GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירב יושעי: בבית הספר היהודי לימדו גם את ההיסטוריה של קנדה, על כל רבדיה, וגם את ההיסטוריה של היהודים.
<מירב יושעי: וזה גם בארץ ישראל, אתה בארץ יהודית, בבתי הספר של הערבים- - -
חנין זועבי: עוד פעם זו התפיסה.
עמרם מצנע: חנין, תתגברי על עצמך.
חנין זועבי: לא, אבל אני צריכה לתקן אותה.
עמרם מצנע: לא, את לא צריכה לתקן אותה.
<מירב יושעי: רשמית את במדינה יהודית- - -
חנין זועבי: אני במולדת שלי.
עמרם מצנע: חנין, את לא צריכה לתקן אותה, אני גם לא תיקנתי אותך.
חנין זועבי: זו טעות בסיסית.
עמרם מצנע: לא, לא, את לא צריכה- - -
חנין זועבי: אני אזרחית, אבל אני- - -
עמרם מצנע: חברת הכנסת זועבי.
<מירב יושעי: חברת הכנסת חנין, אנחנו מדברים על עובדות ועכשיו זה לא עניין של אמונות.
<מירב יושעי: אני אומרת, סובלנות מתחילה איך שאמרת בעניי עירך.
<מירב יושעי: הפערים, השסעים הולכים ונעשים גדולים יותר, בואו נקרב את העם שלנו, נקרב את 'ואהבת לרעך כמוך', קודם כל בכיתות, בבתי ספר.
<מירב יושעי: בקרית אתא, אני חושבת שזה דבר מאוד מאוד יפה שנעשה, לקרב בין דתיים וחילוניים, בכיתות ו' אנחנו עושים מפגשים משותפים לקראת הבת מצווה.
<מירב יושעי: דבר מדהים.
<מירב יושעי: אז בתי הספר הדתיים הולכים לפן הדתי, בתי ספר חילוניים הולכים לערכים ולא חסר על מה לדבר ולקרב.
<מירב יושעי: וזה דבר מאוד מאוד חשוב.
<מירב יושעי: הרב קוק אומר 'סובלנות היא מקור חיים', אבל אם אתה מאמין בצדקת הדרך, אם אתה מאמין שהאמונה היא מתוך טוהר דעות ומוסר אז יש סובלנות, אם זה בא מתוך רכרוכיות, מתוך רפיון, אז זה סם מוות, זה מביא לקנאה, זה מביא לתחרות, זה מביא לדברים מאוד מאוד קשים.
<מירב יושעי: אנחנו מאמינים בסובלנות, הסובלנות צריכה להיות מתוך אמונה שאני מאמינה בה, לא מתוך חולשה, לא מתוך להרגיש שאני מעט, שאני לא בסדר.
<מירב יושעי: אני מזמינה אותך, את בטח מהצפון, לראות את הכפרים הערביים, אני מזמינה אותך לראות את הכבישים הערביים, איך אנחנו מתנהלים היום, כשיש חג לערבים, שתי מכוניות על הכביש יש לנו.
<מירב יושעי: הם חיים בעושר, לא במצוקה, אני לא יודעת למה את מתכוונת- - -
חנין זועבי: איזה ערבים חיים כולם בעושר?
<מירב יושעי: אצלנו בצפון?
<מירב יושעי: אני מזמינה אותך.
<מירב יושעי: אני לא מדברת על הכלל, אני לא מכירה את הכלל, אבל אני מזמינה אותך לראות באיזה רכבים הם נוסעים, איזה בתים הם בונים.
<מירב יושעי: בואי לשפרעם, בואי לעיבלי- - - בזכות זה שהם מקבלים זכויות בארץ ישראל.
חנין זועבי: אני לא יודעת- - -
<מירב יושעי: כי את בתחושת מסכנות.
חנין זועבי: אני לא בתחושת מסכנות, אני באה בתחושת מסכנות?
<מירב יושעי: שהעם שלך זה מיעוט- - -
חנין זועבי: .
חנין זועבי: לא, הוא מדוכא, אבל הוא- - - שתדעי, 54% מהפלסטינים הם מתחת לקו העוני- - -
עמרם מצנע: חברת הכנסת זועבי, מספיק, די.
<סוזן ציטונה: שלום.
<סוזן ציטונה: לי קוראים סוזי, אני הגעתי מגשר הזיו, אני גם גרה וגם מלמדת בגשר הזיו.
עמרם מצנע: את חברת קיבוץ או בהרחבה?
<סוזן ציטונה: לא, בהרחבה.
<סוזן ציטונה: אצלנו בית הספר הוא בעצם בית ספר אזורי, כל הילדים מכל האזור, מכל הקיבוצים, מגיעים- - -
עמרם מצנע: רק קיבוצים?
<סוזן ציטונה: כן.
<סוזן ציטונה: זאת אוכלוסייה ישראלית די הומוגנית, אין לנו, לא ערבים, לא דתיים, לא עניים.
<סוזן ציטונה: הילדים שלנו פשוט חיים- - -
עמרם מצנע: בחממה.
<סוזן ציטונה: כן, הם חיים בבועה, והרבה מהידע שלהם לגבי ערבים, לגבי דתיים, זה סטיגמות, או כל מיני דברים שהם שומעים, הם לא מכירים.
<סוזן ציטונה: אחד הדברים שאני רואה, אני כבר שנה שלישית מרכזת את נושא דו קיום בבית הספר, אני רואה את הילדים שלנו במפגשים האלה פוגשים ילדים, השנה זה מכפר יאסיף.
<סוזן ציטונה: בהתחלה הם מגיעים חושבים, 'ילדים ערבים זה.
<סוזן ציטונה: ..', כל הסטיגמות עובדות בראש ואחר כך במפגשים הם מדברים על המכנה המשותף בין הילדים.
<סוזן ציטונה: הם רואים שהם שומעים את אותם שירים, מתלבשים באותם בגדים, הם רואים כמעט את אותן תכניות ואז באמת אלה המפגשים המשמעותיים, בעצם אלה המפגשים המשמעותיים באמת.
<סוזן ציטונה: ולא משנה כמה נדבר ולא משנה כמה נגיד, עד שילד לא יפגוש ילד מהצד השני לא תישבר החומה הזאת והוא ימשיך להכיר את הערבי באמת כמו בשיעורים, את הבדואי עם המנהגים שלו, את הדרוזי עם המנהגים שלו, ולא את הילד הזה שהוא בדיוק בגיל שלו, או הילדה.
<סוזן ציטונה: רק כשמכירים אנשים הדברים האלה- - -
<סיגל אלבז: אני מגיעה מבית ספר דוד אלעזר בקרית גת.
<סיגל אלבז: אני מלמדת בחינוך הממלכתי.
<סיגל אלבז: אני חושבת שלבית הספר כמסגרת חינוכית יש תפקיד מאוד מאוד חשוב בהבניית החברה הערכית, חברה שמגלה סולידריות, אכפתיות, כבוד, סובלנות, קבלת השונה, בעיקר לאור העובדה שאנחנו חברה מאוד מאוד מאוד מגוונת.
<סיגל אלבז: אני באה מבית ספר שבתחילת דרכו 70% ממנו היו ילדי עולים.
<סיגל אלבז: כיום אנחנו כבר עם 40% ילדי עולים.
<סיגל אלבז: מגמה נוספת שאנחנו רואים בה גם את השינוי זו המגמה שיש את השילוב של החינוך המיוחד אצלנו בכיתות.
<סיגל אלבז: למשל אצלי בכיתה יש תלמיד עם אספרגר.
<סיגל אלבז: היה לי תלמיד נכה על כיסא גלגלים.
<סיגל אלבז: כלומר גם פה אנחנו רואים את השונות ואת הקבלה של הילדים.
<סיגל אלבז: הערכים האלה, אני חושבת שצריכים להיות בנשמתנו, קבלת השונה, הסבלנות, הכבוד.
<סיגל אלבז: אצלנו הערכים האלה הם פשוט בכל ההוויה, אנחנו רואים את זה בכל הוויית בית הספר, החל מהחזון של בית הספר, שבאמת הוא מושתת על לחנך, לפתח ולהשתית ערכים של כבוד, אחריות, קבלת השונה, תרומה לקהילה.
<סיגל אלבז: בית הספר מייצג חזון חינוכי כשהוא רואה את האדם, את התלמיד, על כל מכלול נטיותיו, על ריבוי האפשרויות שבו, ובאמת אנחנו מקפידים על שיח, אנחנו מקפידים על תפקיד לכל תלמיד.
<סיגל אלבז: כלומר כל העשייה הבית ספרית שלנו מכוונת לקבלת השונות, לכבוד ולכל מה שאנחנו עושים, אבל אני רוצה, אם אפשר, לנצל את הפורום הזה ולהעלות נקודה מאוד כואבת במערכת החינוך, ואני באה ואני אומרת אותה ממקום שהמערכת הזאת מאוד חשובה לי, מאוד יקרה ללבי, וזה נושא אופק חדש.
<סיגל אלבז: אני מרגישה, כמורה, אני לא יודעת מה השאר, שאני קורסת.
<סיגל אלבז: אנחנו קורסות.
<סיגל אלבז: אופק חדש, באמת המטרה הראשונית שלו אולי הייתה להיטיב עם המורות ויש יתרונות, אנחנו רואים את זה, אנחנו רואים את זה בשעות הפרטניות ואנחנו רואים את זה בשיח האישי והקבוצתי, אבל אנחנו גם רואים את הדברים האחרים, שאופק חדש שם מקלות בגלגלים אצלנו כמורים.
עמרם מצנע: אבל לא הבנתי את עניין הקריסה, מה זה קורסים?
עמרם מצנע: זה ממילוי הטפסים, או- - -?
<סיגל אלבז: גם, גם.
<קריאה: גם, במקום הבירוקרטיה, תשקיע את זה בתלמידים ותראה- - -
<סיגל אלבז: אני אתן לך דוגמה, יש המון פרויקטים שמופעלים על ידי הרשות וגורמים פרטיים בשילוב משרד החינוך, אני יכולה לתת לך עכשיו רשימה של עשרה פרויקטים שיש לנו בבית הספר, ואנחנו לא יכולים לדחות את הפרויקטים האלה, כי, עוד פעם, אנחנו רואים את התלמיד ואת רווחת התלמיד ואת הישגי התלמיד, תמיד התלמיד מול עינינו ואנחנו לא יכולים לדחות את התכנית הזאת ולהגיד 'לא בבית ספרנו', אז מה זה דורש מאיתנו?
<סיגל אלבז: זה דורש מאיתנו בלי סוף טפסים ותכניות עבודה ומעקבים ומצגות ועוד, וגם ההשתלמויות שדורשים מאיתנו, 60 שעות השתלמות שנתיות, זה אומר שאנחנו מסיימות לעבוד כמעט בשלוש וחצי-ארבע, צריכות להיות כבר במרכז פסגה- - -
עמרם מצנע: אוקי, אני חושב שהעניין הובן.
<סיגל אלבז: אבל אני חושבת שכן צריך להעלות את זה, במיוחד לאור העובדה- - -
עמרם מצנע: בסדר, אני לא אומר שלא, גם רעיון טוב אפשר להציג במשפטים ספורים.
<עינב קרן ימין: שמי עינב ואני יועצת בבית ספר נחלת יהודה בראשון לציון, מחוז מרכז.
<עינב קרן ימין: ראשית אני רוצה להודות על הפורום, הוא מרגש ומשמעותי.
<עינב קרן ימין: אני חושבת שעצם זה שדברים צפים על השולחן זה כבר מראה לנו את האור בקצה המנהרה.
<עינב קרן ימין: אני רוצה לענות לשאלתך, שאלת היכן הפער.
<עינב קרן ימין: התכניות הן רבות, אמרת, אני מסתובב, אני רואה פלקטים לקבלת השונה, ומבחינתי זה קבלת האחר ולא השונה, משום שאנחנו אכן חברה מאוד מאוד מגוונת ואנחנו צריכים ללמד ערכים ואי אפשר ללמד בלמידה פרונטלית, אי אפשר להטיף לערכים, אפשר להטיף, אבל אחר כך בחטיבה זה איפה שהוא ייעצר שם משום שזה לא באמת, זה לא בפנים.
<עינב קרן ימין: לחנך לערכים זה משהו שהוא בתוך הלמידה, זה חייב להיות מתוך פסיכו פדגוגיה, בתוך השיעור, זה צריך להיות בתוך המתמטיקה ובתוך התנ"ך ובתוך המקרא, וכן, גם בתוך מפתח הלב ובתוך כישורי חיים.
<עינב קרן ימין: הקושי שאני רואה, קושי אחד שעלה והוא באמת נכון, זה עניין של שעות ותקציבים, דברים נופלים הרבה פעמים על שעות ותקציבים, החומר האנושי שנמצא בשטח הוא נפלא, הרעיונות שעולים הם באמת נפלאים והרבה פעמים זה נופל על שעות ותקציבים.
<עינב קרן ימין: קושי נוסף שאני, כיועצת, מרגישה אותו מאוד מאוד חזק, זה הקושי של הליווי של הצוות.
<עינב קרן ימין: המשרד הציב יעד 12, יעד ההכלה.
<עינב קרן ימין: יעד ההכלה הוא קלאסי קבלת האחר, לראות את האחר, לענות על הצרכים שלו, לראות את הילד שנמצא שם ולא כמספר במיצ"ב או לא כציון.
<עינב קרן ימין: יעד ההכלה הוא יעד מדהים, מבורך, שהעלה לדיון ושם זרקור בתוך בתי הספר.
<עינב קרן ימין: אני מרגישה, לפחות במחוז שלי, את כל הנושא הזה של קבלת האחר ואיך אנחנו יכולים ליישם אותו.
<עינב קרן ימין: הדיון בעניין הזה והזרקור בעניין הזה העלה גם את הקושי.
<עינב קרן ימין: יעד ההכלה זה יעד שצריך להיות מערכתי, הוא לא יכול להתייחס לילד.
<עינב קרן ימין: הילד הוא הלקוח שלנו בסופו של דבר, שממלא גם את מיצ"ב האקלים בסופו של דבר, אבל להכיל צריך גם את הצוותים, להכיל צריך גם את המנהלות, משום שמי שמרגיש לא מוכל לא יכול להכיל מישהו אחר, מי שלא מלווה בתהליך הזה לא יכול להוביל את התהליך הזה.
<עינב קרן ימין: ללמד בצורה שהיא לא פרונטלית הופך את ההוראה להנחיה, לאו דווקא אנשי חינוך יודעים להנחות קבוצות.
<עינב קרן ימין: לנהל שיח כזה בבוקר, של שחרית, שהוא מופלא, זה דבר נהדר, אבל מורה שלמדה חינוך והוראה והתמקצעה במתמטיקה או בכל דבר אחר, לאו דווקא יודעת להנחות קבוצה דינמית.
<עינב קרן ימין: עולים שם דברים לא פשוטים, צריך לדעת להתמודד איתם על מנת להוציא את הילד מתוך הקבוצה הזאת עם יכולת לקבל את האחר.
<עינב קרן ימין: כי אם המורה מנהלת את הקבוצה הזאת בצורה שהיא לא נכונה ולא מקצועית, עולה שם קושי עצום, יוצאים שם דברים שבסופו של דבר גורמים לקרע ולא גורמים לקבלת האחר.
<עינב קרן ימין: אם אותו דבר בתוך חדר מורים לא מעובד בצורה נכונה זה יוצר קרעים ולא קבלת האחר.
<עינב קרן ימין: אני חושבת שבתוך התכניות האלה, שהן תכניות נהדרות, בראש ובראשונה צריך לפנות וליצור מבנים של ליווי בפסיכו פדגוגיה של אנשי מקצוע פרה רפואיים ואנשי מקצוע מהתחום של הפסיכולוגיה והייעוץ וההנחיה על מנת לתת כלים לצוותים להתמודד עם הדבר הזה בצורה מיטבית, ושזה לא יישאר פלקטים וסיסמאות.
<רימא אליאס: אני רימא מחיפה.
<רימא אליאס: אני מדריכה מחוזית לחינוך לחיים בחברה במגזר הערבי.
<רימא אליאס: אני רוצה קצת לספר לכם דוגמה דווקא חיובית על דו קיום שהוא בית ספר ג'סר על ואדי, גשר על הוואדי, בכפר קרע.
<רימא אליאס: שם יש דוגמה חיה לדו קיום בין תלמידים יהודים וערבים, בין מורים יהודים וערבים, עם ההורים שלהם גם, זה לא רק למורים לבד.
<רימא אליאס: למה יש שם את דו הקיום הזה והוא מוצלח?
<רימא אליאס: כי הם מכירים אחד את השני, הם מכירים את כל התרבות, את החגים, את המנטליות, את השפה.
<רימא אליאס: המורה היהודייה יודעת לדבר בערבית וגם להיפך.
<רימא אליאס: אז זה דבר שכן מעודד לעשות את בתי הספר המשותפים האלה.
<רימא אליאס: דבר שני, אני מלמדת בבית ספר עבד אלרחמן חג' בשכונת חליסה, אם אתם מכירים.
<רימא אליאס: אם לא, זו השכונה הכי קשה בחיפה.
עמרם מצנע: בית ספר שפעם קראו לו הגשר.
<רימא אליאס: נכון.
<רימא אליאס: אני הובלתי בבית הספר פרויקט שזה זכויות הילד דרך הדת.
<רימא אליאס: לקחנו שלושה בתי ספר, אחד נוצרי, נזירות נצרת, אחד בית הספר שלי, שכל התלמידים מוסלמים ואחד בית ספר דינור, שהוא בית ספר יהודי.
<רימא אליאס: במשך שלוש שנים עבדנו במעגלים, הורים וילדים ומורים, בגישור.
<רימא אליאס: היה נפלא.
<רימא אליאס: כל אחד ביקר אצל השני בחגים שלו, הם השתתפו עם ההורים שלהם בערב, הם נכנסו לבית כנסת, לכנסייה, למסגד.
<רימא אליאס: היה מקסים.
<קריאה: למה היה?
<קריאה: כי אין תקציבים.
<רימא אליאס: לא, האמת שקיבלנו תקציב.
<רימא אליאס: התקציב היה רק לאוטובוסים, המון דברים עשינו ביחד, ההורים, האוכל, הכיבוד, המתנות, כל בית ספר דאג לעצמו.
<רימא אליאס: זה נפסק במשחק כדורגל.
<רימא אליאס: במשחק כדורגל הייתה קטטה בסוף, פתאום החליטו ההורים של בית ספר דינור שהם לא יחזירו את התלמידים שלהם לבית ספר חליסה.
<רימא אליאס: הם לא רצו, הם לא נגד בית הספר, לא נגד התלמידים, אלא למקום הזה הם לא רוצים לשלוח את הילדים שלהם, רק שאנחנו ניסע אליהם.
<רימא אליאס: ושם זה נפסק.
<רימא אליאס: לצערי הרב זה נפסק שם.
<רימא אליאס: הלכנו, נציגים של הורים, דיברנו עם הנציגים של בית ספר דינור, להמשיך את זה ולצערי- - -
<קריאה: זה מה שאומר שזה הרבה בית.
<רימא אליאס: זה המון הבית.
<רימא אליאס: אני מאמינה שזה הבית.
<רימא אליאס: גם מבחינת משרד החינוך, לתת לכל בית ספר, גם לחייב אותם בכל שנה לאמץ, בית ספר יהודי עם ערבי, חילוני, דתי, לא יודעת מה, בסוף השנה לא לעשות מסיבת סיום של כיתות ח' או לא יודעת מה, לעשות מסיבה או יום שיא לתוצר של עבודה, ולא הצגה, עבודה אמיתית בשטח, של ערבים ויהודים וקצת לשים את הפוליטיקה בצד.
<רימא אליאס: לפי דעתי.
<רימא אליאס: המון מורים משני המגזרים, אני כמדריכה מחוזית אני בשיתוף מלא עם המקבילה שלי, ודוגמה חיה למשרד החינוך, במשרד החינוך בחיפה, לעבודה משותפת, מקסים, בין המפקחים, בין המדריכים, בין ההנהלה, אין שם ערבי-יהודי.
<שירה יונה: אני רוצה להתייחס בקצרה לשני דברים.
<שירה יונה: ביחס למיצ"בים, אני חושבת שיש בעיה עקרונית וזה הקושי להשוות אקלים.
<שירה יונה: בשביל ילד אחד אלימות זה דחיפה ובשביל ילד אחר אלימות זה דם.
<שירה יונה: זאת אומרת כשאתה שואל האם יש אלימות בבית ספר, זה מאוד קשה לשאול אותם ולקבל תשובה אובייקטיביות.
<חנה דיאמנט: סליחה, שואלים אותם שאלות קונקרטיות, אם זה דחיפה או אם זה הרביץ.
<חנה דיאמנט: השאלות הן מדויקות.
<שירה יונה: דבר שני, אני רוצה לשתף אתכם בחוויה שמתייחסת לסובלנות ואני חושבת שהסובלנות צריכה להתחיל מהראש.
<שירה יונה: לפני כחודשיים נכחתי בטקס חלוקת פרס מנח"י במוזיאון ישראל למורים ולבתי ספר בעיריית ירושלים.
<שירה יונה: זה שיתוף של משרד החינוך ועיריית ירושלים.
<שירה יונה: הטקס היה מאוד מכובד, קיבלו אותו מורים, גננות, סייעות, בתי ספר, על תכניות, נכחו בו מורים ערבים ויהודים, בתי ספר יהודיים וערביים.
<שירה יונה: בסוף הטקס, כיאה לטקס ממלכתי, שרו את התקווה.
<שירה יונה: כל הנציגים הערבים קמו בהפגנתיות ויצאו מהאולם.
<שירה יונה: אני לא ביקשתי שהם ישירו, לא ביקשתי שיעמדו, אבל לכבד את שירת התקווה בסוף טקס ממלכתי שקיבלתם פרס, כי מעריכים את העבודה שלכם, כי סופרים אתכם, כי מתייחסים אליכם בכבוד ובאים לבקר בבתי הספר ולראות על מגיע לכם את הפרס וקיבלתם את הפרס, ובסוף הטקס בשירת התקווה לקום בהפגנתיות ולצאת, זה היה מאוד פוגע.
<שירה יונה: זה היה מאוד פוגע.
חנין זועבי: הם קמו, את לא מקבלת את זה שהם קמו?
עמרם מצנע: חנין, את לא חייבת להגיב.
<שירה יונה: שהם יצאו?
<שירה יונה: אני רוצה להגיד לך שזאת הבעיה, כי הבעיה היא מהראש.
חנין זועבי: אתם רואים רק את ה- - -
<שירה יונה: לקבל את הפרס מהיהודים כן, אבל לכבד את השיר שלך?
חנין זועבי: אני לא קמה בגלל שאני לא מכבדת, בגלל שהשיר לא מכבד אותי.
<קריאה: גב' חנין זועבי, אז איפה הסובלנות?
עמרם מצנע: חנין, את לא חייבת להגיב על כל דבר, עם כל הכבוד.
<שירה יונה: זו הנקודה שלי, שאני חושבת שהסובלנות צריכה להתחיל מהראש.
עמרם מצנע: הערה בהחלט חשובה.
עמרם מצנע: הערה חשובה.
חנין זועבי: אני רוצה לפרוטוקול את המשפט של המורה, שהיא אומרת שהשיר לא אמור לכבד אותי.
חנין זועבי: זו התשובה של המורה.
חנין זועבי: השיר לא אמור לכבד אותי.
<קריאה: נאה דורש ונאה מקיים.
<קריאה: מי שדורש סובלנות צריך ל- - -
<קריאה: ברגע שאתם דורשים במה לומר את הצד שלכם, אתם צריכים לה- - -
עמרם מצנע: אני מבקש להפסיק לדבר.
חנין זועבי: אל תגידי לנו מה אנחנו צריכים.
חנין זועבי: לא להגיד לנו.
חנין זועבי: אני לא אומרת לך מה את צריכה- - -
<קריאה: אבל את אומרת לנו יפה מה אנחנו צריכים כמורים לעשות.
<קריאה: אתם אומרים לנו יפה מה לעשות, אבל אנחנו מצפים שגם אתם תקבלו את אותו דבר.
<קריאה: נאה דורש נאה מקיים.
<קריאה: את מציגה פה נתונים, אנחנו רוצים להתקדם, לשלב ידיים, אנחנו צריכים לעבוד ביחד.
חנין זועבי: ככה את מתקדמת?
<קריאה: אם את קמה ואת הולכת- - -
<קריאה: חברים, בואו, אנחנו לא ניפול שוב בפח הזה.
עמרם מצנע: זהו, נרגעתם?
עמרם מצנע: חנין, באמת, נו.
<דפנה פולישוק: אני נציגת מחוז תל אביב.
<דפנה פולישוק: אני יודעת שיש עוד מורות ממחוז תל אביב.
<דפנה פולישוק: אני סגנית ומחנכת כיתה ו' בבית ספר איילון בתל אביב.
<דפנה פולישוק: קודם כל יש לנו שש כיתות התנהגויות רגשיות.
<דפנה פולישוק: מכל העיר תל אביב מגיעים אלינו ואנחנו כרגע כותבים תכנית.
<דפנה פולישוק: האמת היא שנעשה שילוב בכל בתי הספר, אבל אין איזה שהיא דרך מובנית איך עושים את זה נכון, חלק גדול נעשה מתוך התנסויות.
<דפנה פולישוק: כרגע אנחנו כותבים תכנית.
<דפנה פולישוק: למה אני מעלה את זה פה?
<דפנה פולישוק: כי בתוך החינוך המיוחד נמצאים ילדים ערבים שמגיעים לבית ספרנו, עובדים זרים רבים, והם משולבים בתוך הכיתות.
<דפנה פולישוק: אלה ילדים שהרמה הלימודית שלהם גבוהה מאוד, לכן אני מעלה את זה, ובתוך החינוך הרגיל גם הבעיות של ההתנהגות, הבעיות הרגשיות, באות לידי פתרון ובאמת זה שם דבר בתל אביב, בית ספר שכך נוהג ומגלה סובלנות.
<דפנה פולישוק: אני רואה את זה היום אצל ההורים, אצל המורים, שינוי עמדות, שינוי עמדות שנעשה מתוך עשייה.
<דפנה פולישוק: הרבה פה דיברו אצל המורים במילה עשייה, כן, רק העשייה האמיתית בתוך הכיתות אצלנו בחדרי המורים היא תביא את השינוי.
<דפנה פולישוק: כל האמירות המפוצצות בתכניות הגדולות, אנחנו עושים אותם בתוך הכיתות, ושם, מתוך התנסות, קורים הדברים האמיתיים.
<דפנה פולישוק: דיבר הבחור על משהו שלא עלה ואני חושבת שהוא היה לפני עשר שנים בערך בתכנית התקשוב.
<דפנה פולישוק: עשינו את זה כשהיו מעט אמצעים של אינטרנט, עשינו הרבה שילובים והיכרויות עם בתי ספר ערביים ודתיים.
<דפנה פולישוק: אני מציעה להחזיר את זה, כי עכשיו יש לנו את מערכת התקשוב ברמה הרבה הרבה יותר גבוהה, לנצל את המערכת הזאת.
<דפנה פולישוק: כבר לא צריך הרבה תקציבים, צריך אולי דרך, דרך שתאסוף את כולנו באמצעות התקשוב להיכרות של בתי ספר שאנחנו לא מכירים, של תרבויות שאנחנו לא מכירים.
עמרם מצנע: עוד אחד או שניים, אז משהו שלא נאמר.
<סמדר עשת: שלום, שמי סמדר, אני מחנכת בחינוך המיוחד, כיתה ו', בבית ספר הבונים בחיפה.
עמרם מצנע: זו כיתת שילוב, לא?
עמרם מצנע: זה לא מבתי הספר ה- - -
<סמדר עשת: לא, זה לא בית ספר, זו כיתה עם קשיים שונים, חלק גדול מהתלמידים שלי משולבים בחינוך הרגיל.
עמרם מצנע: זה בדרך כלל חינוך מיוחד שהוא יותר קל, לעומת בתי הספר שהם חינוך מיוחד ממוקד.
<סמדר עשת: ורציתי קודם כל להגיד שאחד הבונוסים של החינוך המיוחד זה שלנו אין את המיצ"ב ויש לנו יחסית המון זמן ואוטונומיה ליצירה ולעבודה חינוכית ערכית עם הילדים ולעבודה חברתית מאוד מאוד אינטנסיבית.
<סמדר עשת: חלק נכבד משעות הלימודים מושקע בעניין החברתי, הכיתה שלי מובילה המון פרויקטים בתוך בית הספר, לדוגמה בנינו משחק בית ספרי שאנחנו מעבירים אותו בכל הכיתות בבית הספר, משחק שנולד בתוך הכיתה והעברנו אותו לכיתות אחרות.
<סמדר עשת: עשינו אולימפיאדה, ילדים אצלנו בכיתה התחילו לשחק סבתא סורגת, עשינו אולימפיאדה והפעלנו את כל בית הספר, והתלמידים מרגישים איזה שהיא גאוות יחידה.
<סמדר עשת: הם לא מרגישים את הלחץ הזה כנראה שמורגש בחינוך הרגיל ואולי אפשר לקחת משהו מזה, מתוך החינוך המיוחד, כן לחינוך הרגיל.
<סמדר עשת: גם ההפרדה הזאת, יש חינוך מיוחד וחינוך רגיל, שכל מורה של חינוך רגיל יראה גם קצת את החינוך המיוחד, כן את המקום הזה של ה- - -
<עדנה בן טוב: אני עדנה מבית ספר נגבה בראשון לציון.
<עדנה בן טוב: אני לא אחזור על מה שאמרו פה עמיתותיי, אני באמת חושבת שבבית ספר יסודי אנחנו עושים הרבה, ואתה דיברת על ריבוי תכניות וכאן הציגו כל אחד מה נעשה בבית ספרה ואני לא אציג מה נעשה בבית ספרי, ונעשה, אבל אני רוצה להפנות לפורום המכובד הזה שאלה, כי אני מאוד מתוסכלת.
<עדנה בן טוב: אנחנו עושים ועושים המון וכל העשייה שלנו לא כל כך באה לידי ביטוי ברחוב.
<עדנה בן טוב: אני שואלת את הפורום הזה, איפה אנחנו טועים?
<עדנה בן טוב: האם זה בגלל שאין לזה המשכיות אחר כך בחטיבה ובתיכונים?
<עדנה בן טוב: אולי ריבוי התכניות בעוכרינו?
חנין זועבי: אולי משהו חסר בתכניות עצמן.
<קריאה: כן, ברכה למורים.
<שרית ציון: שמי שרית, אני מיד מרדכי, אני סגנית בבית ספר חופים ביד מרדכי, עוטף עזה.
<שרית ציון: אני חושבת שהחינוך לסובלנות צריך להיות מכוון לכיוון של השפעות שמובילות לפחד והרחקה.
<שרית ציון: אחד הדברים שאנחנו עשינו, כסגנים, יש לנו שיח סגנים בדרום, ונפגשנו אני ועוד סגן מרהט, לפני שבועיים, יוזמה אישית שלנו, דיברנו על זה שהילדים שלנו נמצאים במצוקה, הם נמצאים במצוקה כי יש את הקסאמים ויש, אם מדברים על גזענות, אז הם גם ערבים ואנחנו מרגישים שיש איזה שהוא ניתוק.
<שרית ציון: לכן יצרנו מפגש, מפגש בלתי אמצעי, החלטנו והם באו אלינו, השיח היה דרך ריקוד זומבה משותף, משהו פשוט, והיה ממש כיף, והדברים האלה, אני חושבת, היומיומיים, העשייה היומיומית, לאפשר, לתת לכל אחד להגיד את הדברים.
<שרית ציון: אני לא חוששת ממה שחנין אמרה, אני חושבת שחלק מהדברים נכונים, אני חושבת שצריך לקבל את הכול ולעמוד מול הדברים האלה.
עמרם מצנע: אנחנו, לצערי הרב, לא יכולים כמובן למצות את הכול ולשמוע- - -
<קריאה: אז אנחנו רוצות לבוא עוד פעם.
עמרם מצנע: אני מבקש מפרופ' עופרה מייזליש, יושבת ראש המזכירות הפדגוגית, שבעצם מייצגת את עמדה, את המזכירות הפדגוגית ואת משרד החינוך.
<עופרה מייזליס: אני קודם כל רוצה להודות לכל המורות והמורים, לחברי הכנסת, על מה שהם השמיעו פה היום.
<עופרה מייזליס: בעיקר היה חשוב לי לשמוע, ולאו דווקא להשמיע, ולכן זה יהיה לא מכבד, אפרופו כבוד, להתחיל ולסכם ולענות עכשיו וכן הלאה, וגם לא בטוח שיש לי כרגע משהו מאוד חזק לענות.
<עופרה מייזליס: הדבר העיקרי שאני רוצה לומר זה בעצם שני דברים בקצרה.
<עופרה מייזליס: אחת, יושבים פה אנשים שלוקחים על עצמם עול מאוד גדול וחזון גם ואני חושבת שזה טוב, רחב ליבי, ובמקביל אני חושבת שהיה כדאי שנדע, או נגיד לעצמנו את זה בהקשר כזה או אחר, שאנחנו מדברים על חברה שיש לה הרבה מאוד מקורות השפעה ושמאפיינים אותה לא מעט מהדברים השליליים שהועלו כאן, שסעים ובעיות וחוסר סבלנות, קושי בוויסות התנהגותי וקושי בוויסות רגשי וקושי לקבל את האחר ואת הזולת לסוגיו, ובתוך זה מערכת החינוך היא ממד אחד, מאוד מרכזי, מאוד חשוב, שמנסה לעשות שינוי, והרצון לעשות שינוי, יש בו יומרה במובן הטוב של המילה, יומרה מאוד משמעותית.
<עופרה מייזליס: כי לעשות שינוי בחברה שלמה דרך מערכת החינוך זאת אמירה מאוד נועזת, מאוד מוצאת חן בעיניי, אבל צריך להבין את המקום שלה בהקשר הזה.
<עופרה מייזליס: יש לנו את ההורים, יש את המדיה, יש את הרחוב, יש את הקניונים ויש את הדוגמה של דיונים בכנסת, שגם אותה רואים במקומות שונים.
<עופרה מייזליס: אז אני מדברת על זה כאן ואני רוצה לשים את זה על השולחן.
<עופרה מייזליס: זה אלמנט אחד.
<עופרה מייזליס: האלמנט השני שעלה פה, שאני רוצה לחזק אותו מאוד, שתכניות למיניהן חייבות לכלול היבט התנהגותי והיבט התנסותי, היבט של דוגמה אישית ולכן החלק העיוני והחלק של תפיסות העולם הוא חשוב, אבל אם לא מחובר חיבור הדוק מאוד לעשייה שהיא אחרת בתוך המסגרת, ביום יום, לא שלוש-ארבע פינת היושר, אלא משהו שהוא ביום יום ובמרחבים מגוונים, קשה להניח שהיא תוטמע.
<עופרה מייזליס: ואנחנו יודעים את זה בהקשר של למידה מתחום תוכן אחד לשני והכללה, על אחת כמה וכמה אם אנחנו מדברים על נושא של ערכים.
<עופרה מייזליס: אני חייבת לומר שאני דווקא יוצאת מעודדת, כי כשיושבים במטה עולים הרבה פעמים הבעיות, הקשיים, המה לא בסדר, וכשאני שומעת אתכן מהשדה, מספרים לי על כל כך הרבה עשייה יפה וחיובית.
<קריאה: אנחנו בעצמנו למדנו המון מהמגוון.
<קריאה: ולא להיות מנותקים מהשטח, לשבת במגדל השן זה לעיתים נראה- - -
<עופרה מייזליס: אני חייבת לומר לך שבניין לב רם, הלוואי שהיה נראה כמו מגדל השן.
<עופרה מייזליס: הלוואי.
<עופרה מייזליס: אבל בסדר.
עמרם מצנע: אנלוגיה.
<עופרה מייזליס: אני סבורה שאפילו באנלוגיה זה לא המצב, אבל אני לא רוצה להיכנס לזה כרגע.
<עופרה מייזליס: אני בעיקר לא רוצה לבוא מברכת ולצאת הפוך, אז אני רוצה לומר שמאוד נהניתי, נהניתי מאוד לשמוע אתכם, נהניתי לשמוע על עשייה מאוד יפה, נהניתי לשמוע על היוזמות המקומיות הרבות מאוד שמתקיימות ובצדק בתוך המקומות השונים ועל הקבוצה האכפתית והרהוטה של מורות ומורים ששמעתי כאן.
עמרם מצנע: תודה לעופרה.
עמרם מצנע: באמת תודה לכם.
עמרם מצנע: אתם הסנונית הראשונה של התהליך הזה, שאני מאמין בו אמונה שלמה, של הקשר בין השטח ל"מגדל השן".
עמרם מצנע: אני גם מאוד נהניתי, אני חושב שאנחנו כולנו למדים במפגש כזה ואנחנו כמובן נרחיב אותו ונעשה אותו גם בעתיד.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שכאשר פניתי לבקש את הסכמת שר החינוך ומנכ"לית משרד החינוך נעניתי מיד ברצון.
עמרם מצנע: לא בכל הנהלות משרדי החינוך לאורך השנים הייתה היענות כזו לפתיחות ושקיפות ונכונות לתת לדרג השטח לדבר באופן חופשי ולהביע את דעותיו, וכך זה צריך להיות.
עמרם מצנע: בסוף יש הנחיות ויש נהלים ויש חוזרי מנכ"ל שמשרד החינוך מוציא והם מחייבים, אבל דעות והערות, בין אם הן לתיקון ובין אם הן לחיוב, חשוב שתיאמרנה ואני חושב שעשיתם את זה בצורה ראויה ומכובדת ואני מאוד מקווה שבאמת בעתיד לא ניתקל במצבים שמורה או מורה נקראים לבירור על משהו שהם אמרו בכיתה, שלא מתאים בדיוק לרוח הדברים המסוימת הזו או האחרת.
עמרם מצנע: זה דבר אחד.
עמרם מצנע: דבר שני, אנחנו שמנו לעצמנו, גם כאן בוועדה, וגם בשדולה שדיבר עליה חבר הכנסת שמעון אוחיון, לתת את משקלנו לנושא מעמד המורה.
עמרם מצנע: אני לא חושב שצריך להרחיב ולומר שאם צריך לבודד את מה הוא המשפיע העיקרי על התלמיד והתלמידה, אחרי שמנקים את המבנה הפיזי של בית הספר ואת תכנית הלימודים ואת התקשוב והמחשוב וכל האמצעים היפים והטובים, בסוף זה המורה בכיתה.
עמרם מצנע: לא הייתי מורה אף פעם בנוסח הזה, אבל אין לי ספק בדבר הזה ולכן אתם בעצם סוכני השינוי החינוך החשובים ביותר, ובכם צריך להשקיע את מרב המאמץ.
עמרם מצנע: ודרך אגב, אם יש לי איזה שהיא מסקנה, שכתבה לי, נדמה לי שאת כתבת לי, מי כתב לי?
עמרם מצנע: היא כתבה לי 'לפתח תכניות חינוך לדמוקרטיה ועל הבנת האחר בקרב המורים עצמם', וזה מאוד מאוד נכון.
<קריאה: ולדאוג לתמיכה רגשית.
עמרם מצנע: גם היכולת להקשיב, לכעוס, להתרגש, לא להסכים, אבל להקשיב, וכמובן אחר כך לנסות ולנסח את עמדתך בצורה ברורה ולהמשיך לעשות את מה שאתה מאמין בו.
עמרם מצנע: לפעמים אנחנו חושבים- - -
<קריאה: חלק מהמורים יכולים להיות בכנסת.
עמרם מצנע: אני תמיד מספר את הסיפור שנכנסתי לכיתה א' או ב' והילדים ככה עשו רעש, אז המורה אומרת, 'ילדים, התנהגו יפה, פה זה לא כנסת'.
עמרם מצנע: אז זה נכון מאוד, אין ספק בעניין הזה.
עמרם מצנע: אבל אני רוצה רגע לחזור ולומר, לפעמים יש לנו הרגשה שאם לא נגיד את המילה הזו, את המשפט, ולא נעשה אותו קשה, אז לא נשתחרר מאיזה מועקה ובטח ננסה לשכנע.
עמרם מצנע: בואו, לבלוע לפעמים.
עמרם מצנע: אני פונה אליכם, לא כי אתם הבעיה, אלא כי זו הבעיה של החברה הישראלית, גם הפוליטיקאים, לא גם, אלא הפוליטיקאים באמת מייצרים אווירה בהתלהמות, בין אם זה ויכוח היום על נשיאה בנטל ואתמול על משהו אחר והם משתמשים באלימות מילולית כזו שסותמת את הפיות ולא מאפשרת אחר כך שיח אמיתי ופתוח.
עמרם מצנע: מהניסיון רב השנים שלי בעבודה עם אנשים זה תמיד גורם יותר נזק מאשר תועלת למטרה שלך, שאתה רוצה להשיג אותה.
עמרם מצנע: זה דבר שני.
עמרם מצנע: דבר שלישי, אין כמו הדוגמה האישית בחינוך.
עמרם מצנע: אתה יכול לדבר כמה שאתה רוצה על דבר מסוים, למשל על הקפדה על ניקיון וסדר ואתה מורה מבולבל, לא מסודר, בא לא לבוש כמו שצריך ובלגן, כל המילים שלך לא שוות כלום.