שמואל עומר: עד שהיא לא חשה את הדברים ממש, לא התחילה לכתוב.
<שמואל עומר: תשמעו, לאן שאתה בא אומרים: גדלתי עליה, קראתי אותה.
<שמואל עומר: היא השאירה משהו אחריה, באמת.
עמרם מצנע: היא הרגישה בחייה שהיא סמל לדורות הצעירים?
<שמואל עומר: היא לא התנהגה כך.
<שמואל עומר: היא ידעה שקוראים אותה הרבה.
<שמואל עומר: הרי היתה מקבלת שכר סופרים.
<שמואל עומר: יש דוחות של ספריות, ובספריות הציבוריות תמיד היתה במקום הראשון.
<שמואל עומר: אבל היא בסך הכול היתה ביישנית וחסרת-ביטחון.
<שמואל עומר: זה מעניין.
<שמואל עומר: היו אנשים שאמרו: היא סנובית.
<שמואל עומר: אבל הם לא ידעו – היא ישבה בשקט, ידעה להקשיב.
<שמואל עומר: היא נפגשה עם אנשים – למשל נסעה לצוקרמן, כשכתבה על לוחמי הגטאות, והוא אמר לה: בני הארץ, אתם לא מבינים, אין לי מה לדבר אתך, אני לא מקבל אותך – אתם לא מבינים.
<שמואל עומר: זה היה בבוקר.
<שמואל עומר: ישבה אתו עד מאוחר בלילה.
<שמואל עומר: היא ישבה ולמדה.
<שמואל עומר: אחר כך נסעה לוורשה.
<שמואל עומר: הוא ביקש ממנה שהיא תביא לו קוץ.
<שמואל עומר: היינו בוורשה, והביאה קוץ.
<שמואל עומר: במטוס בחזרה נודע לנו שהוא נפטר.
<שמואל עומר: והקוץ לא הגיע אליו.
<שמואל עומר: אותו דבר היה עם רבקה אהרונסון – רבקה לא רצתה שהיא תכתוב – היא קיבוצניקית, היא מהשמאל.
<שמואל עומר: מה פתאום היא תכתוב?
<שמואל עומר: היתה חליפת מכתבים.
<שמואל עומר: בסוף דבורה נסעה אליה.
<שמואל עומר: בבוקר אמרה: אין מה.
<שמואל עומר: היא ליוותה את דבורה באוטו האחרון שיצא מזיכרון לתל-אביב, עלתה עם דבורה לאוטו עד התחנה האחרונה.
<שמואל עומר: היא ידעה להקשיב, ואנשים נפתחו אליה.
רות קלדרון: אומר רק כמה דברים קצרים.
רות קלדרון: אני מתרגשת.
רות קלדרון: חכמים אומרים שיש דבר כזה: דובב שפתי ישנים, שכשקוראים דבריו של מישהו, שפתיו דובבות בקבר.
רות קלדרון: הרגשתי, כשציפי והילדות דיברו, כשקוראים מהסיפורים, כאילו היא נוכחות מאוד קיימת.
רות קלדרון: אני זוכרת את הקריאה של דבורה עומר – תמיד זו חוויה מאוד לבדית.
רות קלדרון: כשאמא שלי היתה נחה בצהריים, הייתי עם הספר לבד.
רות קלדרון: עכשיו, אחרי שהיא נפטרה, לא הבנתי כמה אנשים היו שותפים לחוויה הזאת, לספרים כמו "אני אתגבר", שהיו חוויה כל כך אישית - פתאום אני מבינה שזה שפה של שני דורות.
רות קלדרון: זה נפלא.
רות קלדרון: איך שמקבלים היום בכנסת את הנוער הגאה, שמאוד מציקים לו בבית הספר, הרבה מהחינוך הזה קיבלתי מהספרים של דבורה.
רות קלדרון: כמו שמאיה אמרה, היא לימדה אותנו להכיר את היוצא דופן אצלנו, ומשום לפגוש את השונה אצל מישהו אחר.
רות קלדרון: תודה רבה, באמת זכיתם.
עמרם מצנע: אנשי משרד החינוך, בבקשה.
<סימה חדד מה יפית: גם עבורי הבוקר הזה מרגש.
<סימה חדד מה יפית: אני לא ילידת הארץ.
<סימה חדד מה יפית: הדברים של ציפי החזירו אותי אחורה לכל החוויות.
<סימה חדד מה יפית: אני לא זוכרת סופרת אחרת בתקופתי מלבד דבורה עומר, ותפישות העולם גובשו דרך חוויות שחוויתי דרך הספרים כילדה.
<סימה חדד מה יפית: בכובע המקצועי אומר שאנחנו מובילים זו שנה רביעית יחד עם "ספריית פיג'מה", את התוכנית, שבעיניי, היא אחת התוכניות הגדולות ביותר לעידוד קריאה, החל בגיל הצעיר.
<סימה חדד מה יפית: "ספריית פיג'מה" מעודדת גם ערכים יהודיים, לכן הבחירה שלנו בכל שנה – ספרים שיש בהם ערכים.
<סימה חדד מה יפית: בשנתיים האחרונות גלינה הגיעה עם הרעיון של עיבוד ספרים ושכתובם מחדש.
<סימה חדד מה יפית: הגענו לארבעה ספרים בשנתיים האלה בגילאי החובה.
<סימה חדד מה יפית: אנו מקיפים 190 אלף ילדים בכל אשכולות הלמ"ס של 1 עד 6, שזה כמעט רוב הילדים שלנו.
<סימה חדד מה יפית: אנחנו שמחים שזכינו לקחת את ארבעת הספרים האלה, ולעבד אותם לחומרים חדשים, ולהביאם בפני ילדים.
<סימה חדד מה יפית: אנחנו מקבלים מהגנים משובים – גם הכנו כאן למשפחה חוברת עם המשובים סביב הספרים האלה.
<סימה חדד מה יפית: שמחתי לשמוע הבוקר שיש תהודה גדולה יותר.
<סימה חדד מה יפית: אני חושבת שרק בעבודה עקבית ומאומצת כמו זו נצליח לשמור על דבורה עומר כחלק חיה בתוכנו, וכמובן, להמשיך לעודד את הקריאה ואת אהבת הספר.
<גלינה פרומן: אני מנכ"לית תוכנית "ספריית פיג'מה".
<גלינה פרומן: זו תוכנית שמחלקת כל חודש לגני ילדים בארץ ספר לכל ילד.
<גלינה פרומן: זה מגיע ל-6,000 גנים בארץ, עם משרד החינוך.
<גלינה פרומן: אני מייצגת את קרן גרינספון, שעם המשרד מממנת את העניין הזה.
<גלינה פרומן: אחד הדברים שחשוב לענייננו פה – כשהתחלנו, אמרו: זה גם לממלכתי וגם לממלכתי-דתי, ואמרו: תמצאו ספרים עם זיקה למורשת היהודית, שיתאים גם וגם.
<גלינה פרומן: שלחתי את הסגנית שלי לספרייה הלאומית, והיא בילתה שם לא מעט זמן, ומצאה את "בן ציון והסביבון הראשון" על הרצפה, בתוך אנתולוגיה בשנות ה-50 או ה-60.
<גלינה פרומן: זה הספר הראשון שהוצאנו בשנה שעברה.
<גלינה פרומן: נס שמצאנו, וזה לא סיפור על חנוכה, אבל נס תחיית השפה העברית.
<גלינה פרומן: משם המשכנו.
<גלינה פרומן: ראינו בכמה אנתולוגיות סיפורים ישנים.
<גלינה פרומן: כל הסיפורים שהוצגו פה כספרים אחרונים הם סיפורים שחידשנו אותם עם המו"לים, הפעם הראשונה שהם יוצאים כספר מאויר ולא באנתולוגיה.
<גלינה פרומן: שלוש שנים חיפשנו ספר על שבת.
<גלינה פרומן: רוב הספרים לילדים זה או מטיילים על שבת – תשכחו מהממלכתי-דתי – או הולכים לכנסת – תשכחו מהחילוניים – או, בעיקר: תנו להורים לישון.
<גלינה פרומן: זה ייחד את כולם.
<גלינה פרומן: הרגשנו שזה לא נותן את תחושת השבת.
<גלינה פרומן: בסופו של דבר מצאנו את הסיפור של דבורה עומר, ואמרנו: שם יש סיפור טוב לכולם, כי הוא אומר רק שהשבת היא מיוחדת.
<גלינה פרומן: כל גננת יכולה לקחת את זה לאן שהיא רוצה.
<גלינה פרומן: כל משפחה יכולה לקחת את זה לאן שהיא רוצה.
<גלינה פרומן: זה לא אומר מה לעשות.
<גלינה פרומן: אני חושבת שלא במקרה שיצאו ארבעה מהספרים שלה אתנו, כי היא באמת, הדגש פה היה על האחר.
<גלינה פרומן: אבל גם היא ידעה למצוא מה משותף למורשת שלנו.
<גלינה פרומן: בימים שבהם יש כל כך הרבה חילוקי דעות, מי בעל המורדת ומהי המורשת, היא ידעה לאחד את זה בצורה מדהימה.
<גלינה פרומן: לכן באמת מצאנו לנכון, להוסיף את הסיפורים שלה לתוכנית, ו-100 אלף ילדים קיבלו את ה"תבלין החסר" השנה, ו-100 אלף ילדים קיבלו השנה את "מקומו של בית המקדש".
<גלינה פרומן: אנחנו נמשיך לחפש סיפורים באוצר שלה.
שמעון אוחיון: קודם כל, תודה לך, אדוני היושב-ראש, על הכללת מסגרת כזו בסדר העבודה שלנו.
שמעון אוחיון: זה מאוד מרענן.
שמעון אוחיון: ודאי מקומו בוועדת החינוך והתרבות.
שמעון אוחיון: ודאי זה יפה, וצריך להיות חלק אינטגרלי מן העשייה ומן הדיון שלנו.
שמעון אוחיון: אני בבוקר באתי לכאן, ושמעתי בדרך את הוויכוח על הקפאת הרפורמה בבחינת הבגרות.
שמעון אוחיון: ואמרתי לעצמי: טוב שעוצרים, ולא כל כך פופוליסטיים, וחושבים.
שמעון אוחיון: ודאי כשמדברים על מקצועות הלבה ועל המקצועות המרכזיים, מדברים על המקצועות הטכניים, בעיקר על מתמטיקה, וגם אם האנגלית תילמד, זה הרבה טכנית.
שמעון אוחיון: אני לא מכיר הרבה שמתעסקים בחוויה הספרותית או הלירית שקשורה באנגלית.
שמעון אוחיון: רובנו גדלנו על אנגלית טכנית בעיקר.
שמעון אוחיון: והנה פה אולי הגיע הזמן – איפה החוויה כאן, העושר, ההבעה?
שמעון אוחיון: המסרים כאן של הערכים – לא הייתי מודע לכך, כשקראתי את הספרים של דבורה עומר, קראתי אותם לילדיי, אבל הסיפור של האחר, לתת לו צבע וזהות, שוודאי חלק מהמלחמה בניכור – כשלאחר אין צבע וזהות, ודאי הוא גם מפחיד.
שמעון אוחיון: אם אתה נותן לו צבע וזהות, אתה לפחות מחפש גם משהו משותף.
שמעון אוחיון: אולי בשבילנו זו מחשבה גם לגבי אותם מקצועות במדעי הרוח שכוללים ספרות, שירה – איפה החוויה, איפה העושר שלנו בעניין הזה, שוודאי טומן בחובו המון מסרים לערכים?
שמעון אוחיון: ואת זה, נדמה לי, אנחנו מאבדים, ואנחנו חשים גם בוויכוח.
שמעון אוחיון: ההזדמנות כאן דרך היצירה שלה לעבד כל מיני נושאים שקשורים באחר, ולהעביר לנו אותם בצורה חיובית, התרגשתי מאוד.
שמעון אוחיון: ולא הכרתי את הסיפור של טבול.
שמעון אוחיון: ודאי כל אחד מתחבר למשהו אישית.
שמעון אוחיון: בשבילי, זה, עם כל הדעות הקדומות – הנה, דבורה שברה דעה קדומה בעניין הזה.
שמעון אוחיון: וזו הזדמנות שאני מקווה שהיא תחזור.
שמעון אוחיון: אני מקווה שבכל זאת נתעשת, אדוני היושב-ראש, שבוויכוח שלנו על הרפורמה בבחינות הבגרות לא ייפקד מקומם של מדעי הרוח, לא נוותר על החוויה התרבותית הקשורה בספרות, בהיסטוריה, במורשת וכו'.
שמעון אוחיון: הנה לנו דוגמה.
שמעון אוחיון: אני מודה לניתוח הנפלא שלך ולמבוא, שהעשיר אותי רבות, ולהזדמנות לפגוש את המשפחה ולהכיר משפחה של יוצרת.
<יהודית קדש: אני מודה ומברכת על ההזדמנות להתחיל כך בוקר.
<יהודית קדש: בחינוך היסודי אנחנו מפעילים ארבעה ערוצים מרכזיים של קריאה להנאה.
<יהודית קדש: בכל הערוצים הללו יש מקום של כבוד לספרים של דבורה עומר, הן בשל הערך הספרותי שלהם, שלא יסולא מפז, והן בשל ההזדמנויות הגלומות שבהם לשיח ערכי אודות קבלת השונה, אודות קבלת האחר והמכנה המשותף.
<יהודית קדש: הערוץ המרכזי שלנו הוא רשימה גדולה, שהתגבשה לפני כשנתיים על-ידי קבוצת מומחים במשרד החינוך, שבתוך הספרים שהיא גיבשה כספרי לבה, שהם הספרים המרכזיים, שיש להם היכולת לאחד מסביבם גרעין משותף, יש מקום של כבוד להרבה מאוד ספרים – "אני אתגבר", "דמעות של אש", "כלב נו-נו-נו", "העץ העצוב", "העצים שביקשו להמליך עליהם מלך", "התבלין החסר", "מלכה לפורים אחד" ואחרים.
<יהודית קדש: מעבר לכך, חשבנו שנכון יהיה, שבכל אחד מבתי הספר היסודיים – ואנחנו מדברים על 1,649 בתי ספר – יהיו ספרים בספריות הכיתתיות, מעבר לספריית בית הספר.
<יהודית קדש: וגם כאן מקומם של הספרים של דבורה עומר לא נפקד, ולהפך, עוד אפילו במקום מכובד מאוד.
<יהודית קדש: היום אנחנו מדברים על כל ספרייה כיתתית, מא' עד ו', בימים אלה אנחנו משלימים את הספריות הכיתתיות לכיתות ו'.
<יהודית קדש: אנחנו מדברים על "דמעות של אש", ועל "אני אתגבר", ועל "שרה גיבורת ניל"י" ועל "הבכור לבית אב"י".
<יהודית קדש: הערוץ השלישי, שגם מחבר את הדור הבוגר עם זה הצעיר, הוא המפעל שלנו של קריאה להנאה עם מתנדבים של עמותות של גמלאים – ידיד לחינוך ושלם בחינוך, שפועלים ב-260 בתי ספר, מגיעים באופן קבוע לבתי הספר, וקוראים עם הילדים ספרים להנאה.
<יהודית קדש: ביניהם יש השימוש, כמובן, של הספרים של דבורה עומר.
<יהודית קדש: הערוץ הרביעי הוא זה של מצעד הספרים שמתקיים מדי שנה.
<יהודית קדש: בכל שנה נבחרים 25 ספרים כאלה.
<יהודית קדש: בתוכם אף שנה לא נפקד מקומם של הספרים של דבורה עומר.
<יהודית קדש: תמיד הילדים בוחרים בהם במקומות הראשונים.
<יהודית קדש: אנחנו מרחיבים בשנה הבאה גם את "ספריית פיג'מה" לכיתות א'-ב' בפיילוט אמנם מצומצם היקף בשנה הזאת, ואנחנו מקווים להרחיב אותו.
<יהודית קדש: ובנימה אישית – אני גדלתי על הספרים של דבורה עומר.
<יהודית קדש: הספרים הראשונים שלה שקראתי הם "דפי תמר".
<יהודית קדש: ביום פטירתה מצאתי צורך עמוק לחזור לספרים האלה, שנמצאים אצלי בספרייה, שמשמשת גם את ילדיי.
<יהודית קדש: ביום ששי לאחר פטירתה זה היה נושא השיחה סביב שולחן השבת ביני לילדים ולבעלי.
<יהודית קדש: זה מה שנשאר – הגישור הזה על הדורות ועל מה שיישאר הלאה.
<יהודית קדש: זו תרומה ייחודית, וזכינו כולנו.
<יהודית קדש: תודה רבה על ההזדמנות.
עמרם מצנע: תודה לכולכם.
עמרם מצנע: אני מרגיש שנוצרו פה כמה דורות שגדלו על דבורה עומר, וכאלה שמכירים את הסיפורים על אלה שגדלו על דבורה עומר, אז כנראה שהפסדנו משהו בגילנו המופלג.
עמרם מצנע: אני חושב שיש חשיבות לכבד ולהזכיר ולזכור את דבורה עומר הסופרת, וכמובן, סיפורה האישי, שנחשף כתוצאה מהחשיפה שהיתה לאחר מותה.
עמרם מצנע: אך יש גם חשיבות להפוך את זה למין תמריץ, למין מנוף, לחזור ולעודד את הקריאה.
עמרם מצנע: אנחנו חיים בתחושה שפחות קוראים - למרות שראיתי באחרונה נתונים של הספריות, גם הציבוריות וגם הבית ספריות, והתרשמתי מהדוח הזה שיש דווקא עלייה בהיקף השאלת הספרים ובהיקף השואלים.
עמרם מצנע: אני יודע מהתקופה שלי מירוחם, שהספרייה היא הדבר המרכזי בישוב, ועם המון פעילות.
עמרם מצנע: אני בכלל מאלה שמאמינים שהדבר הבסיסי בחינוך פורמלי, לא פורמלי, זה קודם כל ידיעת שפת האם.
עמרם מצנע: זה הבסיס לכל דבר שאתה רוצה ללמוד.
עמרם מצנע: נדמה לי שיש חשיבות עצומה שאנחנו, מערכת החינוך, כמובן, תדגיש יותר ויותר את עניין השפה.
עמרם מצנע: והשפה זה דרך קריאה.
עמרם מצנע: הקריאה גם מפתחת את כושר היצירה ואת כושר ההפשטה ויכולת ההתחברות, ובנושא שעליו דיברנו היום, כמובן – ערכים – הערך של קבלת השונה, אבל ערכים רבים נוספים אתה יכול לספוג דרך קריאה, דרך סיפורים שבאופן בלתי-ישיר מביאים אותך לעולמות שונים, משתפים אותך בדברים שאתה חושב, ואתה לא יודע שמעגלים רבים אחרים בעצם שותפים לדעה הזאת.
עמרם מצנע: משפחת עומר, זכיתם באמת, כפי שנאמר.
עמרם מצנע: ואנחנו נמשיך וננסה לשמור את זכרה ולעודד את כל התחום הזה של קריאה, ספרות, ערכים, קשר עם הצעירים.
עמרם מצנע: דבורה השאירה מצבה חיה, נושמת גדולה מאוד בספרייה.
עמרם מצנע: אני מודה שבימים הקרובים אקרא, כנראה, את הספרים האלה – זה מביא לי את החשק.
עמרם מצנע: לא במקרה חיברנו הבוקר, לפחות מבחינת סדר הזמנים, שני דיונים.
עמרם מצנע: הדיון הראשון הוא בנושא הצעירים, והדיון לאחריו, בשעה 12:00, יהיה בנושא המכינות הקדם-צבאיות והפעילויות הקדם-צבאיות.
עמרם מצנע: זה גם נופל על ימים סוערים בעניין הנשיאה בנטל, ואין ספק שדברים אלה קשורים אחד בשני.
עמרם מצנע: אני רוצה לומר מילות פתיחה בנושא הצעירים.
עמרם מצנע: לאורך הרבה מאוד שנים, לפחות בעשורים בהם אני גדלתי, לא היתה התמקדות בתחום הצעירים; הגיע גיל 18, מי שסיים תיכון או כל פרק אחר במסגרת החינוך הבסיסי, התגייס לצבא או הלך למסלולים אחרים, וכל אחד לגורלו ולעולמו; ושנים שאני שחושב שגם הדילמות וההתלבטויות, מה עושים, איך עושים, איזה מסלול כל אחד בונה לו, היו פחות מאשר בעשור האחרון.
עמרם מצנע: תחום הצעירים, שמוגדרים באופן עקרוני בני 18 עד 35, היה תחום שהמוסדות השונים, החל מהמוסדות הממשלתיים, עבור דרך הארגונים הבלתי-ממשלתיים, והשלטון המקומי, עסקו בו פחות ופחות.
עמרם מצנע: בשנים האחרונות הצורך הזה הובלט.
עמרם מצנע: גם המחאה החברתית של 2011 הבליטה את המעורבות של צעירים, בצורה מאורגנת או פחות מאורגנת, וגם הרבה מאוד התלבטויות וסימני שאלה, מהי הדרך, לאן הולכים, מה רוצים לעשות, מעבר לקריירה האישית, ללימודים או לרכישת המקצוע של כל אחד ואחד.
עמרם מצנע: ואכן היוזמה התחילה מלמטה, באמצעות הג'וינט, ככל שאני זוכר, באמצעות המשרד לפיתוח הנגב והגליל שהרים את הכפפה הזו, וכמובן, אולי בעיקר, על-ידי השלטון המקומי, גם כמסגרת וגם הרשויות המקומיות שמצאו לנכון להתערב בתחום.
עמרם מצנע: אנחנו רוצים לפתוח סדרה של התייחסויות כדי לבחון מה נכון וכיצד צריך להתקדם עם הנושא; מהי המסגרת הארגונית-ממסדית בשיתוף עם השלטון המקומי והארגונים הבלתי ממשלתיים, ה-NGO’s למיניהם; איך מקדמים את התחום הזה, שנותן פלטפורמה, במה, מקום, לטיפול בציבור גדול שמוערך היום בכשני מיליון איש; ועוסק גם בתחום התעסוקה, בתחום הלימודים, בתחום הדיור, בתחום המעורבות החברתית והרשתות החברתיות, ויוצר את הקשר החשוב של הצעירים גם למקום המגורים שלהם, למקום בו הם גדלו, למדו והתפתחו, וגם לחברה הישראלית כמובן.
עמרם מצנע: ישנה היום עשייה רבה בחלק לא קטן מהרשויות המקומיות שהבינו את הכוח ואת החשיבות החברתית והפוליטית שבציבור הזה, ואנחנו רוצים לשמוע וללמוד.
עמרם מצנע: נעשה גם ביקור אחד או שניים במקומות שמצליחים בתחום ויצרו איזשהו מודל, ונלמד כיצד אנחנו, הוועדה, יכולים להיות מעורבים ולסייע בתחום שלדעתי הוא חשוב מאוד.
עמרם מצנע: כאשר הוועדה התחילה בתפקידה, עם כינון הכנסת, שמנו לעצמנו כיעד להיות מעורבים בשרשרת החינוך הפורמלי, נושא הנוער שהוא החינוך הבלתי-פורמלי, חטיבות-הביניים והחטיבות העליונות, נושא הצעירים ונושא המכינות הקדם-צבאיות השונות – תחומים שחובקים אחד את השני, כפי שאמרתי בפתיחת דברי, ואנחנו בהחלט מתכוונים להיות פעילים בנושא.
עמרם מצנע: אני שמח שישנם חברי וחברות כנסת שמעורבותם בתחום קודמת ומוקדמת.
עמרם מצנע: האם את רוצה להוסיף משהו לדברי הפתיחה שלי?
יפעת קריב: אני אשמח.
יפעת קריב: קודם כל, אני מברכת על הדיון ושמחה על קיומו, אבל חייבת לציין שהיום והשעה לא התאימו לצוותי הצעירים בארץ, ובגלל זה הנוכחות היא דלה מאוד.
יפעת קריב: ברגעים אלה מתקיימת ועדת היגוי של כל מרכזי הצעירים בארץ עם כל נציגי משרדי הממשלה, בדיוק היום בשעה עשר בבוקר, ועדה שנקבעה לפני מספר חודשים.
עמרם מצנע: דרך אגב, זה לא הובא לידיעתנו, יכול להיות שהיינו מתזמנים אחרת.
שמעון אוחיון: היית משנה.
יפעת קריב: ועדת ההיגוי דנה בדיוק עכשיו בכל הנושאים המשמעותיים, והנוכחות של כולם יכולה להיות הרבה יותר גדולה ומשמעותית.
יפעת קריב: הנושא הזה הוא ספינת הדגל שהובלתי בעשר השנים האחרונות כראש תחום צעירים בג'וינט ישראל, לאחר מכן כאחראית על נושא הצעירים במרכז השלטון המקומי, ובסופו של יום כראש אגף צעירים במשרד לפיתוח הנגב והגליל, ובעצם ראש אגף הצעירים היחיד במדינה.
יפעת קריב: ומאז שסיימתי את תפקידי לא נבחר ראש אגף צעירים במקומי, ועבר כבר פרק זמן די רציני.
עמרם מצנע: טוב, לא הצליחו למצוא מישהו מתאים.
יפעת קריב: לא, עדיין לא יצא מכרז וחבל מאוד.
יפעת קריב: יש הרבה מאוד אנשים מוכשרים שיכולים לקחת ולהוביל את נושא הצעירים בתוך משרדי הממשלה.