GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רונית לרר-שפק: רק ב-2012 התחילו עם זה.
שמעון אוחיון: אני רוצה לומר את דעתי בעניין הזה על-פי ההתרשמות, כי אני חייב ללכת, ואם אני אספיק, אני אחזור לדיון.
שמעון אוחיון: אני מתנצל כי אני צריך ללכת לישיבה אחרת.
עמרם מצנע: מצבך יותר טוב מחברי הוועדה האחרים.
שמעון אוחיון: קבעו שתי ישיבות חופפות, אז אני מתנצל.
<עודד קוטלר: חברי הוועדה האחרים יושבים כרגע עם הבימה.
שמעון אוחיון: זה מצב טוב.
שמעון אוחיון: קודם כול, בעניין הזה אני בוודאי תומך בגישה של המנכ"לית לתת כאן אפשרות, ללוות את העניין הזה בתוכנית הבראה.
שמעון אוחיון: אני יכול להבין את העמדה של עיריית הרצליה, וכאן אני פונה גם להנהלה, בוודאי לעודד קוטלר - - -
עמרם מצנע: זה מדאיג אותי כי אתה מבין את כולם.
שמעון אוחיון: מה לעשות.
שמעון אוחיון: אני אוהב תיאטרון ואני יכול להבין גם את הגישה הציבורית האחראית של עיריית הרצליה, וכל אחד כאן צריך לתת את חלקו.
שמעון אוחיון: הדברים הם לא שחור-לבן, הדברים הם באמת הרבה יותר מורכבים, כפי שאני יכול להבין.
שמעון אוחיון: אני לא אבקש ולא מצפה מעודד קוטלר שיעלה הצגות בורקס כדי לאזן את התקציב, אבל הוא צריך לעשות מאמץ כדי להתאים את עצמנו לקריטריונים.
שמעון אוחיון: בכל זאת צריך להבין שאתה נשען על קופה ציבורית, והם צריכים לתת דין וחשבון.
שמעון אוחיון: הם מייצגים קהל של כל תושבי העיר הרצליה.
<עודד קוטלר: חבר הכנסת אוחיון, תן לי צ'אנס לענות.
<עודד קוטלר: שמעת רק צד אחד, עוד לא שמעת את הצד השני.
שמעון אוחיון: אני חושב שהמנכ"לית - - -
<עודד קוטלר: מהנקודות שאתה מעלה.
שמעון אוחיון: אני מתנצל, אני מקווה שאני אחזור - -
<עודד קוטלר: אני אשלח לך בכתב.
שמעון אוחיון: - - שאני אספיק לחזור בעניין הזה.
שמעון אוחיון: אני מכיר את הצוות של מינהל תרבות, כמובן את עירית פלג, את שמעון ואחרים, אפילו גילוי נאות שאני מכיר אותם גם ממסגרות אחרות ואני יודע את המסירות שלהם והרגישות הציבורית.
שמעון אוחיון: הם רוצים לקדם גם את הפעילות התרבותית ולתת לכל אחד ואחד בעניין הזה, ואני לא חושב שאתה רחוק מזה, עמרם, אתה ודאי מכיר גם מהיותך בירוחם ותרומתך בעניין הזה בהשוואה לחיפה.
שמעון אוחיון: לכן הפנייה שלי היא, הציפייה כן לתמוך בגישה של המנכ"לית לתוכנית הבראה, ואני מקווה שגם הנהלת התיאטרון תיתן את דעתה בכל זאת שהיא יושבת על קופה ציבורית ונתמכת בצורה מאוד יפה, שהיא גם צריכה לעשות את חלקה, גם אם זה על חשבון הרפרטואר.
שמעון אוחיון: יכול להיות שהתשובה שלי באמת היא אמירה שטחית ולא שמעתי אותך.
שמעון אוחיון: אני מצטער בעניין הזה.
<רונית לרר-שפק: אתה מתפרץ לדלת פתוחה.
<עודד קוטלר: אתה אומר דברים שאני מסכים אתם, ואנחנו מממשים את זה הלכה למעשה, אבל אין לי צ'אנס להגיד את זה עוד.
שמעון אוחיון: אני אשמע אותך כשאני אחזור.
עמרם מצנע: עודד, אתה תייצג את התיאטרון?
<עודד קוטלר: אני חושב שכן.
עמרם מצנע: אנחנו את הדיון נסיים ב-10:30.
<עודד קוטלר: צריך להיערך בהתאם.
עמרם מצנע: להיערך בהתאם.
<עודד קוטלר: אנחנו עושים קיצוצים גם בשייקספיר.
<עודד קוטלר: כשאנחנו מציגים שייקספיר, אנחנו מקצצים, אז אין בעיה.
<עודד קוטלר: אני רוצה להגיד כמה דברים לפתיח כדי שזה ישרת את ההמשך במשהו שקשור לעובדות.
<עודד קוטלר: א', הדברים של יהודה בן עזרא, שהוא ידיד טוב שלי, אדם שאני מעריך מאוד, הייתי אומר שבסצנה הממסדית העירונית של הרצליה הוא היה הכתובת האמיתית היומיומית היחידה כמעט, בוודאי אחרי שיעל גרמן פרשה, שאליו היינו באים עם מצוקות, עם בעיות ובמקרים רבים גם חולקים אתו את השמחות שלנו.
<עודד קוטלר: אני חושב שיש משהו קצת אנומלי בעובדה שחברי ההנהלה של התיאטרון הם פקידי עירייה.
<עודד קוטלר: פקידים לא במובן הרע של המלה.
<עודד קוטלר: יהודה הוא איש מנגנון העירייה, אבל הוא גם חבר הנהלה.
<עודד קוטלר: ולמעשה משאלת הלב שלי היתה שיהודה יהיה בצד שלי, כי אין כמוהו מגן על ענייני התיאטרון בנסיבות מתאימות, ולמעשה כחבר הנהלה הוא היה צריך להגן עלי בהקשר הזה ולבוא לראש העיר.
<עודד קוטלר: אבל מאחר שראש העיר והוא נמצאים באותו צד, אז נמצא בזה אנומליה מסוימת שאין לי ברירה אלא להתייחס אליה ככזאת.
<עודד קוטלר: אמרתי ליהודה: יהודה, אתה מוזמן אצלי לארוחת בוקר יום אחרי שהפיטורים שלי נכנסים לתוקף, ואז אני אוכל לדבר בגלוי, אבל גם כך אני מדבר אתו בגלוי.
עמרם מצנע: עודד, הייתי מבקש שתתרכז.
עמרם מצנע: יצאתם ל-2013 עם תוכנית שנבנתה על בסיס הגירעונות.
<עודד קוטלר: ודאי.
<עודד קוטלר: זה הנושא.
<עודד קוטלר: לפני שנה וחצי נכנסתי לתיאטרון כשהוא היה במצוקה קהלית נוראה – עשרה אנשים לערב, 12, 20 איש מקסימום.
<עודד קוטלר: תוך חודשים ספורים – ואת זה יודעים כולם, גם יהודה – המספרים והסטטיסטיקה בתוך תקופה של חמישה-שבעה חודשים אז, בתקופה שבין 2011 ל-2012, מספר המינויים גדל במאות אחוזים.
<עודד קוטלר: מ-150 מינויים שמצאתי, כשנכנסתי לתיאטרון.
<עודד קוטלר: 150 – לא הייתי מנהל כללי, הייתי מנהל אומנותי – ל-1700 מינויים.
<עודד קוטלר: זה גידול אדיר בהרצליה, והקהל התחיל לבוא.
<עודד קוטלר: אחרי זמן לא ארוך, בגלל סיבות שלא כאן המקום לפרטן, נפרדה העירייה מהמנהל הכללי.
<עודד קוטלר: עוד לא יצאה שנה כמנהל אומנותי.
<עודד קוטלר: יהודה היה זה שבא אלי ואמר: עודד, שמע, קח את העניינים לידיים.
<עודד קוטלר: הוא אמר: תשמע, קודם כול אני רוצה שהמקום יחיה, רק התחלנו לעבוד, ניקח את זה, נראה – אני ממילא ממלא מקום, זאת ההגדרה שלי, אגב – בוא ניקח את זה.
<עודד קוטלר: בשמחה אני מתגייס למשימה – אהבה ותשומת לב.
<עודד קוטלר: הדבר הראשון שעשיתי אחרי שדני אלטר יצא היה לייעל את המערכת, פיטרתי כמה אנשים בסוף 2012, הוצאתי את עצמי, את המנהלת הארגונית, המפיקה הראשית ועוד שורה של אנשים לחופשה ללא תשלום, שבמסגרתה של החופשה עבדנו כמו מטורפים בלי מיל שלושה חודשים, והכסף הזה של כמה מאות אלפי שקלים שחסכנו מכספנו הצטרף לכסף של העירייה כהבראה ונכנסנו ל-2013 לפני שלושה וחצי חודשים כשאנחנו מתחילים מאל"ף.
<עודד קוטלר: פיטרנו את כל מחלקת המכירות והשיווק – אלה עובדות, זה לא קשקושים.
<עודד קוטלר: זה לא רפרטואר – פיטרנו את המערכת, הפכנו את מחלקת השיווק למחלקה יעילה שהתחילה לעבוד כהלכה בפעם הראשונה בשנה וחצי.
<עודד קוטלר: תוכנית ההבראה שהיתה בנויה מראש על חיסול חלק מהגירעון – ה-1.5 מיליון כיסה חלק מה-2.2 מיליון – זאת אומרת, נשארו 700,000 ומשהו.
<עודד קוטלר: ונכון הוא שנתגלה גירעון לפני שנכנסתי שלא ידעו עליו.
<עודד קוטלר: חברי ההנהלה, רואה החשבון, גזבר העירייה, אחרי שהמנכ"ל הקודם פוטר, אני כבר בתפקיד, אומרים לי: יש לך תיאטרון מאוזן לחלוטין, ולבד מחוב עתיק פתאום התגלה גירעון של 1.27 מיליון.
<עודד קוטלר: אמרתי: רגע, חבר'ה, הכנסתם אותי למיטה חולה, תנו לי עכשיו אמצעי להבריא, וכך הגיע ה-1.5 מיליון הזה.
<עודד קוטלר: הוספנו לזה כאמור ונכנסנו לדרך.
<עודד קוטלר: אבל תוכנית ההבראה רק החלה, מחלקת המכירות שונתה בתחילת ינואר, אנחנו מתחילים לצבור קהל.
<עודד קוטלר: סתם, אני בא אתמול מהצגה אחרונה שהיתה של "צרים", מחזה שרץ שמונה-תשע פעמים עד עכשיו, רק בתחילת הדרך, "לילה טוב אמא", שיהודה ראה את זה, היתה פרמיירה לא מזמן, רק שבע-שמונה פעמים בקופרודוקציה עם תיאטרון חיפה.
<עודד קוטלר: מלא, זה לא הממוצע, הממוצע הגיע מ-20 איש ל110-120 איש – זה המספרים אומרים – בשכר, בכסף, לא מוזמנים.
<עודד קוטלר: 110 איש לערב.
<עודד קוטלר: אומרים לי: חבר'ה, זה יפה מאוד, אנחנו צריכים לצמוח.
<עודד קוטלר: מה אתם מביאים לי כרגע גירעון וירטואלי שיהיה בסוף?
<עודד קוטלר: אנחנו מתחילים בתחילת השנה במקום בהכנסה של 250,000 בפחות מ-100, חסרים 150, בסדר, יש רבעון שני, שלישי, רביעי.
<עודד קוטלר: מעבר לזה - - -
עמרם מצנע: היתה קפיצה כזאת גדולה בכמות המינויים והנוכחים בהצגות ועדיין אתה אומר שהשלושה-ארבעה החודשים הראשונים היו בגירעון.
<עודד קוטלר: שלושה החודשים הראשונים הם התחלה של תוכנית הבראה.
<עודד קוטלר: רק אז החלפנו את מחלקת השיווק.
<עודד קוטלר: אני בתקפידי הייתי מה-1 בינואר בעל יכולת לעבוד סוף-סוף כמנהל התיאטרון, לא רק כמנהל האומנותי.
<עודד קוטלר: ההצגות – למשל, "לילה טוב אמא" זה שלאגר, זאת אומרת, זה מביא קהל.
<עודד קוטלר: "הילכו שניים יחדיו" בשותפות עם הקאמרי זה שלאגר.
<עודד קוטלר: למה אנחנו עושים שלאגרים ולמה מחצית מההכנסות איננה שלנו?
<עודד קוטלר: כי בתקציב אין לנו אפשרות לבנות הפקות, כי התקציב בלתי ראוי.
<עודד קוטלר: זה יודע יהודה.
<עודד קוטלר: אמרתי, הוא יודע את זה, הגזבר יודע את זה, החשב המלווה.
<עודד קוטלר: בתחילת שנת הכספים כשהוקצב בעל כורחנו תקציב מסוים, אמרתי: רבותי, אני אחראי להוצאות, לכל אגורה, אבל תדעו לכם, זה תקציב לא ראוי.
<עודד קוטלר: אי-אפשר לעמוד בו.
<עודד קוטלר: הרי אנחנו למעשה מושווים לחאן מבחינת מספר ההפקות.
<עודד קוטלר: החאן עושה ארבע הפקות, ארבע וחצי.
<עודד קוטלר: אנחנו עושים גם 5.5 מול 17 מיליון.
<עודד קוטלר: איך אפשר?
<עודד קוטלר: זה כמו לקנות פיאט קטן-קטן, טופולינו, אבל בלי גלגל, בלי חלק מהמנוע ובלי בנזין.
<עודד קוטלר: איך אפשר לנסוע כך?
<עודד קוטלר: אני אומר את זה, משום שאני חושב שהיינו בהתחלת נסיקה, בהתחלת המראה, אבל תנו את הצ'אנס לגמור שנה ראשונה, יכול להיות בגירעון קטן, יכול להיות בגירעון מסוים, אבל בתהליך הבראה.
<עודד קוטלר: כמו שאמרה מנכ"לית משרד התרבות, זה לוקח טיפה זמן.
<עודד קוטלר: יש להבראה הזאת, לתוכנית התיאטרון הזה, שעונה על האמירה של חבר הכנסת אוחיון, יש בהחלט רגליים, אני בהחלט בעד זה.
<עודד קוטלר: לעומת המנהלת המוכשרת מאוד הקודמת שעשתה תיאטרון מאוד ניסיוני באופיו ולא הצליחה להביא קהל, אנחנו כבר מצליחים, אבל זה לוקח זמן.
<עודד קוטלר: זה דבר אחד.
<עודד קוטלר: דבר שני מאוד משמעותי, מאוד משמעותי בעיני - - -
עמרם מצנע: עשיתם איזה בדיקה מאיפה הקהל שלכם מגיע?
עמרם מצנע: כמה ממנו מהרצליה וכמה ממנו מהפריפריה של הרצליה?
<עודד קוטלר: אני לא רוצה להסתמך על שני אנשים אתמול שהיו באולם, שאחד בא מראש פינה – הוא אומר: זה התיאטרון שאני אוהב.
<עודד קוטלר: הוא בא מראש פינה ונוסע בלילה חזרה.
<עודד קוטלר: הוא בא לראות את תיאטרון אנסמבל הרצליה – ואחד שהגיע מראשון לציון.
<עודד קוטלר: אנשים מוחים.
<עודד קוטלר: אני נתקל עכשיו בקהל, אני עכשיו מקבל את הקהל ערב-ערב בכמה דברי הסבר למה נסגר התיאטרון, ואני מצר על כך וחולק אתם את צערי על הנושא, ואני שומע תגובות חיות.
<עודד קוטלר: הרצליה, רמת השרון, אזורים של רעננה, באים, אבל שם יש פוטנציאל אדיר שעוד לא מוצה, ואתה ואני מכירים טוב מה זה תיאטרון הצפון לעומת התיאטרון העירוני חיפה, שמביאים את השלאגרים.
<עודד קוטלר: זה אולם, כמו שאמרת.
<עודד קוטלר: אותו דבר תיאטרון ירושלם מול החאן.
<עודד קוטלר: בחאן יש 220 מקומות, שרובר כמעט 1,000 וברבקה קראון – 450.
<עודד קוטלר: זה לא עומד בתחרות בכלל.
עמרם מצנע: ובוחרים את ההצגות.
<עודד קוטלר: רק עוד שנייה אחת.
עמרם מצנע: לשאלה שלי בעניין של הצגות שלכם שמשתלבות בסדרת המינויים באולם הגדול.
עמרם מצנע: הלוא זו דרך, גם אם עושים אותה קצת יותר מלאכותית - -
<עודד קוטלר: נכון.
<עודד קוטלר: התחלנו.
עמרם מצנע: - - לאלץ ועל ידי כך להכיר את התיאטרון.
<עודד קוטלר: את ההצגות הקטנות והאינטימיות שלנו, מתאים להציג באולם קטן, וראה הוכחה לכך שהיום ההסדר החדש אומר שמנהלת היכל האומנויות תקבל את האולם של האנסמבל, בין היתר, כאולם שני להצגות קטנות.
<עודד קוטלר: אבל למשל אנחנו עומדים להעלות מחזה – אני אומר כדי לסבר את האוזן – שנקרא "פרוסט וניקסון".
<עודד קוטלר: זה על מפלתו של ניקסון בטלוויזיה.
<עודד קוטלר: מחזה מעניין מאוד עם מספר משתתפים גדול יחסית, בשיתוף פעולה עם הקאמרי – עמדנו לעשות, זה נפל – את זה חשבנו להביא לאולם הגדול.
<עודד קוטלר: שוב, מעבר לכל זה, האם יעלה על הדעת – אני אומר את זה גם בגלל שאני בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, שזו הדאגה של אזרח בארץ הזאת – שאיש תיאטרון, שעובד כל חייו בתיאטרון ציבורי, לא על מנת לעשות לביתו, כמו שנאמר, ואני שואל את עצמי, האם עולה על הדעת שראש עיר גוזר גזירה באבחת חרב על תיאטרון, לא מנסה לבזבז כמה שעות וכמה דיונים רציניים עם אנשי המקצוע, אתי ואחרים, לא מעלה בדעתו - - -
עמרם מצנע: לא היו דיונים כאלה?
<עודד קוטלר: לא.
<עודד קוטלר: הורידו לי את זה על הראש באבחת חרב.
<עודד קוטלר: ואני אומר: מה קרה?
<עודד קוטלר: אני שואל אותו.
<עודד קוטלר: הוא אומר: דנתי ביני לבין כמה אנשים.
<עודד קוטלר: אמרתי: רגע, מה עם אנשי המקצוע?
<עודד קוטלר: עכשיו אני אגיד לך עוד משהו.
<עודד קוטלר: אמרתי ויהודה יודע את זה, אמרתי: רגע, בוא נגיד שהצפי שלכם מהכנסות האנסמבל ברבע הראשון של תוכנית ההבראה, בשלושה החודשים הראשונים, היא צודקת ואני טועה – נגיד שיש יותר אפשרות להביא יותר כסף ואני לא מביא – תפטרו אותי.
<עודד קוטלר: אני נותן את ראשי, הנה קחו אותו.
<עודד קוטלר: אבל מה אתם סוגרים את האנסמבל?
<עודד קוטלר: אם הרב של בית הכנסת סרח, סוגרים את בית הכנסת?
<עודד קוטלר: אם מנהלת בית הספר לא עובדת נכון, סוגרים את בית הספר?
עמרם מצנע: אל תביא לנו דוגמאות מהעולם...
<עודד קוטלר: זה באמת לא רציני.
<עודד קוטלר: בעיקרון, עזבו אותי, תפטרו.
<עודד קוטלר: אני יצאתי, לא רוצה לחזור.
<עודד קוטלר: משרד התרבות שותף.
<עודד קוטלר: נכון, 30 ומשהו מיליון, קרוב ל-40 מיליון.
<עודד קוטלר: אני אומר: משרד התרבות גם השקיע כמה מיליונים לאורך השנים, והיתה הידברות בינינו והיתה נכונות ואוזן קשבת, יש להם את התבחינים ואפשר לפעמים גם לצאת רגע הצדה בכל מיני דרכים, לא ניתן הצ'אנס לזה.
<עודד קוטלר: יתרה מזו, וזה אני אומר משום שאין לי ברירה.
<עודד קוטלר: ההחלטה לסגור את האנסמבל היא החלטה פוליטית.
<עודד קוטלר: אין קשר בינה לבין כסף.
<עודד קוטלר: בה בשעה שהאנסמבל נסגר, העירייה החליטה על שורה של מופעי מוזיקה חינם בפארקים, חינם אין כסף.
<עודד קוטלר: מישהו מצפה לאגורה אחת?
<עודד קוטלר: ומדובר בהרבה מאוד אלפים של שקלים של אנשי העיר.
<עודד קוטלר: מישהו מצפה שם להכנסה?
<עודד קוטלר: אלה מופעי חינם של מוזיקה.
<עודד קוטלר: איך לקרוא לזה בשנת בחירות?
<עודד קוטלר: אני לא רוצה להיכנס ליותר מדי פרשנויות, כי אז אני הופך לפרשן פוליטי, אבל אני אומר לכם שאין קשר בין הגירעון של ה-180,000-150,000 שקל של הרבעון הראשון להחלטה לסגור.
<עודד קוטלר: הרי כל השאר כבר ידוע.
<עודד קוטלר: לסוף אני רוצה להגיד.
<עודד קוטלר: ראש העירייה הוא יושב-ראש התיאטרון, כך זה בתקשי"ר העירוני.
<עודד קוטלר: ראש העיר לא בא לראות את הצגות התיאטרון, לא בא.
<עודד קוטלר: לא ל"לילה טוב אמא", לא ל"צרים", לא להצגות אחרות.
<עודד קוטלר: שאל אותו מישהו: אתה כאיש התיאטרון, לפני שאתה סוגר, תבוא לראות.
<עודד קוטלר: אולי לבך ירחב פתאום ממה שנעשה שם.
<עודד קוטלר: הוא אמר: זה לא מעניין אותי, זה לא קשור, אני לא צריך להיות פה.
<עודד קוטלר: לא כיושב-ראש העירייה, אתה יושב-ראש התיאטרון.
<עודד קוטלר: יהודה בן-עזרא בא.
<עודד קוטלר: יהודה בא.
<עודד קוטלר: בהקשר לנושא הפורמלי, אני כאזרח תובע, בהזדמנות זו שאני יושב כאן בוועדת החינוך והתרבות – אני דורש פתיחה מחדש של התיאטרון הזה כגוף יוצר, יצירתי, עם הנהלה אומנותית אמיתית שיוצרת תיאטרון, לא אולם שמביא עוד פעם איזה מין הכפלה של האולם הגדול, של היכל האומנויות, כי אז לא עשינו שום דבר, בלעדי, עם מנהל אחר, עם קבוצה אחרת, אבל שיפתחו.
<עודד קוטלר: זה שהעיר הזאת עשתה פעולה לפני 13-12 שנה – ואגב מהרגע הראשון אומרים לי: גם גדליה, גם חנה מרון, וגם ליאורה ריבלין, שהיו יחד עם יהודה – יהודה ישן שם באוהל כשהקימו אותו, הוא אחד האנשים הכי מיוחדים בעיר הזאת – ואני אומר:
<עודד קוטלר: התקציב היה בלתי ראוי מהרגע הראשון, 1.2 מיליון שקל בשנת 2000 להקמת תיאטרון עם רפרטואר של ארבע מחזות.
<עודד קוטלר: מי יעלה על דעתו מן דבר כזה?
<עודד קוטלר: אבל עשו את זה – היה צריך להגיע לתקציב שבין – היום התקציב הוא 5.5 – 6.5 למעט יותר, ואז לא היתה בעיה בתיאטרון.
עמרם מצנע: תודה לעודד.
עמרם מצנע: משרד התרבות, אתם רוצים משהו להוסיף, כדי שנוכל לפתוח את זה לדיון?
<שמעון אלקבץ: בהמשך למה שעודד אמר, התמיכה המצטברת שלנו הגיעה לכדי 5 מיליוני שקלים.
<שמעון אלקבץ: אני חושב שבצורה יצירתית היינו יכולים ביחד עם העירייה למצוא פתרונות כאלה ואחרים, אם רק היתה ניתנת לנו ההזדמנות.
עמרם מצנע: האם היה דיון אתכם?
<שמעון אלקבץ: לא, לא.
<שמעון אלקבץ: קראנו על זה בעיתון.
עמרם מצנע: יהודה, השאלה גם אליך.
עמרם מצנע: האם היה דיון שבו מתלבטים אם נגדיל מקורות אחרים?
עמרם מצנע: אני יודע, הם נחמדים, אבל קשה מאוד להוציא מהם כסף.
עמרם מצנע: זה אני יודע, אבל האם היה איזה תהליך כזה של ניסיון או שבאמת התחושה היא מה שמעביר עודד, שראש העיר החליט וכל הנתונים לא חשובים?
<יהודה בן-עזרא: הוא מעביר תחושה מאז שהוא בתפקיד.
<יהודה בן-עזרא: צריך לזכור, ואת זה ציינתי, שבמשך 13 השנים האחרונות נעשו המון ניסיונות של שינוי, של הבראה, וגם ישבנו עם משרד התרבות - - -
עמרם מצנע: הבאתם את האיש הכי מנוסה במדינת ישראל בתיאטרון.
<יהודה בן-עזרא: - - - ישבנו גם עם משרד התרבות לפני שלוש שנים וביקשנו לקבל איזו תוספת, לא קיבלנו תוספת.
<יהודה בן-עזרא: אפילו נענשנו על-ידי משרד התרבות והורידו לנו תקציב.
<יהודה בן-עזרא: כמה זה היה?
<עודד קוטלר: ב-2010.
עמרם מצנע: יהודה, אני מדבר על 2013, כשראש העיר נכנס לתפקידו, מצא את מה שמצא ואמר: חבר'ה, בואו נבדוק, אם לא תביאו לי עוד כסף, אני סוגר את התיאטרון.
<יהודה בן-עזרא: עם משרד התרבות לא היה דיון.
עמרם מצנע: עם משרד התרבות, עם עודד.
אורלי פרומן: קראנו על זה בעיתון.
<עירית פוגל: או Y-net.
<יהודה בן-עזרא: היו דיונים בהנהלת - - -
<עודד קוטלר: לא אתי ולא אתם.
<יהודה בן-עזרא: הוא צודק, עודד.
<יהודה בן-עזרא: אני לא אומר את זה רק כדי לשמור על יחסי הידידות ולא לפספס את ארוחת הבוקר.
עמרם מצנע: לא, יש לך בעיה, הוא בעל הבית.
<יהודה בן-עזרא: לא ניכנס לוויכוח.
<יהודה בן-עזרא: אני מוכרח להגיד משהו.
<יהודה בן-עזרא: אנומליה זה נכון, אבל ממרום גילי, אחרי 40 שנה בעיריית הרצליה, אני יכול להגיד מה שאני רוצה, ואני אגיד מה שאני רוצה גם עכשיו.
<יהודה בן-עזרא: יכולים להרוג את השליח פה ויכולים להרוג את השליח גם בבית, אבל אני אגיד.
עמרם מצנע: בבית יותר מסוכן.
עמרם מצנע: פה לא יהרגו אותך.
<יהודה בן-עזרא: אמרתי את זה גם בדיון עם משרד התרבות וראש העיר ואני אומר את זה שוב כאן.
<יהודה בן-עזרא: עודד טען בכל הדיונים שהוא לא יעמוד במסגרת התקציב.
<יהודה בן-עזרא: יכסה את המיליון ואפילו 300,000.
<יהודה בן-עזרא: בשביל למכור כרטיסים הוא צריך לשווק, לשווק עולה כסף.
<יהודה בן-עזרא: אמרתי – נדמה לי שהיו גם שחקנים, נדמה לי שגם אתה היית, רוני ניניו, ומה שאמרתי שם אני אומר גם כאן – פניתי למשרד התרבות ואמרתי: זה מצב חירום.
<יהודה בן-עזרא: העירייה, וזה לזכותה של העירייה, עודד וכולם, לא לשכוח, העירייה השקיעה מעל ומעבר בתקציב של האנסמבל, גם משאבים פיזיים, נפשיים, כספיים והכול – משרד התרבות, תיקחו על עצמכם, תלוו את השנה הזאת, ויכול להיות שלא צריך את כל המיליון החסרים, תנו את המיליון הזה.
<יהודה בן-עזרא: אבל משרד התרבות אומר, אולי בצדק, שהוא כבול בקריטריונים.
<יהודה בן-עזרא: חברים, אדוני היה גם ראש עיר, עירייה לא כבולה לשום קריטריון?
<יהודה בן-עזרא: האם היא יכולה להוציא כספים בלי חשבון?
עמרם מצנע: התשובה היא כן.
עמרם מצנע: לא בלי חשבון, אבל היא כותבת את הקריטריונים ואחר-כך הולכת לצד השני של השולחן לבצע אותם, זאת האמת.
אורלי פרומן: אני רוצה לחדד פה לשאלה שלך, היושב-ראש.
אורלי פרומן: קראנו על סגירת התיאטרון בעיתון, ואז התחיל להתגלגל העניין.
אורלי פרומן: לא היה שום דיון אתנו, בטח לא בשנה האחרונה.
אורלי פרומן: לפני שלוש שנים היה הדיון האחרון עם ראש העיר הקודמת על מצוקה כזאת או אחרת, וכשעודד נכנס היה דיון נוסף.
אורלי פרומן: במקביל, בשנתיים האחרונות פעמיים פרסמנו קול קורא לעזרה למוסדות במצוקה.
אורלי פרומן: לצערנו ואולי לשמחתנו – מוסדות במצוקה זה הנחיות של החשב הכללי מי יכול להיכלל, מה צריך להיות כדי שתיכלל – הם לא עמדו בתנאים.
אורלי פרומן: אני אומר לשמחתנו, כי צריך לעמוד שם בגירעון מעל 25%, גירעון נצבר וכו'.
<עודד קוטלר: לא היינו בגירעון מספיק.
אורלי פרומן: לא הייתם בגירעון מספיק.
אורלי פרומן: אלה האפשרויות של משרד התרבות לסייע.
אורלי פרומן: בשמחה, יהודה, היינו נותנים יותר כדי שהתיאטרון ימשיך לעבוד.
אורלי פרומן: אתה יודע שלעירייה במידה מסוימת יש גמישות יותר גדולה.
אורלי פרומן: כן הצענו תוכניות כאלה ואחרות של תוכנית שנותנים במה עם שיתוף פעולה שלא צלח, שלא באשמתכם.
<יהודה בן-עזרא: בסוף יסתבר שמה שכתוב בעיתון זה נכון.
עמרם מצנע: אני מתמקד בכך שיצאתם לתקציב 2013 עם הנחות – עזוב את ההיסטוריה – ואחרי שלושה חודשים אתם עושים את מה שעושים.
עמרם מצנע: אני רוצה לפתוח את הדיון.
עמרם מצנע: אני מבקש שמי שמדבר יציג את עצמו, יהיה קצר, לא יחזור יותר מדי על דברים, אבל בהחלט יוסיף לנו להבנה הכללית.
עמרם מצנע: רוני ניניו, בבקשה.
<רוני ניניו: אני פה מייצג את עצמי כבמאי, אחד מיוצרי התיאטרון בארץ.
<רוני ניניו: נמצאים אתי עוד חברים מתחום התיאטרון.
<רוני ניניו: אני מייצג את איגוד במאי התיאטרון ואני גם מייצג את פורום יוצרי התיאטרון, שכולל גם אותנו וגם את שח"ם, שזה איגוד השחקנים בישראל, ואיגודים נוספים.
<רוני ניניו: אני רוצה להוסיף על מה שנאמר.
<רוני ניניו: בתיאטרון הזה, שבוודאי עשה עבודה יצירתית מאוד-מאוד ראויה, יש עובדים ויש שחקנים ויש במאים, ובוא ניתן את הדעת קודם כול לזה שהם הולכים להיות ללא פרנסה.
<רוני ניניו: אני חושב שכל מה שנאמר פה לגבי דרך קבלת ההחלטות, כמובן מקרין על שחקנים ויוצרים אחרים בתחום התיאטרון שעובדים ועבדו עם הרצליה – הנה דוגמה לעוד תיאטרון שמפסיק את פעולתו.
<רוני ניניו: מדוע אני אומר "עוד תיאטרון"?
<רוני ניניו: משום שמעבר לדרישה שלנו לדון מחדש ולפתוח את התיאטרון הזה לגוף יוצר עם איזו הנהלה אומנותית ולא כאולם שימשיך את פעולתו של היכל התרבות בהרצליה, אני חושב שהעובדה שזו הפעם הראשונה אולי ב-30 או 40 השנים האחרונות שנסגר תיאטרון בישראל, אני חושב שזאת דוגמה לכך שיש איזו בעיה מובנית בתקצוב של התיאטרונים בישראל, בקריטריונים שעל-פיהם ניתנים התקציבים, ואני יודע שנעשים הרבה מאמצים מצד מינהל תרבות לשנות את הקריטריונים וכו'.
<רוני ניניו: אנחנו רק באנו לפה, אני וחברי, מעבר לקריאה שלא לסגור את תיאטרון הרצליה, להגיד שדרושה מהפכה בתיאטרון הישראלי.
<רוני ניניו: ודרושה מהפכה בתיאטרון הישראלי, משום שכפי שאנחנו רואים, אנחנו מנסים להגן בציפורניים על גוף יוצר, שנבלע בתיאטרונים גדולים, שכמובן גם הם עושים, נקרא לזה "הצגות איכותיות", אבל רוב הדברים שהם עושים זה הצגות מסחריות, משום שאין מספיק תקציב ומשום שהם גדלים באופן לא פרופורציונלי לאפשרויות שלהם, ואז מתחיל מרוץ בין שלושת התיאטרונים הגדולים בתל-אביב.
<רוני ניניו: נציע בצורה מסודרת בשלב עתידי לא רחוק - - -
<עודד קוטלר: קרוב.
<רוני ניניו: נציע מבנה חדש לכל התיאטרון בארץ.
<רוני ניניו: בוא נאמר שתיאטרון הרצליה לא היה בהרצליה – אומרים שאולי זה לא פריפריה – נאמר שהוא היה בחדרה, העובדה שחושבים שיש תיאטרון בפריפריה זה רק למראית עין, משום שמה שקורה היום שהתיאטרונים הגדולים לוקחים את הצגותיהם ומופיעים ב-150 היכלי תרבות בכל הארץ, כשהשחקנים נוסעים קדימה ואחורה מתל-אביב וחזרה, אבל במקומות עצמם, כמו בהרצליה, כמו בחדרה, כמו בכרמיאל, כמו באילת, אין תיאטרונים יוצרים.
<רוני ניניו: ואם היתה חשיבה מגובשת ובמקביל להגדלת תקציב מסוים היו יוצרים נאמר חמישה תיאטרונים פריפריאליים בארץ, כמו למשל תיאטרון שיש לו ייחודיות מאוד גדולה, התיאטרון בדימונה, והיו נוצרים עוד חמישה תיאטרונים כאלה שהיו מקבלים תקציב ומספקים – ואני חוזר עכשיו לאנשים שמאבדים את העבודה בהרצליה – הם היו מספקים עבודה למאות שחקנים.
<רוני ניניו: רבותי, בישראל יוצאים 200 שחקנים - - -
<עודד קוטלר: לפחות 200 כל שנה.
<רוני ניניו: אין להם עבודה, והמצב רק ילך ויחמיר.
עמרם מצנע: בוא תסיים, רוני.
<רוני ניניו: אני גומר.
<רוני ניניו: רק רציתי להציף את הדיון הזה.
עמרם מצנע: רשמתי לעצמי.
<רוני ניניו: אנחנו מדברים שבמקביל לתיאטרונים הגדולים יקומו עוד תיאטרונים כמו הרצליה וכמו החאן, והתיאטרונים האלה כתיאטרונים יוצרים, א', יעסיקו הרבה מאוד שחקנים, והם גם יהוו איזו קבוצת לחץ.
<רוני ניניו: מעבר לזה שהם יעבדו עם הקהילות שבהן הם יוצרים הם באיזה מקום ייצרו לחץ אומנותי על התיאטרונים בתל-אביב, שהולכים לצערנו ומתמסחרים יותר ויותר.
עמרם מצנע: תודה.
עמרם מצנע: אני מבין שנמצאת פה יושבת-ראש מועצת הנוער של הרצליה, נוגה.
<רונית לרר-שפק: היא גם סדרנית אצלנו בתיאטרון.
<יהודית גידלי: בהתנדבות?
<רונית לרר-שפק: לא.
עמרם מצנע: נשמח מאוד לשמוע אותך, נוגה.
<נוגה לוי: אני אדבר קצת על המשמעות של התיאטרון בעיני בני הנוער בהרצליה.
<אוהד קנולר: הם מצביעים פוטנציאליים לראש העיר בקרוב.
עמרם מצנע: בבקשה, נוגה.
<נוגה לוי: דיברתי עם כמות לא מבוטלת של בני נוער, התעניינתי לראות מה אומרים, מה קורה, מה הדעה הרווחת.
<נוגה לוי: לא כולם בתקופה האחרונה, בני גילי לפחות, תלמידי תיכון, היו חשופים כל כך לתיאטרון, אולי כנראה בגלל שיווק.
<נוגה לוי: הם לא כל כך שמעו.
<נוגה לוי: אלה שכן שמעו אמרו בלי פחד שזה תיאטרון עם אומץ.
עמרם מצנע: אומץ?
<נוגה לוי: אומץ.
<נוגה לוי: לא מפחדים להראות את מה שהם רוצים.
<נוגה לוי: אני אחזק את הבחור שדיבר לפני, לא תיאטרון ממוסחר.
<נוגה לוי: לסגור תיאטרון – זה משפט שחזר לא מעט, לא רק בין בני הנוער – זה מעשה לא חכם.
<נוגה לוי: קצת כואב אפילו לשמוע, הייתי אומרת.
<נוגה לוי: צריך לקחת את הנקודה הזאת ולחזק את התיאטרון, ואם בני נוער לצורך העניין לא מגיעים, לעשות שיווק מעט יותר אינטנסיבי לקהל היעד הזה, אבל לא לסגור תיאטרון.
<נוגה לוי: המון עיקמו גבה על זה.
<נוגה לוי: בהרצליה יש המון מגמות תיאטרון.
<נוגה לוי: עניין התיאטרון בין בני הנוער - - -
עמרם מצנע: בבתי הספר?
<נוגה לוי: לא רק, יש גם מסגרות כמו התיאטרון העירוני, להקת "על הבמה", שהיא הלהקה הייצוגית של הרצליה.
<נוגה לוי: תיאטרון הוא עניין קצת קריטי בהרצליה.
<נוגה לוי: היא עיר תרבותית, אפשר להגיד, בעיקר בשנים האחרונות.
<נוגה לוי: אני חושבת שלסגור תיאטרון – לא, לשפר – כן.
עמרם מצנע: תודה רבה לך.
עמרם מצנע: סיני פתר, בבקשה.
<סיני פתר: שלום, אני פה כיושב-ראש איגוד במאי התיאטרון, אבל גם כבעל עניין, כי התיאטרון שנסגר סגר לי את פרנסתי.
<סיני פתר: הייתי אמור להתחיל לביים שם מחזה של מוטי לרנר בעוד חודשים ספורים, היינו בעיצומן של הכנות, כך שזו דוגמה חיה מה המשמעות של זה כלפי אנשים מבצעים – היעדר הפרנסה ועבודה משמעותית מבחינה אומנותית וכו' של קבוצה של יוצרים שמתקבצים ועמלים כבר כמה זמן.
<סיני פתר: אני רוצה קודם כול לומר לך, מצנע, שעבורנו, הנייר הזה שהוצאת הוא מאוד-מאוד משמעותי.
<סיני פתר: אנחנו מעריכים במידה גדולה מאוד את העובדה שהתייצבת כפי שהתייצבת כאן, יש לזה משמעויות הרבה מעבר למה שהתחולל בתיאטרון הרצליה.
<סיני פתר: אנחנו מקווים שהמשמעות של הדבר היא, שיש לנו מה שנקרא "נציגים נאמנים" פה בבניין הזה, שמבינים עד כמה המשמעות של תיאטרון פתוח, ובעיקר תיאטרון מסוג התיאטרון בהרצליה, היא גדולה מאוד.
<סיני פתר: אני אישית מניסיוני, גם אתך, שייך לאותם אומנים שניסו להפריח את הפריפריה.
<סיני פתר: עברתי עם משפחתי לחיפה, בסיוע שלך ושל עודד קוטלר, והפכנו לחלק המחיים התיאטרוניים של תיאטרון חיפה, ועבורי המשמעות של ניסיון ליצור מחוץ למרכז היא מאוד-מאוד גדולה.
<סיני פתר: אני יודע מה המשמעות ואני מצטרף לדברים של הנערה שאמרה - -
עמרם מצנע: נוגה.
<סיני פתר: - - מה המשמעות ליצור אופק של פרנסה תרבותית עבור צעירים שגדלים במקומות האלה, מה המשמעות כשהם הפוכים להיות חלק מעשייה תיאטרונית.
<סיני פתר: והפחד הגדול שלנו הוא באמת מאותה הכרעה שאתה מדבר עליה, שתיאטרון אנסמבל הרצליה יהפוך לעוד קניון של מופעי תרבות שיגיעו ממקום אחר.
<יהודה בן-עזרא: לא זאת הכוונה.
<סיני פתר: אני מקווה שלא.
<סיני פתר: אם לא, צריך לפתוח מחדש את התיאטרון הזה בכל הרכב שתמצאו לנכון, עם כל חשב וליווי שתמצאו לנכון, אבל הדבר הזה חמור מאוד.
<סיני פתר: ובמובן הזה הדבר המשמעותי שקורה כאן שאנחנו, האיגודים, מתארגנים ליצור אלטרנטיבה, כי המשמעות של הרצליה היא הרבה מעבר למה שקרה בעיר הזאת, ואנחנו מאוד-מאוד נזדקק לסיוע שלך, מצנע, ושל הוועדה שאתה עומד בראשה.
<סיני פתר: תודה רבה.
עמרם מצנע: רונית לרר.
עמרם מצנע: קצר אני מבקש, רונית.
<רונית לרר-שפק: אני אשתדל להשלים כמה דברים שמתייחסים - - -