GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עודד קוטלר: היא מנהלת ארגונית.
<רונית לרר-שפק: אני המנהלת הארגונית של התיאטרון מאז אוגוסט האחרון.
<רונית לרר-שפק: אני עובדת בתיאטרון אנסמבל הרצליה חמש שנים וחצי, ואני רוצה להשלים כמה דברים שעודד ויהודה התייחסו אליהם בדברים שלהם.
<רונית לרר-שפק: קודם כול, ברמת הפוטנציאל של הקהל בתיאטרון הזה, אחרי דיון מעמיק בתיאטרון עם מחלקת השיווק, הגענו למסקנה שהפוטנציאל הקהלי כנראה עומד על כ-150 איש להצגה – האולם הוא אולם של 280 מקומות – פחות או יותר כמו תיאטרון החאן בירושלים, שיש לו אולם הרבה יותר קטן, כ-120 מקומות.
<ערן איוניר: 220.
<רונית לרר-שפק: בכל מקרה אולם יותר קטן משלנו.
<רונית לרר-שפק: הנחנו שהפוטנציאל שלנו עומד על 180-150, זה סדר הגודל שיכול לרצות לצרוך את מה שעושים באנסמבל הרצליה.
<רונית לרר-שפק: בנוגע לעניין של החשיפה של בני נוער.
<רונית לרר-שפק: יש בידי פרוטוקול די ישן מאחת מישיבת הדירקטוריון, עוד לפני שנכנסתי לתפקיד הנוכחי, שבה יושבת-ראש הדירקטוריון התחייבה מפורשות בפרוטוקול שהצגות של האנסמבל ייכנסו לסל התרבות העירוני בשנה העוקבת לאחר מכן, וזה לא קרה.
עמרם מצנע: האם אתם נמצאים בתפריט של סל תרבות?
<רונית לרר-שפק: בכלל לא.
עמרם מצנע: זו בעיה שלכם מול הסל.
<קריאה: הרצליה לא שייכת לסל תרבות ארצי.
<רונית לרר-שפק: בסל תרבות ארצי ההצגות שלנו, כולן, עברו, ואפילו חלקן קיבלו ציונים לשבח.
<יהודה בן-עזרא: אם אדני ירצה, אני יכול להתייחס לעניין של הסל.
<רונית לרר-שפק: יהודה דיבר על ניסיונות, וזה נכון.
<רונית לרר-שפק: לפחות בחמש השנים וחצי שאני בתיאטרון אכן היו ניסיונות, אבל בחמש השנים וחצי שהייתי בתיאטרון ראיתי לנגד עיני ארבעה מנהלים כלליים מתחלפים.
<רונית לרר-שפק: אני לא מתייחסת כאן להנהלה אומנותית, אלא למנהלים כלליים.
<רונית לרר-שפק: לאן אפשר להגיע ואיך אפשר להשיג משהו כשבתקופה של חמש שנים וחצי מתחלפת הנהלה כללית ארבע פעמים?
<רונית לרר-שפק: הרי ברור לכם שמי שנמצא בראש המערכת הוא זה שמוביל אותה, שמצעיד אותה קדימה, שלוקח ומשיג דברים.
<רונית לרר-שפק: אם בחמש שנים וחצי מתחלפים ארבעה מנהלים כלליים, אי-אפשר להשיג שום דבר.
<רונית לרר-שפק: זה מחזיר אותי שוב להנהלה הציבורית של התיאטרון, שיכול להיות שהיא היתה צריכה – אני לא אומרת שיושבים שם אנשים שלא יודעים במה מדובר – אולי הם היו צריכים להיות מעט יותר צנועים ולבוא למשרד התרבות ולהגיד: משהו לא עובד לנו כאן.
<רונית לרר-שפק: אנחנו מנסים ומנסים, משהו לא עובד.
<רונית לרר-שפק: בואו נגייס כוחות כדי להבין איך מפצחים את זה, איך גורמים לתיאטרון לעבוד.
<רונית לרר-שפק: בואו נבדוק מה עשו בתיאטראות אחרים, איך הפכו אותם להצלחות.
<רונית לרר-שפק: בפני הצטלה שהוגש לחברי הדירקטוריון בישיבה של ה-21 במרץ 2013, לפני הפסח, שהכין החשב של התיאטרון ושעל בסיס הצטלה הזה התקבלה ההחלטה לסגור את התיאטרון.
<רונית לרר-שפק: ובנייר הזה יש התייחסות למצב חשבונות בנק, להוצאות תזרים, להכנסות, להכנסות עצמיות.
<רונית לרר-שפק: אין רבע מלה על תכנים, על אומנות, על ערך אומנתי.
<רונית לרר-שפק: אנסמבל הרצליה, בהתייחס למה שרוני ניניו אמר, היה במה לאורך השנים ליוצרים צעירים שאחר-כך הלכו והגיעו לתיאטראות הגדולים, אבל הם התחילו אצלנו.
<רונית לרר-שפק: המקום הראשון שפתח להם דלת היה תיאטרון אנסמבל הרצליה.
<רונית לרר-שפק: מחזאים, במאים, שחקנים – אין להם דריסת רגל בתיאטראות הגדולים, שם קשה להיכנס.
<רונית לרר-שפק: התרבות במדינת ישראל חייבת שיהיו לה התיאטראות האלה, הקטנים יותר, כי אלה המקומות שבהם יכולה להתחיל ללבלב ולפרוח תרבות חדשה, שם יכולים לצמוח יוצרים, רק במקומות כאלה.
<רונית לרר-שפק: אין להם סיכוי להיכנס לתיאטראות הגדולים.
<רונית לרר-שפק: כולנו מכירים את הדינמיקה הזאת.
עמרם מצנע: רונית, אני מאוד מתרשם.
<רונית לרר-שפק: רק שאלה אחת.
<רונית לרר-שפק: אני חייבת, ולא כעובדת בתיאטרון, אלא כתושבת הרצליה וכתושבת מדינת ישראל.
<רונית לרר-שפק: בעיני ההחלטה לסגור את תיאטרון אנסמבל הרצליה, אני אגיד את זה, זו מלה קשה, היא גחמה.
<רונית לרר-שפק: בערים אחרות, כשיש ראשי ערים שבאמת אכפת להם ויש להם שאר הרוח להבין את האחריות הציבורית ואת כל התמונה המורכבת ואכפת להם, לא נסגרו תיאטראות.
<רונית לרר-שפק: מה אני, ואת זה אני מפנה אליכם, אל נבחרי הציבור ואנשים שקשורים למקבלי ההחלטות, האם אני כתושבת במדינת ישראל נתונה לגחמה של אדם שאפילו עוד לא נבחר?
<רונית לרר-שפק: אני מזכירה שרק באוקטובר יהיו בחירות.
<רונית לרר-שפק: האם אני נתונה לגחמות של שלטון ברמה כזאת קשה?
עמרם מצנע: הוא כנראה חושב שההחלטה הזאת תביא לו בוחרים.
<רונית לרר-שפק: כן.
<רונית לרר-שפק: סביר להניח שזה מה שעמד מאחורי הדבר הזה.
<עודד קוטלר: כנראה שזה מה שהוא חושב.
עמרם מצנע: אני מניח.
עמרם מצנע: אלון ספן.
<אלון ספן: אני מנכ"ל מדיטק חולון ובמקרה הזה נציג פורום מנהלי מוסדות התרבות בארץ.
<אלון ספן: כמובן אנחנו רואים בדאגה גדולה את ההחלטה של עיריית הרצליה, לא רק על הסגירה שהיא שערורייתית בעינינו וכמובן מעשה שלא ייעשה, אלא גם על הדרך.
<אלון ספן: השתמשו במלה "גחמה".
<אלון ספן: זה נראה כמו גחמה פוליטית של מישהו שבכל העיתונים עדיין מוגדר - - -
<יהודה בן-עזרא: אני לא דובר של ראש עיר, אבל אתם מגזימים קצת.
<אלון ספן: יכול להיות.
<קריאה: מה זה, אם לא זה?
<יהודה בן-עזרא: אני נציג של העירייה - - -
<רונית לרר-שפק: 14 שנה שמרה - - -
עמרם מצנע: רגע.
עמרם מצנע: היה הכול עד עכשיו אומנותי, תרבותי.
עמרם מצנע: ראש העיר בזה שלא בא לכאן מזמין גם את זה.
עמרם מצנע: בבקשה, אלון.
עמרם מצנע: רשמתי לעצמי ואני אגיד לכם כבר עכשיו: אף-על-פי שראש העיר לא כיבד אותנו, אני מתכוון לבוא אליו, לשבת אצלו, להביא לו את רוח הדברים שהיתה פה, להסתכל לו בעיניים ולשכנע אותו לשנות את החלטתו.
<אלון ספן: אני רוצה להוסיף עוד כמה דברים.
<אלון ספן: הדירקטוריון של התיאטרון הוא דירקטוריון עירוני.
<אלון ספן: היושב-ראש לאורך כל השנים היה ראש העיר.
<אלון ספן: הדירקטוריון מסיר אחריות מהתוצאות.
<אלון ספן: הדירקטוריון לא יכול להסיר את האחריות שלו מהתוצאות, מכיוון שהוא קבע את העתיד הכלכלי של המקום על-ידי בחירת האולם, גודל האולם, בחירה של מנהלים אומנותיים שידעו מראש מה הכיוון האומנותי שהם הולכים לעסוק בו, ודרך זאת הוא קבע את - - -
עמרם מצנע: וקביעת מסגרת התקציב.
<אלון ספן: כמובן, בהמשך למה שעודד אמר בנושא של תקציב לא ראוי.
<אלון ספן: דרך אגב, זו רעה חולה של חלק גדול ממוסדות התרבות בארץ, שמלכתחילה הם מתוקצבים בתקציב לא ראוי, לאחר מכן נכנסים לגירעונות ולאחר מכן התרבות לא ראויה להיות נתמכת.
<עודד קוטלר: ואז סוגרים את הגירעונות - - -
<אלון ספן: ואז סוגרים את הגירעונות ומתחילים את התהליך מחדש במקום להגדיר מלכתחילה תקציב ראוי בהתאם לציפיות מהגוף שהחלטת לפתוח, והגוף שהחלטת לפתוח הוא מלכתחילה תיאטרון נועז, ניסיוני, אמיץ, שונה, לא ממוסחר – כל הדברים האלה נאמרו – עם 280 כיסאות.
<אלון ספן: תנסו לעשות חשבון כמה אפשר להכניס הכנסה עצמית מ-280 כיסאות אם אתה מנסה לעשות תיאטרון עם אופי לא מסחרי, זה דבר אחד, ולא להשכיר מדי לילה את המקום לסטנד-אפ.
<אלון ספן: אם אתה לא עושה את הדברים האלה, אתה לא יכול להגיע לאיזון, אלא אם כן במצב שבו אתה מתמחר מראש תקצוב שהוא מעל 90% לפחות, אני בכוונה מגזים לצורך האמירה, של סבסוד עירוני ושל המדינה.
<אלון ספן: לגבי ההחלטה.
<אלון ספן: ההחלטה אומנם היא של עיריית הרצליה, והחוזר בעיתונות של 40 מיליון שקל הוא על תקציב של עירייה שבמשך 13 שנים היה לפחות, אם אני לא מגזים, 15-14 מיליארד שקל.
<אלון ספן: התקציב הכללי של עיריית הרצליה הוא בסביבות מיליארד או 800,000 מיליון שקל בשנה.
<אלון ספן: אם נכפיל את זה ב-13 פתאום ה-40 מיליון שקל האלה מקבלים איזה אופי אחר.
<אלון ספן: כשמגדירים 40 מיליון זה נשמע הרבה, זה נשמע הרבה גם לתושבים.
<אלון ספן: 40 מיליון שקל הקצבנו במהלךX שנים, אבל זה לא כל-כך הרבה במאזן הכולל של כל השנים האלו.
<אלון ספן: אני מזכיר עוד דבר אחד לעיריית הרצליה, גם אנחנו, כאזרחים, השקענו בתיאטרון הרצליה דרך מינהל תרבות, וההחלטה לעשות את זה חד-צדדית בלי לשתף את מינהל תרבות היא החלטה שפוגעת באזרחים האחרים שהשקיעו בתיאטרון הרצליה.
<אלון ספן: לא רק תושבי הרצליה השקיעו בתיאטרון הרצליה, אלא גם אנשים אחרים.
עמרם מצנע: ערן.
<ערן איוניר: אני שחקן בתיאטרון, ארבעה חודשים אני עובד בתיאטרון.
<ערן איוניר: לצערי לא ראיתי שם את ראש העיר.
<ערן איוניר: אני יודע שבתקופת החזרות עשינו מעל ומעבר, זה אומר שלא קיבלנו כסף על הנסיעות, השתדלנו לעשות חזרות בבתים.
<ערן איוניר: בוקר אחד התעוררתי וראיתי באינטרנט שהתיאטרון נסגר.
<ערן איוניר: אני חושב שזאת החלטה איומה, אני חושב שהיא החלטה לא תרבותית, לא כך מתנהגים.
<ערן איוניר: אני לא מבין לאן הלך כל הכסף שהשקיעו בשלושת החודשים האחרונים.
<ערן איוניר: זה פשוט לזרוק סכומי עתק.
<ערן איוניר: אני לא מכיר אותו, נפגשתי אתו לכמה דקות.
<ערן איוניר: חגיגות יום העצמאות עולות 800,000 שקל שהולכים בשלוש שעות מול תקציב של תיאטרון שהוא במיליון שקל גירעון.
עמרם מצנע: תודה, ערן.
עמרם מצנע: שרון.
<שרון בר-לב: נעים מאוד.
<שרון בר-לב: אני שרון בר-לב ואני עומדת בראש איגוד הבמאים, חברי דיברו קודם.
<שרון בר-לב: האמת שאני רוצה לייצג את עצמי קודם כול.
<שרון בר-לב: במקרה אני תושבת הרצליה וגם יוצרת צעירה.
<שרון בר-לב: סיימתי את לימודי בימוי התיאטרון שלי לפני כארבע שנים כמעט ונזרקתי לשוק, כמו שנאמר קודם.
<שרון בר-לב: סיני, ידידי, זרק את המספר 200.
<שרון בר-לב: תנסו להכפיל או לשלש את זה מבחינת היוצרים, אנחנו מדברים על במאים, שחקנים, מעצבי תפאורה, תאורה, תלבושות, מוזיקאים לתיאטרון.
<שרון בר-לב: כל תחום התיאטרון מייצר מאות יוצרים צעירים שנזרקים לשוק מדי שנה.
<שרון בר-לב: לי סגרו את מקום העבודה, לי לא מאפשרים ליצור הזדמנויות חדשות של יצירה ושל חיים אומנותיים, אני לא מדברת בכלל על משלח ידי, על פרנסה ועל אופק של קריירה.
<שרון בר-לב: אני מדברת על התבטאות אומנותית בעיר שהיא העיר שלי מתוך בחירה.
<שרון בר-לב: אני גדלתי בצפון, התחנכתי בחיפה, בחרתי לגור בהרצליה.
<שרון בר-לב: יש משהו בעיר – לצורך העניין מבחינה תיאטרונית היא עיר פריפריאלית – שבוחרת להחזיק בתוכה לא תיאטרון, אלא אנסמבל, קבוצה קבועה של יוצרים, שיוצרת מתוך המקום, שעושה חזרות מדי בוקר באולם התיאטרון וב-10:00 מסתובבת בעיר, שותה קפה, הולכת למוזיאון הצמוד, מדברת עם התושבים, פוגשת, יוצרת חיים של יצירה צעירה, יוזמת, גרה בעיר, יוצאת בערב בעיר, מדברת על תיאטרון בבתי הקפה, פוגשת את הנוער אחר-הצהרים שנהנה מהחוגים ממול אולם התיאטרון, יוצרת אתו מסגרות חדשות.
<שרון בר-לב: אנחנו מדברים על קהילה יוצרת.
<שרון בר-לב: יש חשיבות גדולה לקבוצה יוצרת בתוך עיר.
<שרון בר-לב: יש גאווה בזה שדווקא בגלל הקרבה של הרצליה למרכז ולשפע המסחרי שקיים שם, בחרו ליצור אנסמבל תיאטרוני אמיץ, כמו שאמרו קודמי.
<שרון בר-לב: אני רוצה לחיות בעיר כזאת, שמאפשרת לי חיים צעירים, אומנותיים, יצירתיים, פוריים, שנותנת לי אופק לעתיד.
<שרון בר-לב: עיר שסוגרת, שאומרת בפני הצעירים שלה שהיא לא רוצה שניצור כאן חיים תוססים, אומנותיים, שניצור דעה משלנו, שנחפש את כלי הביטוי שלנו, מבחינתי היא עיר מתה.
<שרון בר-לב: סליחה על הקיצוניות.
<שרון בר-לב: עכשיו אני עוברת לכובע השני שלי בתור מי שמובילה את איגוד התיאטרון.
<שרון בר-לב: אני שמחה להיות יוצרת צעירה שמובילה את האיגוד הזה, כי אני רואה בתחום התיאטרון תחום שבאמת יכול לחיות ויכול להתעורר.
<שרון בר-לב: אנחנו קוראים כאן בלי קלישאות ובלי ציניות למהפכה בתחום התיאטרון, אנחנו זועקים לזה.
<שרון בר-לב: אנחנו רוצים ליצור אומנות טובה בכל הארץ, לא רק בתל-אביב.
<שרון בר-לב: אנחנו רוצים לעבור לגור בעיר שבה אנחנו ניצור, לחיות ולהחיות את הקהילה בצורה אומנותית, יצירתית, דעתנית, עקשנית, פורצת גבולות.
<שרון בר-לב: זה מה שאנחנו רוצים.
<שרון בר-לב: אנחנו דורשים להתחיל להסתכל גם על התבחינים וגם על הפריפריה האומנותית וגם על הנציגים שלנו בכנסת, ואנחנו מבקשים שתיעשה מהפכה בתחום התיאטרון בפרט, ואנחנו, היוצרים, נשמח להיות שותפים לזה.
עמרם מצנע: אנחנו נסכם.
<רוני ניניו: סליחה היו עוד.
<רוני ניניו: אוהד קנולר ושחר בוצר.
עמרם מצנע: אוהד ושחר.
<אוהד קנולר: נדבר בקול אחד.
עמרם מצנע: מי מדבר?
<אוהד קנולר: אני אדבר.
<שחר בוצר: זה עם הפתוס.
<אוהד קנולר: זה עם הקצת יותר פתוס.
עמרם מצנע: אוהד, בבקשה.
<אוהד קנולר: אני יושב-ראש איגוד השחקנים בישראל, איגוד שח"ם.
<אוהד קנולר: אני אדבר קודם כול על המישור הסמלי, באמת בקטנה.
<אוהד קנולר: הרצליה, עיר שקרויה על שם הרצל, הרצל היה חוזה המדינה והוא גם היה מחזאי.
<אוהד קנולר: הדבר המדהים שהעיר הראשונה שסוגרת תיאטרון בישראל זה 40 שנה, מאז סגירת "האוהל", היא הרצליה.
<אוהד קנולר: אני חושב שאם אנחנו כבר פה בכנסת, אולי כדאי לחוקק חוק שבעיר שקרויה על שם חוזה המדינה, שהוא גם מחזאי, לא סוגרים תיאטרון, רצוי לא לסגור תיאטרון.
<אוהד קנולר: זה באמת מדהים במישור הסמלי, זה מדהים שגם אף אחד לא התדיין בדבר הזה, שאף אחד בכלל לא יודע אולי בעיר שלכם, שהרצל גם היה מחזאי, שזה אולי היה הדבר החשוב ביותר שהוא עשה לפני שהוא חזה את מדינת ישראל.
<אוהד קנולר: אני רוצה לדבר על חשיבות של תיאטרון יוצר לעומת תיאטרון מייבא ותיאטרון שמארח.
<אוהד קנולר: מי שסוגר תיאטרון יוצר הוא משתמט.
<אוהד קנולר: זו השתמטות כמו כל השתמטות.
<אוהד קנולר: כמו חייל שאומר: אני לא הולך, מישהו אחר יעשה את זה במקומי, ככה מי שחושב שהוא יכול לארח הצגות אחרות, מישהו צריך ליצור אותן במקום אחר.
<אוהד קנולר: אם אתם סוגרים תיאטרון שלא ייצור, למה אתם חושבים שאחרים יעשו את העבודה בשבילכם?
<אוהד קנולר: אם אתם לא מבינים שסגירת תיאטרון, שזה דבר כל-כך קריטי במדינת ישראל, כל-כך משמעותי, דבר שלא קורה כל יום, ניתן לעשות בצורה שעשיתם, אתם לא מבינים שזו נפילה משמעותית של הר על שורה של דומינו.
<אוהד קנולר: אם אתם סוגרים את התיאטרון בצורה שבה אתם סוגרים, אתם משליכים על איך שמתייחסים לתרבות במדינת ישראל, ואם כמעט ואין פה חברי כנסת בישיבה הראשונה של ועדת החינוך, זה גם משליך כמובן באותה צורה.
<אוהד קנולר: אבל אתם לא יכולים להשתמט מהאחריות שלכם, זו אחריות להחזיק תיאטרון יוצר.
<אוהד קנולר: הקמתם תיאטרון יוצר, חבל שאתם משתמטים מהאחריות הזאת.
עמרם מצנע: תודה, אוהד.
עמרם מצנע: יהודה.
<אוהד קנולר: אני רק רוצה להגיד מה ההצעה שלנו.
<אוהד קנולר: ההצעה שלנו היא כן בכל זאת להתייעץ, להתייעץ עם משרד התרבות, לצרף את איגודי היוצרים.
<אוהד קנולר: אנחנו איגוד שמייצג 1,800 שחקנים, לא איגוד קטן.
<אוהד קנולר: כשדיברתי עם ראש עיריית הרצליה הוא התייחס אלי כאל זבוב טורדני.
<אוהד קנולר: אנחנו לא איגוד קטן, אנחנו מייצגים 1,800 שחקנים, יש לנו הרבה מאוד במה לעזור ולייעץ איך לקדם את התיאטרון הזה.
<אוהד קנולר: אני אישית לפני שלוש שנים הקמתי את התיאטרון בדימונה, שכנה של ירוחם.
<אוהד קנולר: התיאטרון הזה ברמה כזאת או אחרת מצליח.
<אוהד קנולר: כמובן, מהו המדד להצלחה?
<אוהד קנולר: אם דורשים מתיאטרון להרוויח ודורשים מתיאטרון להכניס, זו גם שאלה כמה דורשים ממנו להרוויח וכמה הוא נדרש להכניס.
<אוהד קנולר: כמה בית ספר יסודי בעיריית הרצליה נדרש להכניס?
<אוהד קנולר: כמה הרמזורים בעיריית הרצליה נדרשים להכניס?
<אוהד קנולר: כמה הכבישים בעיריית הרצליה נדרשים להכניס?
<אוהד קנולר: יש דברים שהם תשתיות ויש דברים שהם עסקים, ותיאטרון או תרבות בישראל, צריך להתייחס אליה כאל תשתית שבלעדיה משהו פה יקרוס.
<יהודה בן-עזרא: אני יכול לתת הרצאה של חצי שעה על פעולות התרבות ומרכזי התרבות של העיר הרצליה ואיך הפכה הרצליה להיות מרכז תרבות, כולל בתיאטרון, כולל מגמות תיאטרון, כולל מרכז עירוני לתיאטרון.
<יהודה בן-עזרא: אני יכול לדבר על זה שעה, וזה לא הזמן לעשות את זה גם מפאת קוצר הזמן.
<יהודה בן-עזרא: הרצליה, אני אומר לאלה שתקפו, היא מרכז תרבותי מוביל על כל מוסדותיו.
<יהודה בן-עזרא: צר לי שהאנסמבל נסגר, אבל זה לא כל פני התרבות.
<יהודה בן-עזרא: פה בדיון הנציגים שמחוץ לאנסמבל פתאום הפכו את הרצליה לבעיה לכל תחלואי התקצוב והחזקת התיאטראות בארץ.
<יהודה בן-עזרא: זה במקום אחר, זה בסיפור אחר, ואני יכול להצטרף להפגנות שלכם בעניין הזה וגם לדיונים שיהיו עניין.
<יהודה בן-עזרא: אני יכול להבטיח, לפחות בשמי, ובדרך כלל אני עומד בהבטחות שלי.
<יהודה בן-עזרא: יש הבטחה גם מוסרית, גם ציבורית וגם מקצועית, והבטחתי את זה לעשרות העובדים של האנסמבל, לדאוג לסיום עבודה תקין ולחלק מהם גם למצוא מסגרות אחרות וחלופיות.
<יהודה בן-עזרא: זה בצד המוסרי.
<יהודה בן-עזרא: בצד המקצועי והציבורי אנחנו מתכוונים להפוך את הבית הזה, ויש אולם מקסים עם 280 מקומות, להפוך למרכז תרבות ליוצרים צעירים.
<יהודה בן-עזרא: פנו אלינו המון תיאטראות שרוצים לבוא להופיע בכל מיני הצגות, בכל מיני דברים איכותיים שהם בנו.
<סיני פתר: אתה חוזר על זה שזה קניון.
<יהודה בן-עזרא: לא.
<יהודה בן-עזרא: קודם כול, קניון כמרכז תרבות שמביא הצגות זה לא דבר רע.
<יהודה בן-עזרא: זה נותן עוד אפשרויות של תרבות פנאי איכותית לתושבים.
<יהודה בן-עזרא: יש לנו הרבה תוכניות.
<ערן איוניר: איך אתם מסבירים שסוגרים תיאטרון בחודש?
עמרם מצנע: סליחה.
עמרם מצנע: יהודה, תמשיך.
<יהודה בן-עזרא: משפט אחרון.
<יהודה בן-עזרא: אני באופן אישי אשמח לשמוע הצעות ורעיונות שלכם איך להפוך את הבית הזה לא לעוד אולם תרבות, אני לא אוהב את המלה "קניון" שאתם מדביקים, לא לעוד אולם תרבות שיש לנו בהיכל אומנויות הבמה, אלא למקום ליוצרים צעירים ולפעילויות חדשות.
<יהודה בן-עזרא: אני אשמח לקבל רעיונות.
עמרם מצנע: אורלי.
אורלי פרומן: אני מסכימה עם יהודה שלא נדון בהזדמנות הזאת בכל הבעיות של אולם התרבות, ואתם יודעים יפה מאוד גם את עמדת השרה וגם את עמדתנו.
אורלי פרומן: מצד אחד סיימנו את 2012 עם התקציב הגדול ביותר שהיה אי-פעם לעולם התרבות, ומצד שני הוא עדיין שני פרומיל מתקציב המדינה, ואנחנו עמלים כדי להגדיל אותו.
אורלי פרומן: בכל זאת לתיאטרונים בוודאי יש גם פינה חמה בלב וגם חמה תקציבית, זה התקציב הכי גדול מבין ענפי התיאטרון.
אורלי פרומן: הדגש שפה חזר, יהודה, ופה הכאב זה על תיאטרון יוצר.
אורלי פרומן: תיאטרון יוצר כמו שיש בקריית-שמונה, בעכו, בבאר-שבע – עכשיו יצאנו עם תוכנית חדשה לירוחם – עם דימונה שאוהד היה אחד מהיוצרים שלו, בתפן, בשלומי.
אורלי פרומן: תיאטרון יוצר שכן הוא בית לאומנים, ליוצרים, גם בתחילת דרכם וגם באיזון נכון אל מול הוותיקים יותר.
אורלי פרומן: על זה אנחנו קובלים.
אורלי פרומן: לא על סגירת מקום תרבותי, על סגירה של תיאטרון יוצר.
אורלי פרומן: יש לזה משמעות אחרת מהיכל אומנויות הבמה הפורח שלכם, ויש לנו רק מלים טובות.
אורלי פרומן: עובדה, נתנו לכם גם את פרס התרבות לפני שנתיים, כמו שציינת.
<יהודה בן-עזרא: אגב, הפרס של ה-40,000 שקל העברתי לאנסמבל ולא נתתי לפעילויות אחרות.
אורלי פרומן: עשית טוב.
אורלי פרומן: בכל אופן זה הדגש בדיון הזה, ועל זה כולנו מצרים.
אורלי פרומן: ואני קוראת לראש עיריית הרצליה: בואו נחזור לשולחן הדיונים.
אורלי פרומן: לסגור זה קל.
אורלי פרומן: להחזיק, לפתח, למשוך ולהביא בסופו של דבר לפריחה זה אולי תהליך יותר קשה, יותר כואב, אבל תקראו לכל השותפים.
אורלי פרומן: יש פה הרבה מאוד ידע, הרבה מאוד חוכמה בקרב כל היוצרים ובניסיון שלנו, בואו ניתן לתיאטרון את ההזדמנות שלו כדי לפרוח ולשגשג.
עמרם מצנע: תודה לכל הדוברים.
עמרם מצנע: אני רוצה לסכם בכמה מלים.
עמרם מצנע: אנחנו לא שופטים כאן את העיר הרצליה, שיש לה את מה שיש, ויש לה דברים בהחלט ראויים לציון וראויים לשבח, וזה כבר נאמר.
עמרם מצנע: אבל אנחנו כן מעלים פה בוועדה החלטה שהיא החלטה אומללה – לסגור תיאטרון יוצר.
עמרם מצנע: כפי שנאמר פה על-ידי ותיקים בענף, זה לא קורה כל שני וחמישי, זה לא קרה לאורך עשרות שנים.
עמרם מצנע: כאשר עיריית הרצליה, בראשותה של יעל גרמן, החליטה לפתוח תיאטרון, אני מניח שהם למדו – גם דיברתי אתה – והבינו מה המשמעות ומה האחריות שלוקחים כשפותחים תיאטרון.
עמרם מצנע: לכן אני רואה את ההחלטה של הנהלת העיר ושל ראש העיר, שאי-אפשר שלא לחוש מהדברים שאנחנו שומעים כאן, לא רק מהדברים שאנשים מוציאים מהבטן, אלא באמת מעובדות החיים, שהתקבלה באופן חד-צדדי, שרלטני ויש פה בהחלט ריח של בחירות.
עמרם מצנע: דרך אגב, זה מעציב, כי כנראה שראש העיר מניח שתושבי הרצליה יצביעו עבורו יותר טוב אם הוא יסגור את הברז הזה, כי אני מניח שהחלטתו גם נתמכה על-ידי מועצת העיר וזה מעציב אותי כפליים.
<יהודה בן-עזרא: נתמכה על-ידי מועצת העיר כמעט במחיאות כפיים לצערי.
עמרם מצנע: זה מעציב אותי יותר מכל דבר אחר, כי סגירה כשלעצמה היא לא עניין לוקלי.
עמרם מצנע: פתיחה זה אולי עניין לוקלי, אבל סגירה של תיאטרון יוצרת מציאות אחרת, ושמענו פה את האנשים מדברים על זה.
עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שאני בהחלט מזדהה עם זה.
עמרם מצנע: בתכל'ס.
עמרם מצנע: דבר ראשון, אמרתי שהמטרה שלי היא להביא לכך שראש עיריית הרצליה ישקול את זה מחדש.
עמרם מצנע: אני לא יודע אם נצליח בזה, אבל אני כן מרגיש חובה להיפגש אתו, אף-על-פי שהוא לא בא לכאן, וחבל, להעביר לו את רוח הדברים ולהציע לו לאפשר לתוכנית ההבראה שנקבעה ל-2013 להצליח ולהשאיר את זה להחלטה אולי נוספת בעוד שנה.
עמרם מצנע: דבר שני, אני מבקש גם ממשרד התרבות שתהיה נכונות לבוא לקראת ראש עיריית הרצליה.
עמרם מצנע: אם יחליט לפתוח את זה מחדש, למצוא דרך לסיוע חד-פעמי כדי להתגבר על גירעונות העבר.
עמרם מצנע: דבר שלישי, אני לא יכול שלא להיזכר בשני חוקים שעברו לאורך השנים בנושא תרבות שעשו די מהפכה.
עמרם מצנע: האחד זה חוק הקולנוע – זכותו של יונה יהב מחליפי בעיריית חיפה – שעשה מהפכה, הביא לתקצוב ראוי, עד כמה שתקציב וראוי יכולים בכלל לחיות בכפיפה אחת, כי אף פעם אין תקציבים ראויים, אבל תקציב ראוי, והתוצאות מדהימות מבחינת תעשיית הקולנוע הישראלי.
עמרם מצנע: נדמה לי שגם חוק הספריות.
עמרם מצנע: לכן ממה שאני מתרשם פה, ואני בהחלט אשקול את זה, נתחיל להכין חוק תיאטרון, שכל נושא התקצוב ייכנס לחקיקה מסודרת וייתן כמובן את דעתו על התיאטראות היוצרים, על עניין הפריפריה מול המרכז, על החובה לקבל רישוי בפתיחת מוסד, ולא רוצה – פותח, רוצה – סוגר, ועוד כל מיני שאלות.
עמרם מצנע: בהחלט יכול להיות שאולי מהרע הזה יצא הטוב הזה.
עמרם מצנע: נדמה לי שרוב הדברים נאמרו.
עמרם מצנע: אני מודה לכם מאוד שבאתם ואני בטוח שניפגש, אני מקווה בנסיבות יותר טובות.
עמרם מצנע: טוב, אני מצטער על האיחור.
עמרם מצנע: חבר כנסת שמעון אוחיון שיזם את הדיון, בבקשה.
שמעון אוחיון: אני רוצה לומר בהקשר הזה, כמי שיזם את השדולה לקידום מעמד המורה בהוראה, כשראיתי את התחקיר בתקשורת לגבי סוג האנשים שהוקלטו – המועמדים למלא מקום במסגרת ההוראה, הזדעזעתי למרות שאני באמת מכיר את מערכת החינוך ובוודאי זה לא מייצג אותה.
שמעון אוחיון: אבל כל מקרה כזה פוגע בדימוי של המורים, פוגע במעמד המורה.
שמעון אוחיון: אנחנו רוצים לחזק את המורה ואת ההוראה, לכן חשבתי לנכון שאנחנו צריכים להתריע על כך ולפנות גם אל הנהלת משרד החינוך כדי שיפרסמו נהלים ברורים לגבי העסקתם של ממלאי מקום.
שמעון אוחיון: הם צריכים להיות ברמה מסוימת, בעלי הכשרה מוקדמת ולקבל איזושהי הדרכה.
שמעון אוחיון: בוודאי ישנם כוחות טובים כמו הגמלאים או כמו אנשים אחרים שפרשו מעבודות שונות ועדיין רוצים להשתלב ולתרום, אבל הם צריכים לקבל איזושהי הכשרה והדרכה.
שמעון אוחיון: המקרה שהוקלט ושמעתי אותו, באמת היה מזעזע, למרות שבשבילי ובשביל מי שמכיר את מערכת החינוך, זה בוודאי איננו מייצג – אני רואה בפני רק מערכת חינוך אחראית ונבונה.
שמעון אוחיון: מקרים כאלה צריך לבער ולכן יזמתי את הדיון הזה להתייחסות לגבי הנהלים והדרכים להכשרתם ולהעסקתם של ממלאי מקום.
עמרם מצנע: אני מציע שנשמע קודם כל ממשרד החינוך מהם הנהלים, מהם הכללים.
עמרם מצנע: כולנו נחשפנו לכתבה הזו – לא בפעם הראשונה, דרך אגב – זה באמת מעלה סימני שאלה: האם לכיתת הלימוד נכנסים אנשים שלא נבדקו, שאין עליהם פיקוח.
<תמי יהושע: אני סגנית מנהל אגף בכיר כוח אדם בהוראה.
<תמי יהושע: אני חייבת לציין שהמשרד שם את הנושא על סדר יומו מזה שנים רבות.
<תמי יהושע: בשנים האחרונות הוצאנו נהלים, הנחיות, חוזרי מנכ"ל, מאוד ברורים לגבי העסקה של עובדי הוראה בכלל ועובדי הוראה בשעות בודדות בפרט.
<תמי יהושע: העמדנו גם לרשות מנהלי בתי הספר רשימה של מועמדים – בעצם פוטנציאל לשעות מילוי מקום – שהם בוגרי מכללות וסמינרים של מערכת החינוך.
<תמי יהושע: כל בוגרי המכללות, כל אלו שמתקשרים להוראה ומבקשים לעבוד במערכת החינוך, כבר בשנה השלישית שלהם ללימודים עוברים בדיקות של רישום פלילי ובדיקות של השכלה; שיש ברשותם אישור על סיום 80% מהלימודים, והם נכנסים לתוך רשימת מועמדים למנהלי בתי הספר.
<תמי יהושע: לכל מנהלי בתי הספר יש היום במערכות המיכון רשימת מועמדים שממנה הוא יכול לקחת מועמדים לשעות בודדות.
<תמי יהושע: ההנחיות של משרד החינוך מאוד ברורות, עכשיו גם רעננו נהלים בכל הנושא הזה של העסקת מורים בשעות מילוי מקום.
<תמי יהושע: אנחנו גם אוכפים את הנושא – מנסים לאכוף את הנושא הזה – הן באמצעות חוזרי מנכ"ל, נהלים, הדרכות למפקחים במחוזות והן באמצעות מערכות המיכון.
<תמי יהושע: מועמד להוראה שלא עבר בדיקות של רישום פלילי ואין ברשותו את האישורים הנדרשים – לא יימצא במערכת וגם לא ניתן לשבץ אותו בעבודה.
<תמי יהושע: לגבי רישום פלילי – המועמד נחסם.
עמרם מצנע: אז איך את מסבירה את התופעה הזו כפי שראינו אותה?
עמרם מצנע: בכל זאת, מנהלים או מנהלות מרשים לעצמם להכניס לכיתת הלימוד את אלו שלא ברשימה שלכם.
שמעון אוחיון: לא מדובר שם חלילה בעניין משהו פלילי אלא, אם הייתי מצטט, זה כמעט על גבול הנחמדות: אם את נחמדה, אז בואי לראיון ונבדוק.
שמעון אוחיון: את נשמעת נחמדה – בואי נדייק – את נשמעת נחמדה.
שמעון אוחיון: למרות שהנתונים שהציגה בשיחה ששמעתי הם לא היו משהו מרשים במיוחד כדי להיכנס לכיתה.
שמעון אוחיון: אבל לא התרשמתי שחלילה מדובר ברקע פלילי.
<תמי יהושע: מבחינת המשרד, הנהלים וההנחיות שלנו הן באמת בדיקה של השכלה אקדמית ופדגוגית נדרשת ובדיקה של רישום פלילי.
<תמי יהושע: אנחנו לא מאפשרים להכניס כל עובד, גם עובד מוסד, למוסדות החינוך אם הוא לא עבר את הבדיקה של הרישום הפלילי.
<תמי יהושע: לדעתי, המקרים האלה הם מקרים בודדים וזניחים באמת כי הנהלים מאוד ברורים למנהלי בתי הספר והמשרד עושה - - -
עמרם מצנע: עדיין לא ברור לי.
עמרם מצנע: הלוא בדרך כלל מנהלות ומנהלים של בתי הספר הם אנשים ממושמעים – אם אומרים להם: אתה לא יכול להכניס לכיתה מישהו שלא עבר איזושהי בדיקה – אז הם לא יעשו את זה.
עמרם מצנע: אז למה הם עושים את זה?
עמרם מצנע: זה לא מקרה ראשון וזאת גם לא הייתה הפתעה גדולה עבורי לפחות, הכתבה הזאת בערוץ 2.
עמרם מצנע: ראיתי אותה ושמעתי עליה בכל כך הרבה הזדמנויות.
עמרם מצנע: אז בכל זאת יש בעיה של אכיפה.
<תמי יהושע: מבחינת אכיפה, אנחנו עושים את זה באמצעות מערכות מיכון – אנחנו חוסמים את מי של רשאי להיכנס למערכת – יש חסימה במערכת השיבוץ.
<תמי יהושע: במידה ויש מקרים בהם שיבצו מורה - - -
עמרם מצנע: דרך אגב, איך משלמים למורה הזה?
<תמי יהושע: במידה והמורה הזה לא אושר בהתאם לנהלים של המשרד – הוא נחסם במערכת השיבוץ והוא לא מקבל שכר.
<תמי יהושע: אנחנו מזמנים בירור בנושא הזה: גם עם הפיקוח, גם עם מנהל בית הספר.
<תמי יהושע: מנהלי המחוזות קיבלו הנחיות מאוד ברורות איך ליישם ולאכוף את הנוהל הזה, את הנהלים הקיימים.
<תמי יהושע: קודם כל, חשוב לציין שיש נהלים ויש הוראות מאוד ברורות.
<תמי יהושע: אנחנו עושים את זה באמצעות מערכות מיכון – מנסים לאכוף כמה שניתן.
<תמי יהושע: במקרים בהם לא פועלים על פי ההוראות אנחנו באמת בודקים לגופו של עניין כל מקרה ומקרה.
מסעוד גנאים: כמי שהיה גם ממלא מקום לשעבר, אני חושב שיש שתי שאלות בסיסיות: אחת, מהם הקריטריונים של ממלא מקום?
מסעוד גנאים: האם הם אותם קריטריונים של מורה רגיל?
מסעוד גנאים: הם צריכים להיות אותם קריטריונים - -
<תמי יהושע: התשובה היא כן.
מסעוד גנאים: - - שנית, מי קובע?
מסעוד גנאים: האם המנהל הוא בעל הסמכות למנות ממלא מקום או משרד החינוך?
מסעוד גנאים: מי הקובע?
<תמי יהושע: אנחנו עושים אבחנה בין ממלא מקום לתקופה ממושכת, מעל 51 יום – זה לא בשעות בודדות – ואז כל התנאים חלים עליהם: תעודת הוראה, תואר אקדמי וכמובן מעבר בדיקות של רישום פלילי.
<תמי יהושע: בתקופות ממושכות הדבר נעשה באמצעות הפיקוח של המשרד ואנחנו משבצים אותם.