GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ארז אשל: במשרד, חוק חינוך חובה הוא מגן עד גיל 18, ומרגע שהוא חורג מעבר לגיל צריכה להיות לזה הצדקה, כיוון וכוונה.
<ארז אשל: בסך-הכול יש פעילות ענפה.
עמרם מצנע: הלוא כל משרד יכול לבוא ל כאן ולהציג היקף עצום של פעילות כי זה חלק מקהל היעד, הצעירים, אותן שכבות-שכבות, בני 18 עד 35, זה כל הציבור הישראלי, ואפשר פה למלא ברשימות ובעשייה שנעשות מאז קום המדינה, אני מניח, ולפני כן.
<ארז אשל: אני מדבר על פעילות עד גיל 25.
עמרם מצנע: רק שנייה, ארז.
עמרם מצנע: צריך להתמקד בשינוי שמתקיים בשנים האחרונות מתוך הבנה שצריך לרכז את הפעילות, לרכז את ההתמודדות הרעיונית בשאלה מה נכון לעשות באותה קבוצה גדולה, שחלקה, דרך אגב, לא נדרשת ולא נזקקת לליווי ולפעילות; כיצד אנחנו יכולים לרכז את תפיסת העולם של החיבור לחברה הישראלית, של השותפות בתוך החברה, של החיבור למדינת ישראל וערכיה, וכל אותם דברים, גם על בסיס מבנה ארגוני, מי מטפל בו, איך מטפל בו, ואין לי ספק בכלל שהשלטון המקומי הוא מרכזי, כי בסופו של דבר, ברמת השלטון המקומי מצטברים ומתנקזים כל אותם גורמים משפיעים רבים, בין אם באופן פורמלי ובין אם באופן בלתי פורמלי.
עמרם מצנע: ולכן ארז, אין לנו הערה על הרשימה הארוכה של הדברים.
עמרם מצנע: אני רק מחפש את הדרך בה אנחנו יכולים להשפיע על כך שרעיון הטיפול בצעירים באופן מרכזי, אם אתם רוצים, one stop shop, לכל הדברים שמעסיקים אותם, לא רק בתחום התעסוקה כתעסוקה, מגורים כמגורים, אלא איך זה קשור אחד בשני ומביא בסוף לחיבור החברתי, הערכי, לתוך מדינת ישראל.
שמעון אוחיון: רציתי לשאול אם יש קשר ביניכם, אם נוצר קשר בין מינהל חברה ונוער לבין פעילות מרכזי הצעירים.
שמעון אוחיון: בוודאי שישנם איגום משאבים ומיקוד יחידה.
שמעון אוחיון: תמיד יש זכות מיוחדת לאלה שבאים ומנערים אותנו, ומאירים את כל הסיפור מזווית מסוימת, אומרים: הנה, תנו לצעירים מקום, תנו להם להרגיש שהם נשארים במדינה הזאת.
שמעון אוחיון: יש לכך ערך גם מבחינה לאומית – תנו לו תחושה של שותפות, של מעורבות חברתית.
שמעון אוחיון: בוודאי, אתה קיים בתוך המסגרת שלך והמסגרת היא ענפה, ומישהו בא ומושך לך בשולי הגלימה ואומר לך, בוא נאיר את הנושא הזה מזווית מסוימת.
שמעון אוחיון: לכן רציתי לדעת אם יש קשר ביניכם.
<ארז אשל: הפעילות הענפה של מינהל חברה ונוער היום בתחום צעירים היא בעיקר בקרב שנות שירות, מכינות קדם-צבאיות, גרעיני צעירים, קבוצות מחנכים, בוגרי מועצות התלמידים – זהו ציר הפעילות הענפה.
שמעון אוחיון: הלוא יש הסכמים רבים בין הג'וינט לבין משרד החינוך, יש הסכמים על תוכניות.
שמעון אוחיון: פה יש תוכנית – נוצר קשר?
יפעת קריב: ארז, אתם חברים בוועדת היגוי מיום ההקמה - - -
<ארז אשל: אם אנחנו רוצים לדון במהלכים הגדולים עם הג'וינט – עם הג'וינט יש לנו את כל נושא ההתנדבות והפעלת המתנדבים בקרב הצעירים, אבל אני יכול לענות רק על פעילויות שאנחנו מבצעים ומעורבים בהן בצורה שיטתית, ולא בצורה ספורדית בגלל שיש יוזמה מעולה, או כי מישהו שממילא מכיר את המערכת ויודע מתוך היוזמה של הרשות המקומית שלו לרתום את המנגנון לטובתו.
עמרם מצנע: אני מבקש מנציגת "קרן גנדיר" ששמה לה את התחום הזה למטרה מרכזית, לומר כמה מילים.
<דנה סבוראי: התפיסה של הקרן היא שאנחנו מסתכלים על אותם צעירים שחברת הכנסת קריב מנתה קודם את מספרם – שני מיליון צעירים, 30% מהאוכלוסיה – כעל משאב ולא כבעיה.
<דנה סבוראי: אנחנו שואלים את עצמנו איך אפשר להגיע למצב בו הם ינצלו את הפוטנציאל שלהם גם ברמה האישית וגם ברמה הקהילתית.
<דנה סבוראי: עם סיומן של שמונה שנות עבודה בקרן הזמנו לאחרונה דוח תחום ממכון "מידות" שסוקר את ההתפתחויות בתחום הצעירים בשמונה השנים האחרונות.
<דנה סבוראי: החדשות הטובות הן שהתחוללו הרבה מאוד שינויים בשמונה השנים האחרונות, הן מבחינת השירותים שמוצעים לצעירים – המיזם של מרכזי הצעירים שתואר כאן בפרוטרוט – וגם הפעילות של עשרות ארגוני מגזר שלישי נוספים.
<דנה סבוראי: אנחנו מעורבים היום בכ-70 תוכניות ב-50 ארגונים שמפעילים קשת רחבה מאוד של תוכניות לצעירים, בין אם לכלל אוכלוסיית הצעירים, ובין אם במיקוד באוכלוסיות צעירים וצעירות בסיכון, וכפי שנאמר כאן, מחייבות תשומת לב מיוחדת.
<דנה סבוראי: החדשות הטובות פחות שעולות מהדוח הן שחסרה מדיניות מגובשת ומסודרת לקידום תחום הצעירים בישראל, ואני לא יכולה להסכים יותר עם מה שחברת הכנסת קריב העלתה קודם לגבי נושא התקציבים.
<דנה סבוראי: אבל לא פחות חשוב מהתקציבים הם חשיבה ותכנון מסודר לגבי מדיניות.
<דנה סבוראי: סוגיית גיבוש מדיניות מחייבת הקמה של גוף שיהיה אחראי לגיבושה, לתכנונה ולהוצאתה לפועל של המדיניות.
<דנה סבוראי: אני רוצה לחבור לדברים שיעל חייט מהג'וינט הזכירה קודם, ולעבודה שנעשתה בוועדת הצעירים של מרכז השלטון המקומי – לימוד מעמיק של הנושא, שהוביל לגיבוש המלצות להקמת חברה ממשלתית מעורבת כגוף שיהיה אחראי לקידום מדיניות בתחום הצעירים.
<דנה סבוראי: מדובר בגוף שבדירקטוריון שלו יושבים 40% נציגי משרדי הממשלה השותפים, הם נמנו כאן:
<דנה סבוראי: המשרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד הקליטה, משרד התמ"ת, משרד החינוך, משרד הביטחון ואחרים, 30% רשויות מקומיות שהן היום שותף מרכזי ושותף מפתח בתחום הצעירים, וגם כמובן בממשק אליהם ברמת היישוב, דבר שאתה ודאי מכיר היטב מירוחם והעבודה שנעשתה שם, ו-30% נציגות בדירקטוריון של ארגוני מגזר שלישי ונציגי צעירים.
<דנה סבוראי: לא אתאר כאן יותר בפרוטרוט.
<דנה סבוראי: אני גם יודעת שאתה מוזמן למרכז השלטון המקומי בקרוב ויוצג הנושא שם יותר בהרחבה.
<דנה סבוראי: אבל זאת הזדמנות נהדרת להרים את הכפפה, להקים את הגוף המתאים לתכנון ולקידום המדיניות כדי שהקצאת התקציבים בהמשך תהיה נכונה ותיעשה תוך איגום משאבים, תוך הושבה של כל השותפים סביב השולחן ועשייה אפקטיבית לטובת הציבור הזה שכל כך חשוב שתהיה עשייה עבורו ויחד אתו.
עמרם מצנע: מנכ"ל קו הזינוק, בבקשה.
<עודד סלומון: כפי שאמרתי, אנחנו פעילים והפעילות שלנו היא מעבר לנושא פיתוח מנהיגות, צמצום פערים ושוויון הזדמנויות.
<עודד סלומון: אצלנו כל התפיסה היא תפיסה חברתית.
<עודד סלומון: כפי שנאמר כאן על-ידי יעל, אנחנו מאמינים שעשייה רק להעצמה אישית לא תוכל לשמר את אותו גרעין של תושבים, או לפחות חלק ממנו, שיחזור בסוף הפעילות הזאת אל הפריפריה בה אנחנו פועלים.
<עודד סלומון: אנחנו פועלים היום בכמעט 40 רשויות וזו פריפריה אמיתית.
<עודד סלומון: כפי שאמרתי, אנחנו מתקיימים מתקציבי תרומות בלבד.
<עודד סלומון: יש צורך גדול מאוד ויש דרישה מרשויות מסוימות על-מנת שנוכל לפתוח את התוכנית גם בתחומי הפעילות האחרים שלה, ושבהם אנחנו לא פעילים היום.
<עודד סלומון: אבל יש לנו את אילוץ המשאבים ואין לנו היום את היכולת להרחיב את הפעילות.
עמרם מצנע: בכמה בני נוער בשכבה אתם מטפלים?
<עודד סלומון: יש לנו היום כ-500 משתתפים בכל התוכנית.
עמרם מצנע: לאורך עשור?
<עודד סלומון: לאורך העשור, כן.
<עודד סלומון: היום אנחנו פעילים בחמישה אזורים, בכל שנה נפתחות חמש קבוצות חדשות וכל קבוצה מונה כ-20 משתתפים.
<עודד סלומון: כפי שאמרתי, אנחנו פועלים במשך עשר שנים, מחזור ראשון סיים, ועדיין לא הצלחנו להתחבר, למרות ניסיונות קודמים, לשום רשות ממשלתית, ומהרשויות המקומיות בהן אנחנו פועלים אנחנו לא מקבלים שום תמיכה בגלל בעיה תקציבית, למרות שאנחנו פועלים למען הרשות.
עמרם מצנע: תמר שחורי, בבקשה.
<תמר שחורי: אני מסכימה לגמרי עם דנה שאחד הדברים המרכזיים, ורואים את זה גם בתחומי נוער, הוא שאין גוף אחד שמרכז את הפעילות.
<תמר שחורי: כנ"ל לגבי משרדים ממשלתיים, כל משרד ממשלתי עוסק בתחום הזה, אבל אין גוף אחד מתכלל.
<תמר שחורי: אני לא יודעת אם זה צריך להיות ברמת רשות מקומית או רשות לאומית שתתעסק בנושא, אבל אין ספק שצריך פה ראייה הוליסטית ומערכתית שתהיה אמונה על מדיניות - - -
עמרם מצנע: הלוא אנחנו בנויים במשרדים ממשלתיים, ומיהו המשרד המתאים לכך, או רשות עצמאית, אינני יודע מה.
<תמר שחורי: ויש לכך היבטים, גם בחינוך, גם בדיור, ובהמון דברים נוספים.
<תמר שחורי: נקודה נוספת היא החלוקה הגילאית.
<תמר שחורי: כשמדברים על צעירים מתייחסים לגילאים 18 עד 35.
<תמר שחורי: ההבדלים הם עצומים: פוסט-צבא, סטודנטים, אם אתה מתייחס לשלב דור המשך, ואני טוענת שעד גיל 40 אנחנו רואים הרבה צעירים שמתעסקים עם אותן בעיות כמו שלנו בגיל 30–35, דירה וכולי, ודור ההמשך הזה הוא גיל שלא מתייחסים אליו.
<תמר שחורי: לכן, בתוך ההגדרה הכללית הזאת נכון לעשות הבחנה בין תתי-גילאים ולראות איך נותנים מענה.
<תמר שחורי: דבר נוסף – אני מכירה טוב מאוד את המודל של מרכזי הצעירים בתל-אביב והם נפלאים.
<תמר שחורי: במרכז התל-אביבי אני אוהבת את העובדה שהוא נותן פלטפורמה לצעירים לקדם עשייה שהם מאמינים בה.
<תמר שחורי: כלומר, העניין הוא לא תפיסת רווחה שאני באה למרכז צעירים רק כשאני חיילת משוחררת שבאה לקבל איזושהי מלגה, והוא עוד גוף שאמור לתת לי תקציבים או שירות ברמה הזאת, אלא שהוא מקום לקדם מדיניות.
<תמר שחורי: רואים את זה הרבה וזה מה שצעירים מחפשים, לעשות בתחומים שונים, יש שם גלריה לאומנות.
<תמר שחורי: כלומר, לנסות לפתח את זה יותר כפלטפורמה לעשייה, ופחות כמרכז רווחה.
<תמר שחורי: בעניין הכניסה למגזר הציבורי, צעירים רבים נתקלים בחומות רבות, רוצים להיכנס, מדברים על הצהרת המגזר הציבורי, שירות המדינה וכולי, ורק מלהסתכל על אתר נציבות המדינה אפשר להבין כמה זה קשה.
<תמר שחורי: זה צורך של המערכת אבל גם של הרבה מאוד צעירים שרוצים להיכנס ולהשפיע, לא רק בהיבטים פוליטיים, וכיום יש מחסום אדיר.
<תמר שחורי: ולגבי האוכלוסיה שאני מתעסקת אתה כיום, צעירים בין-לאומיים – הרבה פעמים לא ניתן להם מענה.
<תמר שחורי: אני לא מדברת רק על עניין השפה, גם עולים וכולי, קורה שמגיעה לפה אוכלוסיה איכותית ומדהימה, והרבה מהם, בייחוד אלה שממדינות מערביות, חוזרים חזרה כלעומת שבאו כי אין פה גורמי קליטה נכונים, ולאו דווקא לאוכלוסיות נזקקות, אלא דווקא לאוכלוסיות ברמה גבוהה יותר.
רות קלדרון: אני מתנצלת, אנחנו צריכות לצאת לישיבה אחרת.
רות קלדרון: אם אפשר היה להמשיך את מה שאמרה דנה סבוראי מ"קרן גנדיר", שנוכל לתמוך בישות הזאת, אז אני מאוד בעד.
עמרם מצנע: כן, זאת שאלת מיליון הדולר, מיהו הגוף, כי היוזמה באה מלמטה למעלה, ואמרתי כבר בפתיחת דברי, הג'וינט היה הראשון שהרים את הכפפה, משרד הנגב והגליל – ייאמר לזכותו של השר סילבן שלום שנכנס לעניין והקצה לו משאבים, ובהמשך מרכז השלטון המקומי שהוא הגוף המתכלל.
עמרם מצנע: דרך אגב, הוא מתכלל את כל משרדי הממשלה בכל התחומים, ובטח בתחום הצעירים.
יפעת קריב: אנחנו מתנצלים, יש לנו ישיבה ב-11:00.
יפעת קריב: אנחנו מתכוונים להמשיך את השיח הזה, וגם מתכננים לעשות פה בכנסת יום צעירים, ושדולה לצעירים שתהיה במהלך החודש.
יפעת קריב: זה ביומן שלך, אדוני היושב-ראש.
עמרם מצנע: על זה אמר מישהו חשוב פעם: זו בעיה רצינית מאוד, יצטרכו לעשות עליה הרבה דיונים.
יפעת קריב: אבל החברה הממשלתית מעורבת, אני חושבת שהתקדמנו מאוד בדיונים שלנו, והגיע הזמן להפוך את הדיבורים למעשים.
יפעת קריב: אני כמובן אתכם, אתם יודעים.
עמרם מצנע: מעין מלכין מפורום רכזי הצעירים במועצות האזוריות, בבקשה.
<מעין מלכין: אני מרכזת את מרכז המועצות האזוריות ואת תנועות ההתיישבות.
<מעין מלכין: הקמנו פורום של מרכזי צעירים במועצות כי מה שקרה במועצות האזוריות קצת שונה מבמגזר העירוני.
<מעין מלכין: מרכזי צעירים שקמו בערים קמו בצורה ובתמיכה מסודרת, גם על-ידי הג'וינט וגם על-ידי משרד הביטחון, ובמועצות האזוריות המצב הוא קצת שונה.
<מעין מלכין: לצערנו, המועצות האזוריות מונות אוכלוסיה קטנה יותר, ומדובר ב-54 מועצות ברחבי הארץ שמהוות 10% מהאוכלוסיה.
<מעין מלכין: אבל אין לתת רק לשיקול הגודל ולמספר התושבים את הצד המשמעותי, ולראות איך אפשר לפתוח גם במועצות האזוריות מרכזי צעירים.
<מעין מלכין: יצרנו קשר עם הג'וינט לפני שנה וחצי ומאז אנחנו מקבלים ליווי ותמיכה מקצועית, גם מיעל.
<מעין מלכין: אבל תמיכה ממשלתית כספית אין מאף גוף, וכרגע המרכזים ממומנים אך ורק על-ידי המועצות וגם ככה לא קיימים בהם תקציבים.
עמרם מצנע: טלי, מנהלת ארגון הבוגרים של עמותת אחרי, בבקשה.
<טלי אהרנטל: שלום.
<טלי אהרנטל: רציתי לחדד סוגיה שעלתה סביב נושא היעדר מדיניות ממשלתית בהקשר הזה.
<טלי אהרנטל: אין פה אפילו הגדרה אחת מוסכמת בשאלה מיהו צעיר, ולבטח מיהו צעיר בסיכון, והייתי מתחילה בזה.
<טלי אהרנטל: המשמעויות המרכזיות לכך הן שיש כיסוי חלקי מאוד ומתן תשתיות חלקיות מאוד לצעירים בסיכון.
<טלי אהרנטל: לדוגמה, ההשקעה התקציבית של המדינה בילדים עד גיל 18 היא עצומה, ואין שום רצף.
<טלי אהרנטל: כל הילדים שיוצאים ממסגרות חוץ-ביתיות, חיילים בודדים שציקי מייצג פה, ועוד סך רחב מאוד של בני נוער שמשקיעים בה עד גיל 18, ובגיל 18 זה נשמט.
<טלי אהרנטל: המשמעות היא שחסרה תפיסת רצף בתוך התהליכים האלה.
<טלי אהרנטל: כמעט כל המחקרים מצביעים על כך שאם לא יימשך רצף ההשקעה בנוער בסיכון, אז גם המשאבים שהושמו בשלבים המוקדמים בחייהם יורדים לטמיון בסופו של דבר.
עמרם מצנע: מהי עמותת הבוגרים של "אחריי"?
<טלי אהרנטל: עמותת "אחריי" מפעילה למעלה מ-250 מסגרות פעילות בפריסה ארצית, אלה הן מסגרות חינוכיות לבני נוער, וכוללות פרויקט הכנה לצבא, פרויקט השלמת בגרויות, חוגי סיירות ועוד שלל רחב מאוד של פרויקטים חינוכיים לבני נוער.
<טלי אהרנטל: אנחנו יושבים בפריפריה החברתית והגיאוגרפית, ויש לנו היום למעלה מ-22,000 בוגרים.
<טלי אהרנטל: ארגון הבוגרים שם לעצמו למטרה ללוות את חתך האוכלוסיה שברור לנו שבהיעדר הפניה של משאבים ייפול בין הכיסאות, וכבר נופלים בין הכיסאות.
<טלי אהרנטל: ולכן בכל שנה אנחנו מלווים למעלה מ-1,500 בוגרים ומנסים לעזור להם בצעדיהם הראשונים במסגרת השירות הצבאי שלהם במידה שהם מתגייסים, ולאחר מכן, כשהם יוצאים לאזרחות.
<טלי אהרנטל: מרבית המימון, לבטח של ארגון הבוגרים, הוא באופן גורף על-ידי קרנות, והמימון המזערי הוא מהמשרד לפיתוח הנגב והגליל.
<טלי אהרנטל: לבטח אנחנו לא עונים על כל הצרכים של החבר'ה שלנו.
<טלי אהרנטל: מה שמצער בתוך הסיפור הזה, ואני מתחברת לתפיסה שמיכאל הציג – נעשתה הבחנה סביב השולחן, ובהיעדר מילה מכובסת אחרת, בין "צעירים מחוזקים", אליהם אנחנו מתייחסים כאל משאב חברתי, לעומת "צעירים מוחלשים", או צעירים בסיכון, אליהם אנחנו מתייחסים כדורשי שירותים, וכן הלאה.
<טלי אהרנטל: זו הפרדה דיכוטומית ומאוד לא נכונה, וגם היא קשורה להיעדר המדיניות.
<טלי אהרנטל: גם צעירים בסיכון יכולים להיות משאב, וחשוב שנתייחס אליהם כאל משאב.
עמרם מצנע: עמוס סופר מעמותת הלל, בבקשה.
<עמוס סופר: שלום.
<עמוס סופר: עמותת הלל מייצגת בהקשר הזה פלח אוכלוסיה שקשה היום, לצערי, לאבחן אותו ברמה המספרית, לייצג אותו על-פי קריטריונים ברורים ולתת לו סיוע.
עמרם מצנע: זו עמותה שפועלת באוניברסיטאות?
<עמוס סופר: לא.
<עמוס סופר: עמותת הלל היא עמותה שנתמכת בכספי תרומות בלבד.
<עמוס סופר: יש לנו מרכז בירושלים ומרכז באיזור המרכז, ואנחנו פוגשים את היוצאים בשאלה – אחרי שהם בחרו בכך מרצונם החופשי לגמרי, והרבה פעמים רק אחרי כמה שנים שהם יצאו בשאלה – מהקהילות החרדיות בלבד, לא מהציבור הלאומי-דתי, כי שם אנחנו מאמינים שיש להם מערכות תמיכה נוספות, והם לא נזרקים לריק חברתי, תרבותי, קהילתי, כלכלי, ועוד הרבה אלמנטים שמונעים מהם לעזור לעצמם.
<עמוס סופר: בדיון הזה רלוונטי לדבר עליהם כקהל יעד מוחלש מאוד שאין לו אפילו אפשרות להשתייך למסגרת מוניציפאלית אחת, כי הם נודדים מדירה לדירה, לפעמים באיזור המרכז, מפרדס כץ לתל-אביב, לדרום תל-אביב.
<עמוס סופר: אין להם את ההשתייכות הפיזית, והעירייה דואגת לאנשי העיר שלה.
<עמוס סופר: צריך לראות איך אפשר להגמיש את הקריטריונים כדי לעזור לצעירים בהקשר לצרכים שלהם, ופחות למוצא שלהם או להשתייכותם הקהילתית.
<עמוס סופר: יש היום גם הרבה תוכניות שפועלות לתרומה להעצמה כלכלית לאלה שמשויכים למגזר החרדי, והן מאפשרות להיות עצמאי יותר ברמה הכלכלית, ואני מברך על כך.
<עמוס סופר: צריך לקחת בחשבון שגם המסגרות האלה מדברות על סגמנטציה קהילתית, והיוצאים בשאלה שעברו את תהליך ההכשרה, או חוסר ההכשרה, ואין להם כלים להשתלב בקהילה היצרנית, נמצאים עם אותם צרכים אבל לא שייכים עכשיו ברמת ההגדרה לקהל היעד שמקבל את התמיכה.
עמרם מצנע: יעל דוד טואטי, בבקשה.
<יעל דוד טואטי: אני מארגון CNEF שמייצג את הצעירים שעולים מצרפת וקיים 26 שנה, בדור העלייה שלי הקמנו את הארגון והוא נובע מתוך צורך.
עמרם מצנע: אלה צעירים ללא משפחות?
<יעל דוד טואטי: 99% הם אנשים שאחרי בגרות, שמחליטים לעלות ארצה בגיל 18, ללימודים, לצבא, או לישיבה.
<יעל דוד טואטי: בזמן האחרון הקהילה בצרפת משתנה ואנחנו רואים סוג אחר של עולים, לא סטודנטים ולא חיילים, אלא יותר תלמידי ישיבות ואולפנות.
<יעל דוד טואטי: ישנם כ-1,000 סטודנטים בטיפול ה-CNEF מדי שנה, ואנחנו פועלים כבר 26 שנה, אז תאר לעצמך על איזו אוכלוסיה אנחנו מדברים.
<יעל דוד טואטי: הצורך נובע מבדידות שקיימת, אני מניחה, אצל כל עולה שמגיע לפה ללא משפחה.
<יעל דוד טואטי: וגם אם יש קרובים, זה לא תמיד קרוב גיאוגרפית, ובוודאי לא בלב.
<יעל דוד טואטי: נוער בגיל 18 פלוס, ובמיוחד הצרפתי, אמור להיות בן-אדם פעיל ומהפכני ומוכן גם לעלות על בריקדות, ויכול היה להרים את המהפכה החברתית עליה מדובר.
<יעל דוד טואטי: בגלל קשיי עלייה ושפה, ובכלל להבין את החברה הישראלית שלא כל-כך קולטת את העולים החדשים, ועם נסיגת כל המשאבים שהיו בזמני, לפני 30 שנה, הסוכנות וכל מיני ארגונים שלא תומכים בעלייה כיום ובקושי מעודדים עלייה, אנחנו מוצאים את עצמנו כמעט לבד.
<יעל דוד טואטי: אני מתחברת לדברים שנאמרו עכשיו – אנחנו ארגון ארצי, והזכרת כמה פעמים את נושא הרשות המקומית.
<יעל דוד טואטי: ברגע שאתה מייצג גם דתיים וגם חילונים, גם אנשי מרכז וגם אנשי צפון ודרום, הרבה פעמים קשה להשיג משאבים כי אתה לא מייצג מגזר, ובארץ המון משאבים הם פר מגזר.
<יעל דוד טואטי: אז קשה מאוד להגיע למשאבים מבחינה ארגונית, והרבה פעמים גם הרשות המקומית, אם היא כבר משתתפת, אז זה בשווה כסף וזה לא עוזר לנו.
<יעל דוד טואטי: למשל, למשרד הקליטה צריך להגיש מספרים שהם לא שווי כסף אלא כסף ממשי.
<יעל דוד טואטי: ואני לא רוצה לדבר כל-כך על הכסף, אלא על הצרכים.
<יעל דוד טואטי: האנשים רוצים לעלות מצרפת ואתם מבינים למה, אז העלייה תמשיך ואין בכך ספק.
<יעל דוד טואטי: הבעיה היא עם מי שמחליט שהוא לא נשאר פה, ואחת הסיבות לכך היא שאין במוסדות האקדמיים מספיק הסברה איך אתה עובר מלהיות סטודנט ויוצא לשוק העבודה.
<יעל דוד טואטי: לישראלים זה קל, יש לנו משפחה ואנחנו יודעים למי לפנות, פחות או יותר.
<יעל דוד טואטי: מי שלומד באוניברסיטה יוצא עם תעודה, וגם אם הוא היה בצבא ויש לו חברים, אין לו הכוונה לשוק העבודה.
<יעל דוד טואטי: אחד הדברים שצריך לשים עליהם זרקור חזק בגילאים האלה הוא איך אתה נהיה אזרח, איך אתה יוצא מכל המסגרות העוטפות אותך, ששומרות עליך מסיכון, ואיך אתה יוצא לחברה.
עמרם מצנע: סיגל שיינמן, בבקשה.
<סיגל שיינמן: אני כאן כמחזיקת תיק חינוך, נוער וצעירים בעיריית ראש-העין, אני בוועדת השלטון המקומי בוועדת הצעירים, ואני רוצה להביא את הקול של הרשויות הקטנות.
עמרם מצנע: כמה תושבים יש בראש-העין?
<סיגל שיינמן: 40,000 תושבים.
<סיגל שיינמן: היא עיר מאוזנת תקציבית ואנחנו עושים דברים יפים מאוד לבני הנוער.
<סיגל שיינמן: מה שקורה אצלנו וכמונו ישנן רשויות רבות – הילדים שלנו הלכו וגדלו, כמות הצעירים הולכת וגדלה, ואנחנו כרשות מקומית לא מסוגלים לתת לכך מענה.
<סיגל שיינמן: זה בא מכמה היבטים: האחד, הוא הנושא התקציבי שכולם דיברו עליו, ובהקמת מרכז צעירים ישנן עלויות גבוהות מאוד.
<סיגל שיינמן: ומעבר לכך, מהי תוכנית האב של כל רשות?
<סיגל שיינמן: ולכל רשות מקומית צריכה להיות החליפה שלה, כל רשות היא אחרת, האפיון והצרכים של הצעירים בכל רשות שונים לחלוטין.
<סיגל שיינמן: אם ניקח את המודל של "עיר ללא אלימות", עם הבעיות שלו – המודל הזה אפיין תחומים ונושאים ונותן לרשות המקומית את החופש ליצור ולבנות את הצרכים שלה בתוך התחומים האלה עם תקצוב.
<סיגל שיינמן: ניתן לראות שבמקומות בהם פועל המודל "עיר ללא אלימות", ופועל נכון, על-פי צרכי המקום, המקום פורח בכל התחומים, וזה נוגע גם בבני הנוער, גם בילדים וגם במבוגרים.
<סיגל שיינמן: אחת הבעיות שאני כואבת כאשת חינוך, היא שכמדינה אנחנו משקיעים כל-כך בילדים שלנו, עד גיל 18.
<סיגל שיינמן: הילדים הולכים לצבא, הדבר הכי משמעותי, ולכך אנחנו מחנכים אותם, ואנחנו מאבדים אותם.
<סיגל שיינמן: במקום שאותם צעירים יחזרו אלינו לרשות, יהפכו למשאב - - -
עמרם מצנע: אבל אני לא כל-כך מבין, ממי את מצפה למה?
עמרם מצנע: כי זה בדיוק המקום של הרשות המקומית.
<סיגל שיינמן: בדיוק.
<סיגל שיינמן: אז היום אין לרשות המקומית את המשאבים לעשות את זה.
עמרם מצנע: כנראה שסדר העדיפויות שלה הוא שונה.
<סיגל שיינמן: לא, זה לא בדיוק סדר עדיפויות שונה.
<סיגל שיינמן: לא בכל הרשויות יש את כל התוכניות עליהן אני שומעת פה.
<סיגל שיינמן: התוכניות נמצאות הרבה בפריפריה, הרבה במקומות שמסתכלים על ילדים בסיכון, וברשויות שאולי צריכות יותר מראש-העין.
<סיגל שיינמן: אבל איפה אותן רשויות שהן לא חזקות, שהן רשויות ששורדות את היום-יום?
<סיגל שיינמן: אנחנו רוצים לתת מענה לבני הנוער שלנו והם מדהימים, צריך רק לתת להם את ההזדמנות.
<סיגל שיינמן: לדוגמה, באה אלי קבוצת חיילים, ואמרו: אנחנו רוצים לתרום, אנחנו רוצים להתנדב.
<סיגל שיינמן: הם יזמו ויצרו התנדבות בתוך בתי-הספר.
<סיגל שיינמן: הם מגיעים מיחידות קרביות פעם בשבועיים, הם מלמדים שיעורי חברה בתוך בתי-הספר, והם מתנדבים ותורמים, ואנחנו תומכים בהם.
<סיגל שיינמן: אבל כשאתה רוצה להקים מדיניות של מתן מענה לצעירים, למשל, השלמת השכלה – אין גוף שמאפשר לצעירים שאין להם תעודת בגרות להשלים את ההשכלה שלהם, אלא אם הרשות המקומית לוקחת את זה על עצמה.
<סיגל שיינמן: הכול אנחנו צריכים לקחת על עצמנו, ולכן השלטון המקומי הוא פרמטר משמעותי מאוד בסיפור הזה, וכשאין לנו תקצוב אנחנו לא מסוגלים לעשות זאת.
עמרם מצנע: אני חושב שאם עושים את סדרי העדיפויות, בכל רשות, גם ברשויות חלשות, וראש-העין היא לא רשות חלשה - - -
<סיגל שיינמן: ממש לא.
עמרם מצנע: הדוגמה של ראש-העין היא מצוינת כי היא לא רשות חלשה, אני יודע שמשקיעים בהרבה מאוד תחומים, אני גם מכיר אישית את ראש הרשות שלכם, ואם תחשבו שזהו הדבר החשוב, אז הבעיה היא לא תקציב, הבעיה היא תפיסת עולם.
עמרם מצנע: כי בסופו של דבר, גם בראש-העין, אני יכול לומר לך בלי שאני מכיר, אין לי ספק שישנם הרבה מאוד משאבים מפוזרים במסלולים ובצינורות שונים שעוסקים בנושא הצעירים, אבל אין מישהו שרואה את התמונה הכוללת ונותן גם לצעירים איזושהי כתובת, בית, בהם הם יכולים לקבל גם את ההתייחסות וגם את הקשר החברתי.
<דנה סבוראי: אני רוצה להגיב לדברים של סיגל ולהציע הצעה אופרטיבית מתוך הראייה של תחום הצעירים אנחנו יודעים שנצבר המון ידע מתוך עשייה של ארגונים שפיתחו תוכניות שמיושמות, קודם כל, בתקציבים ציבוריים בפריפריה הגיאוגרפית והחברתית, אבל הידע רלוונטי גם לעיריות מבוססות.
<דנה סבוראי: ואם את תרימי את הכפפה ותייצרי איגוד של נציגי העיריות היציבות כלכלית שרוצות לרכוש את התוכניות שהן פרי של ידע וניסיון רב, אני חושבת שתייצרו win-win situation לכולם; גם עבור הצעירים שלכם שיקבלו שירותים מצוינים בעזרת הידע שנצבר במקומות אחרים, גם תאפשרו לארגוני המגזר השלישי שמפתחים את התוכניות להמשיך ולהיות מסובסדים עבור אוכלוסיות מוחלשות בישראל, וכולם ייצאו נשכרים מזה.
עמרם מצנע: ניב סוניס, בבקשה.
<ניב סוניס: יש לי שלושה דברים, ואני אגיד אותם בקצרה.
<ניב סוניס: קודם כל, חשוב להגיד שהשיחה, כפי שאני רואה אותה, מתייחסת לציבור מסוים ובואו לא נשכח שיש עוד ציבורים שלא מדוברים, בעיקר חרדים וערבים, שלא נמצא אותם באחוזים גבוהים באוניברסיטאות ועוד דברים שאנחנו נוגעים בהם בשיחה הזאת.
<ניב סוניס: מדובר בשני מיליון צעירים, וזה משהו חולף.
<ניב סוניס: זאת אומרת, בעוד כמה שנים כבר לא אהיה מוגדר כצעיר.
עמרם מצנע: צעירות זו מחלה שעוברת עם השנים.
<ניב סוניס: נכון, זו תרופה מצוינת.
<ניב סוניס: והתשובה לשאלה איפה אני וחברי נבחר לחיות, להשקיע ולבסס את החיים שלנו, לא קשורה בהכרח למשאבים עליהם מדובר בשיחה הזאת.
<ניב סוניס: הם מאוד חשובים, אבל לא לפיהם נקבע את חיינו, אם נגור במרכז, בניו-יורק, בחיפה, בירוחם, או בירושלים בה אני גר כיום.
<ניב סוניס: מה שיקבע הוא אם יש שם שירותי חינוך טובים לילדים שלנו שייוולדו בעוד כמה שנים, אם יש שם שירותי רווחה טובים שנוכל להיעזר בהם בזקנתנו, והאם יש שם תעסוקה.
<ניב סוניס: בתל-אביב, כפי שנאמר, יש תעסוקה, אבל מה עם ירושלים?
<ניב סוניס: מה עם חיפה?
<ניב סוניס: מה עם קרית-שמונה?
<ניב סוניס: .
<ניב סוניס: והצעירות שתחלוף היא רק שלב בדרך לשם.
<ניב סוניס: כרגע אין לנו דאגות, אין לי משפחה שאני צריך לפרנס, יש לי זמן להשקיע בלימודים, אומנם לא זמן לעבוד כי אני לומד, ולכן אני צריך להסתמך על ההורים, וגם זו שאלה.
<ניב סוניס: אבל שאלת הצעירים היא שאלה כוללת הרבה יותר מאשר גילאי 18 עד 35, אלא גם לגילאי הילדות של הילדים העתידיים שלנו וגם למבוגרים, ולכן צריכים להיות שותפים פה המשרדים השונים ולאו דווקא משרד החינוך.
<ניב סוניס: הדבר השלישי, יש פה ארגונים נפלאים שעושים המון דברים חשובים מאוד.
<ניב סוניס: אבל איפה המדינה?
<ניב סוניס: איפה המדינה שתדאג לדברים האלה?
<ניב סוניס: למה המגזר השלישי, כספי תרומות של אנשים פרטיים, זה מה שצריך להחזיק את הפעילות שאמורה להיות הדבר הכי משמעותי של המדינה?
<ניב סוניס: המדינה צריכה לדאוג לאזרחים שלה.
עמרם מצנע: ארז, אני אתן לך אחר-כך להגיד כמה מילים לסיכום.
עמרם מצנע: מיכאל, בבקשה.
<מיכאל וולה: בקצרה לגבי מה שאמרת – זה כמובן נכון, ומצד שני, אתה אומר שצריך מדינה טובה יותר כדי שנרצה לחיות בה, שזה לקחת את הדיון להכול.
<מיכאל וולה: זה נכון שצעירות היא מחלה חולפת, אבל ניסיתי להגיד את זה קודם וזו נקודה חשובה: יש פה דור עם מאפיינים ייחודיים, וצריך להבין את זה.
<מיכאל וולה: לדבר על צעירים בישראל בתקופה הזאת ובתקופה הקרובה זה לא רק עניין של גיל, זה גם עניין של הבנה של הממסד – ואני חלק מהממסד, כמו חלק מהאנשים פה – ונדרשת התאמה של האופן בו אנחנו פועלים, של הדרך בה אנחנו חושבים, של הדברים שאנחנו עושים, לטובת אוכלוסיה שהיא הדור הצעיר והיא העתיד של מדינת ישראל.
<מיכאל וולה: זה לא רק גיל.
<מיכאל וולה: אני מסכים מאוד שהרבה מהשירותים שכולנו מדברים עליהם פה, פונים בסופו של דבר לקהל יעד מוגבל, לא לגבי שאלתך קודם לכמה זה מגיע.
<מיכאל וולה: וזו תהיה טעות אם כשנעבור לדבר באמת על מדיניות צעירים לאומית, נמשיך להתמקד רק במה שמרכזי צעירים עושים היום, במה שהם יכולים לתת וסוגי השירותים האלה, כי הסוגיות הן כמובן הרבה יותר רחבות.
<מיכאל וולה: וכפי שדנה אמרה קודם, ההבנה שהצעירים הם משאב למדינת ישראל צריכה להסתכל על הצרכים של הצעירים כמאסה, על כל שדרת המיינסטרים של הצעירים, מעמד הביניים, או לא משנה איך נגדיר את זה, על כל הקבוצה הגדולה הזאת שיש לה קשיים גדולים עם כל מה שקשור למדינה ולשירותים שהיא מקבלת מהמדינה.
<צבי אוד: קודם כל, אני מבקש שתייחד דיון לנושא נוער בסיכון ויוצאי החברה החרדית.
<צבי אוד: אם בהזמנה היה כתוב שמרכז הדיון הוא נושא מרכזי צעירים, אז יכול להיות שחלק מהנוכחים לא היו באים.
<צבי אוד: לנו יש הרבה מאוד שיתוף פעולה גם עם המרכז בירושלים, גם עם המרכז בתל-אביב, ועם העיריות בכלל.
<צבי אוד: אני חושב שקיימים שיתופי פעולה לגבי ארגונים קטנים, כיוון שלכולם יש בעיות תקציב ואז חייבים לשתף פעולה.
<צבי אוד: בנושא יוצאי החברה החרדית שאין להם עורף משפחתי, שהם חיילים בודדים, בעיקר אלה שמתגייסים לצה"ל, אני מקבל אותם בדרך-כלל דרך קצינות הת"ש בצה"ל, גם בתקופת השירות, ולכן אנחנו מלווים אותם לסוף השירות, ובהם הג'וינט לא מוכן לטפל.
<צבי אוד: דיברתי אישית עם ארנון מנטבר, ואת זוכרת שהיתה לנו שיחה בנושא – הג'וינט לא מוכן לטפל ביוצאי החברה החרדית מכיוון שהם מטפלים בגדודים החרדיים שהולכים ל"בינה בירוק" וכולי, צה"ל מודה שהם משלישים את מספרם בצה"ל בכל שנה, וזאת אוכלוסיה שבהחלט צריך להתייחס אליה.
<צבי אוד: הבעיה היא שאין להם לובי חזק מספיק, כי זאת אוכלוסיה שמגיעה מחברה חלשה והם לא יודעים איך להיאבק על זכויותיהם.
<צבי אוד: אני מבקש שאם יהיה דיון מיוחד בעניין, יבואו גם אותם ארגונים מביניהם, ארגונים שהם ייסדו ושמארגנים שינויים בשביל עצמם וגם לעזרה הדדית, אבל גם הממסד צריך לעזור להם הרבה מאוד.
עמרם מצנע: ארז, אתה רוצה להוסיף משהו?
עמרם מצנע: הוועדה יזמה את המפגש משום החשיבות שאנחנו מייחסים לנושא הצעירים.