GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יורם רוז: הפדיון ב-2010 עלה לעומת 2009.
עינת וילף: קדימה.
יוג'ין קנדל: זו דווקא תמונה מאוד מעניינית.
יוג'ין קנדל: זה מדד המחירים הסיטונאיים.
יוג'ין קנדל: זאת אומרת, כמה היצרן מוכר למפיץ.
יוג'ין קנדל: בכל שאר התעשייה זה עלה בסדרי גודל של 30 ומשהו אחוז בשבע השנים האחרונות, ואילו בתעשייה הזאת זה עלה בארבעה אחוז.
יוג'ין קנדל: בעצם אלה המחירים שהמו"לים מקבלים מהרשתות, וזה אומר שאפילו בתוך העלייה בפדיון של שישה אחוז, המו"לים קיבלו עלייה של ארבעה אחוז.
יוג'ין קנדל: כלומר, גם שם הורע המצב שלהם.
יוג'ין קנדל: יש פה ניסיון להגיד שיש פה הרבה מאוד מו"לים.
יוג'ין קנדל: אבל אין פה הרבה מאוד מו"לים.
יוג'ין קנדל: המו"ל העשירי בגודלו במדינת ישראל מוציא 47 ספרים בשנה.
יוג'ין קנדל: המו"ל ה-20 מוציא 24 או פחות.
יוג'ין קנדל: המו"ל החמישי מוציא 90 ספרים.
יוג'ין קנדל: זאת אומרת שיש פה בעצם שש קבוצות של מו"לים שהן התעשייה.
ערן זמורה: תמיד זה היה ככה.
יוג'ין קנדל: אז בואו לא נדבר על זה שיש פה תחרות מאוד ענפה בין אלפי מו"לים.
יוג'ין קנדל: הנתונים האלה גם נוגדים את התפיסה שיש פה כניסה חופשית לענף.
יוג'ין קנדל: מתוך עשר הגדולות, השתיים הגדולות מוציאות 41% מהספרים.
יוג'ין קנדל: אלה הנתונים של הספרייה הלאומית.
יוג'ין קנדל: זאת לעומת 34% ב-2005.
יוג'ין קנדל: יש הגדלה של ההוצאות הגדולות.
יוג'ין קנדל: יש 30% עלייה בכותרים, לעומת קיטון של 24% בכותרים של.
יוג'ין קנדל: .. נתון אחרון.
יוג'ין קנדל: לפי נתונים שקיבלנו מאיגוד המו"לים, המו"לים קונים נייר לספרים בצורה מרוכזת.
יוג'ין קנדל: אני מבין את זה נכון?
אמנון בן-שמואל: לא, זה לא נכון.
אמנון בן-שמואל: הם קונים חלק נכבד - - -
יוג'ין קנדל: חלק נכבד מהנייר הזה.
יוג'ין קנדל: זאת אומרת, יש ירידה בקניות של הנייר דרך - - -
יורם רוז: אבל זה לא נתון רציני, היות שאני קונה יותר מיבוא ופחות מהתאחדות המו"לים.
יורם רוז: זו הסטה של הקנייה.
יוג'ין קנדל: אבל אנחנו יודעים שאתה גם הגדלת את הכמות.
יוג'ין קנדל: זה לא מפליא אותנו.
יורם רוז: לא, אני לא קונה דרך התאחדות המו"לים.
יורם רוז: לפני שנה קניתי דרך התאחדות המו"לים והשנה לא קניתי דרכם.
רחלי אידלמן: אבל גם "נייר חדרה" אומרים שכמות הנייר לכלל הענף, בין אם נקנה על ידי המו"לים ובין אם לא, נמצאת בירידה.
יוג'ין קנדל: אז אנחנו נברר את זה.
יורם רוז: אבל יש גם יבוא.
יורם רוז: היבוא גדל.
יוג'ין קנדל: אנחנו נברר את זה.
עינת וילף: תודה רבה, פרופסור קנדל.
עינת וילף: אני מסכמת את - - -
ביני טריואקס: חברת הכנסת, אפשר מילה אחת?
ביני טריואקס: אני חושב שהיא מאוד חשובה לעניין.
עינת וילף: לא, לא, לא, לכל אחד יש מילים חשובות.
עינת וילף: המשך התהליך הוא כך: השלב הבא הוא קיום דיון בהתאם להסכמות.
עינת וילף: הדיון יכול להתקיים רק אם יהיו הסכמות.
עינת וילף: אלה התנאים לקיום דיוני ועדה בפגרה.
עינת וילף: הדיון הזה יהיה דיון ארוך במיוחד, ככל הניתן, במטרה לסיים את החקיקה ולהכין לקריאה שנייה ושלישית.
עינת וילף: שאלת ההצבעה על הקריאה השנייה והשלישית, שדורשת כינוס מליאה, תהיה שאלה נפרדת, והיא דורשת הסכמות באופן נפרד.
עינת וילף: עד 10 בנובמבר אני מבקשת לשלוח את כל ההסתייגויות לוועדה, והן יינתנו ליועצת המשפטית, שמרכזת את העבודה מול משרדי הממשלה.
עינת וילף: אני ממליצה בהסתייגויות להשתדל להתמקד במה שבאמת חשוב, כי הדיון לא יתנהל בהסתייגויות באופן שווה, אלא רק יתמקד באמת במה שקריטי וחשוב.
עינת וילף: בעקבות הדיונים שיתקיימו מול הממשלה, אם יהיו שינויים, תפורסם טיוטת חוק חדשה, והיא זאת שתובא לדיון הבא בוועדה.
עינת וילף: אני מבקשת: בדיונים שאת מקיימת, לקחת את פרוטוקול הישיבה, לקחת את ההצעות שאנשים העלו, את החלופות, לקבל את תשובת הממשלה לשאלות האם החלופות האלה נשקלו, האם הממשלה מוכנה לשקול אותן מחדש, האם הפגיעה של החלופות שעלו כאן היא פחותה או יותר גדולה.
עינת וילף: אני גם מבקשת מאלה שמציעים את ההסתייגויות להדגיש את המקומות שבהם הם מציעים חלופות לסעיפים שונים, כדי שאפשר יהיה לבחון בצורה ברורה את החלופות האלה.
עינת וילף: על הדיון הבא תצא הודעה.
עינת וילף: כמו שאמרתי, בשלב הזה אני לא יכולה לקבל את ההחלטה.
עינת וילף: ברגע שתהיה הסכמה של שלושת הגורמים – יושב-ראש הקואליציה, יושב-ראש האופוזיציה יושב-ראש הכנסת – יתקיים הדיון.
עינת וילף: לגבי שאלת השדלנים ועורכי-הדין – ראשית, אני ממליצה להעסיק אותם בכתיבת ההסתייגויות.
עינת וילף: נראה לי שזה שימוש נכון יותר בזמנם ובכסף שלכם.
עינת וילף: אני מבקשת מכתב אישי.
עינת וילף: אם יש כאן מישהו שמרגיש שהוא לא הצליח להעביר את התנגדותו, שהיה עילג או כבד פה או כבד לשון או לא קיבל את הזמן, ולכן הוא מבקש להיות מיוצג על ידי גורם חיצוני, שדלן או עורך-דין, אני אתן את האפשרות הזאת בראשית הדיון.
עינת וילף: מי שזה יהיה, ייכנס, יאמר את דברו ויצא.
ביני טריואקס: רק בעלי המאה יוכלו לעשות את זה.
ביני טריואקס: רק הרשת והמו"לים הגדולים.
ביני טריואקס: אנחנו לא נוכל להעמיד פה עורכי-דין של 500 דולר לשעה, שזה בטח מה שיקרה מהרגע.
ביני טריואקס: זה בדיוק מה שיקרה.
עינת וילף: אני חושבת שנעשה כאן מעל ומעבר למה שנעשה בכל ועדה בכנסת כדי שלא לאפשר כניסת שדלנים, כולל עורכי-דין חיצוניים.
עינת וילף: זה דבר חסר תקדים.
עינת וילף: אני יכולה להגיד לכם שהלחצים מהייעוץ המשפטי של הכנסת שהגיעו - - -
ביני טריואקס: אז למה לאשר את זה?
עינת וילף: אני מסבירה לכם.
עינת וילף: הגיעו לחצים, גם בדיון הזה וגם בדיון הקודם, ועמדתי בכולם.
עינת וילף: גם לא הבטחתי שזה ייעשה.
עינת וילף: אם אני אשתכנע שאכן לא נשמעו הדברים בדיון, זה יהיה המקסימום שיינתן: לבוא, להגיד את הדברים, ולצאת.
עינת וילף: לא יותר מזה.
עינת וילף: לא השתתפות בדיון.
עינת וילף: אני מזכירה לכולם שלמרות שזה דיון על נושא מסוים, המטרה בסוף היא להתוות כיוון לכנסת הבאה, כדי להחזיר את הדיון לציבור, וכדי שמי שרוצה לבוא, שיבוא ויתבטא בכנסת לא באמצעות מלאך או שרף אלא בקולו ובעצמו.
עינת וילף: זו המטרה, ובמובן הזה, הדיונים האלה בוועדה הם חסרי תקדים בהיסטוריה של הכנסת והם התאפשרו רק בגלל שלמרות כל הלחצים, לא ניתן לפגוע באוטונומיה של יושב-ראש ועדה.
עינת וילף: כשיהיה דיון נוסף כולכם כמובן תקבלו הודעה.
עינת וילף: עד 10 בנובמבר לשלוח בבקשה את שלל ההסתייגויות.
אלכס מילר: נצביע על התיקון לסעיף 4 כי הצעת הועדה הוגשה לקריאה שניה ושלישית והחוק אושר.
אלכס מילר: מבקש שנעלה את זה במהרה למליאת הכנסת לקריאה שניה ושלישית ונאשר אותו גם שם.
אלכס מילר: הצבעה בעד: רוב נגד: מיעוט התיקון התקבל.
עמרם מצנע: בוקר טוב, אנחנו נפתח את הישיבה באיחור.
עמרם מצנע: אני מבין שהיו תקלות בכניסה.
עמרם מצנע: קודם כול, זו ישיבה ראשונה של ועדת החינוך, התרבות והספורט אחרי הוועדה החגיגית של בחירתי כיושב-ראש.
עמרם מצנע: מברוק שזו ישיבה ראשונה.
עמרם מצנע: דבר שני, זו ישיבה ראשונה בענייני תרבות, וזה גם טוב.
עמרם מצנע: הוועדה, אני מניח, רוב הזמן שלה, תעסוק בענייני חינוך, חבל שבתרבות זה הנושא הזה כמובן, אבל בכל זאת.
עמרם מצנע: אני רוצה שמנהלת הוועדה, יהודית, תעביר כמה הודעות, שמיועדות בעיקר לחברי הוועדה.
עמרם מצנע: בבקשה.
<יהודית גידלי: סדר-היום לשבוע הבא: ביום שני בשעה 10:00 עד השעה 12:00 – התגברות אירועי שנאה, גזענות ותג מחיר; היערכות מערכות החינוך וההשכלה הגבוהה ובצה"ל; בשעה 12:00 עד 13:00 – נוהל קבלת מורים ממלאי מקום לעבודה בבתי ספר ותנאי העסקתם, וביום רביעי בשעה 09:00 עד השעה 11:00 – החינוך הבלתי פורמלי.
<יהודית גידלי: אנא גם רשמו לפניכם שביום ראשון ה-5 לחודש תקיים הוועדה סיור בירושלים בכל מערכות החינוך.
<יהודית גידלי: על סדר-היום המדויק תבוא הודעה ופירוט.
עמרם מצנע: תודה למנכ"לית משרד התרבות והספורט שנמצאת אתנו.
עמרם מצנע: השרה התנצלה שאיננה יכולה לבוא בהתראה קצרה.
עמרם מצנע: הנושא של סגירת התיאטרון העירוני בהרצליה כבר ירד במידה מסוימת מסדר-היום הציבורי, אבל מצאנו לעצמנו זכות וחובה לקיים את הדיון הזה, כדי לא להיות מותנים רק בכותרות ובעיסוק תקשורתי, אלא לעסוק באמת בעניין, והכנסת, כפי שאתם בטח יודעים, נדמה לי קרוב ל-10 חודשים מאז ההחלטה על הבחירות ולאחר מכן פיזור הכנסת ועד שהיא התכנסה, לא עסקה, גם לא בנושאים שוטפים וחיוניים.
עמרם מצנע: מצאתי לנכון שהנושא הזה, אסור שיעבור לסדר-היום בלי שהוא יעלה כאן, בבמה הציבורית הזאת של הפרלמנט הישראלי.
עמרם מצנע: אני לא צריך להגיד לנוכחים כאן שתיאטרון הוא לא עסק כלכלי והוא לא נמדד רק בהצלחותיו העסקיות, הוא נמדד בהרבה גורמים אחרים, וגם להזכיר שכל התיאטראות הרפרטואריים במדינת ישראל נשענים על תקציב ציבורי משמעותי, שכולל גם את הממשלה באמצעות משרד התרבות, אבל גם את העיריות שבהן נמצאות התיאטראות האלה, ובדרך כלל עיריות חזקות.
עמרם מצנע: התיאטרון הוא לא רק מקום תעסוקה, הוא בעיקר מקום שבו מתרכזת פעילות תרבותית, צומחים, גדלים, מתנסים אומנים, אומני העתיד של הבמה וכל הדברים האחרים.
עמרם מצנע: הוא מקום של תרבות, אומנות, יצירתיות.
עמרם מצנע: מהווה מקום שבו משקפים את פני החברה.
עמרם מצנע: ואין צורך להוכיח את מרכזיותו של התיאטרון במדינה דמוקרטית, בעיקר כמו מדינת ישראל, עם עבר והווה מפוארים מאוד של יצירה.
עמרם מצנע: ואני חושב שאסור לנו – אמרתי את זה בפתיחה – כחברה נורמטיבית, דמוקרטית, לעבור לסדר-היום על ההחלטה האומללה הזאת.
עמרם מצנע: לעיר הרצליה – א', אני מאוד מצר על כך שראש העיר לא מצא לנכון לבוא.
עמרם מצנע: הזמנו אותו.
עמרם מצנע: לפי מה שאני מבין גם היה אישור מלשכת ראש העיר.
עמרם מצנע: אני חושב שראש העיר צריך היה לבוא לפה, להתייצב באומץ ולהגן על החלטתו, וזה חבל מאוד.
עמרם מצנע: אני מבין שאתה, ראש מחלקת התרבות, מייצג אותו, אבל מצאתי לנכון להעיר על זה.
עמרם מצנע: זה כמובן יירשם בפרוטוקול.
עמרם מצנע: אנחנו נודיע לו את זה באופן רשמי ותמסור לו את האכזבה שלנו.
עמרם מצנע: לעיר הרצליה ולמנהיגיה יש אחריות המשכית, והחלטתה של העירייה בעבר לפתוח תיאטרון ולהתאים אותו, אני מקווה שנעשתה בשיקול דעת ובהבנה לאיזה עולם אתם נכנסים.
עמרם מצנע: ולכן אנחנו בהחלט מקיימים את הדיון הזה, כדי להבין אולי ולתבוע מעיריית הרצליה לא לסגור את התיאטרון על אף הקשיים ועל אף הבעיות.
עמרם מצנע: זו הפתיחה שלי.
עמרם מצנע: את רוצה אולי להגיד כמה משפטים?
אורלי פרומן: קודם כול, ברכות, אדוני היושב-ראש.
אורלי פרומן: הרבה הצלחה בתפקידך.
אורלי פרומן: אין לי ספק שהמפגש שלך עם התחומים שאנחנו אמונים עליהם, תחומי התרבות והספורט, יספקו לך – לא שאתה לא מכיר, אתה מכיר מתפקידיך הקודמים - בהחלט תמונה מדהימה, הייתי אומרת, על הנעשה בשני התחומים האלו בחברה הישראלית.
אורלי פרומן: אבל כמובן שלא די בכך ולכן כולנו עובדים להמשיך ולפתח, אם כי לצערי לרוב בסיטואציות האלה אנחנו נתקלים דווקא בבעיות, אז אני כבר מזמינה אותך ואת חברי הוועדה לסיורים גם בתחומי התרבות והספורט כדי להיחשף לפעילות הענפה, לפריחה התרבותית, לעושר האומנותי שקיים היום במדינת ישראל, גם כמובן בתחומי הספורט.
אורלי פרומן: הרבה דברים מרתקים קורים, אז אנחנו מזמינים אתכם גם לסיורים בתחום הזה.
עמרם מצנע: נבוא.
אורלי פרומן: לעצם העניין.
אורלי פרומן: אנחנו, במשרד התרבות והספורט, ואני באופן אישי, מצרים על ההחלטה של עיריית הרצליה לסגור את התיאטרון.
אורלי פרומן: אנחנו מייחסים חשיבות רבה לתחום התיאטרון בחיי החברה הישראלית.
אורלי פרומן: בכלל לתחום התרבות, אבל לתחום התיאטרון בפרט.
אורלי פרומן: חשוב לי להדגיש שהמנדט לפתיחת מוסד תרבותי זה או אחר, לרבות תיאטרון, או לסגירתו, איננו בידינו, לא בידי המשרד.
אורלי פרומן: המנדט היה בידי עיריית הרצליה שהחליטה, כמו שאמרת, לפתוח בזמנו את התיאטרון, ולצערנו באופן חד-צדדי החליטה לסגור אותו.
אורלי פרומן: אנחנו אפילו לא היינו חלק בהתייעצויות האם נכון ללכת לתהליך של סגירה.
אורלי פרומן: ניסינו לפני מספר שבועות, כשנודע העניין, ליזום פגישה.
אורלי פרומן: יזמנו פגישה, אני באופן אישי עם הצוות שלי ישבנו עם אנשי התיאטרון אצל ראש העיר הרצליה, הגענו כדי לשנות את רוע הגזירה.
אורלי פרומן: זו היתה המטרה – לשנות את רוע הגזירה, לקבל החלטה שלא סוגרים, אבל הולכים כך וכך כדי להתגבר על אותן בעיות שהציפה העירייה.
אורלי פרומן: לצערי הרב הבנו שההחלטה כבר התקבלה.
אורלי פרומן: ראש העיר היה נחוש בהחלטתו לסגור את התיאטרון, ויותר מזה, כבר יצאו קודם לישיבה מכתבים לעובדי התיאטרון שהודיעו שב-7 במאי התיאטרון ייסגר.
אורלי פרומן: חשוב לציין שהתיאטרון עבר בשנים האחרונות שינויים.
אורלי פרומן: התחלפה הנהלת התיאטרון, המנהל האומנותי, עודד קוטלר, נבחר לפני כשנתיים.
<עודד קוטלר: שנה וחצי.
אורלי פרומן: התיאטרון פעל תחת תוכנית הבראה, ומניסיון שלנו עם מוסדות תרבות צריך לתת זמן וצריך אורך נשימה כדי לתת לתוכנית ההבראה לבוא לידי ביטוי.
אורלי פרומן: זה לא קורה בשנה אחת.
אורלי פרומן: יש פה שני היבטים.
אורלי פרומן: האחד היה צריך לעשות ונעשה – התחיל שינוי בהיבט האומנותי, הרפרטואר השתנה כדי להביא יותר קהל צופים, כדי להתחיל למלא את האולמות שהיו בזמנו ריקים, וכפועל יוצא גם תהליך כלכלי, תקציבי, שיביא בסופו של דבר להתייצבותו של התיאטרון.
אורלי פרומן: אבל לתהליך כזה צריך זמן, זה לא קורה בשנה.
אורלי פרומן: הנייר סופג הכול, המציאות היא שונה.
אורלי פרומן: הקבילה על ההכנסות העצמיות של התיאטרון שאינן מספיקות, ואכן אלו העובדות, צריך לתת לזה זמן.
אורלי פרומן: יותר צופים, הצגות יותר טובות שמביאות יותר קהל, יותר מנויים, ולצערי פה לא היתה סובלנות, סבלנות, אורך רוח לתהליך הזה, והגענו עד לכאן.
אורלי פרומן: הישיבה אצל ראש העיר הסתכמה כיוון שהוא איננו מסכים להמשיך את התיאטרון במתכונתו הנוכחית.
אורלי פרומן: הוא הציע להשאיר את המקום שהתיאטרון פועל בו היום לטובת התרבות, ולבנות שם בשיתוף הצוות המקצועי שלנו תחומים אחרים שישמשו או יהיו לטובת אזרחי, תושבי הרצליה.
אורלי פרומן: עוד לא יודעים באיזה כיוון, אבל כמובן שזה הרע במיעוטו.
אורלי פרומן: אנחנו עדיין חושבים שיש מקום לחשוב בשנית האם הצעד הזה של סגירת התיאטרון הוא הכרחי, נכון.
אורלי פרומן: אנחנו חושבים שצריך לתת לו אורך רוח, נשימה, להבריא את עצמו ולהיות אחד מהתיאטראות של מדינת ישראל.
אורלי פרומן: עד כאן.
עמרם מצנע: תיאטרון הרצליה זוכה מאז הקמתו לתקציב ממשרד התרבות?
אורלי פרומן: התיאטרון כמו כל שאר התיאטראות נתמך על-פי מבחני תמיכה שוויוניים שמשקפים את פעילות התיאטרון.
אורלי פרומן: הקטגוריות שיש הן תיאטרון גדול, בינוני וקטן.
אורלי פרומן: הם בקטגוריה של תיאטרון קטן.
אורלי פרומן: התמיכה שלו אפילו עלתה בשנים האחרונות, כל פעם קצת.
אורלי פרומן: אני לא יודעת לגבי 2013 כי עדיין אין לנו תקציב מדינה.
אורלי פרומן: הוא נתמך בכ-750,000 שקל ב-2012.
עמרם מצנע: האם יש דוגמה לתיאטרון דומה, אחר, בארץ, ואת יכולה להאיר את עינינו, תיאטרון קטן שהוא פחות או יותר דומה במאפיינים שלו לתיאטרון הרצליה?
אורלי פרומן: כן, בהחלט.
<שמעון אלקבץ: הספרייה המקומית בעכו.
אורלי פרומן: הספרייה המקומית בעכו.
<עירית פוגל: הזירה הבין-תחומית בירושלים.
אורלי פרומן: הזירה הבין-תחומית בירושלים.
אורלי פרומן: ותמיד צריך לזכור שאל מול התמיכה של המדינה יש גם תמיכה של עירייה.
עמרם מצנע: בדרך כלל העיריות תומכות הרבה יותר, אבל אלה תיאטראות דומים?
אורלי פרומן: קטנים.
<עודד קוטלר: אני חושב שזה הגדול בין הקטנים.
עמרם מצנע: הרצליה?
<עודד קוטלר: בין הקטנים תיאטרון אנסמבל בהרצליה הוא היותר גדול.
<קריאה: איך מגדירים גדול?
<עירית פוגל: השאלה איך מגדירים את זה מבחינת התמיכה.
<עודד קוטלר: לא התמיכה של הממשלה, נפח התקציב.
<עירית פוגל: נפח התקציב הוא הגדול ביותר.
אורלי פרומן: הוא הגדול בין הקטנים.
<עודד קוטלר: הוא הגדול בין הקטנים בגלל נפח התקציב הכולל, לא בגלל תמיכת המשרד בהכרח.
עמרם מצנע: גם ברפרטואר ההצגות שהוא מעלה?
<עודד קוטלר: כן, כן, יש לו מגוון רפרטוארי, יש לו כל המנגנון שמפיק, מעלה הצגות, מריץ, משווק.
עמרם מצנע: האם אתם מייצגים את התיאטראות האלה?
אורלי פרומן: עירית היא מנהלת המחלקה לתיאטרון אצלנו ולידה שמעון הוא ראש מינהל תרבות, שניהם מהמשרד.
עמרם מצנע: האם אתם יכולים בכל זאת לסבר לנו את האוזן לגבי אחד מהתיאטראות האלה, מה התקציב שלו וכמה העיר תומכת?
<יהודית גידלי: הזירה הבין-תחומית בירושלים.
<עירית פוגל: אפשר לראות שהזירה הבין-תחומית, שהוא מירושלים, מקבל תמיכה כמעט דומה, טיפה יותר גדולה, הוא לא עבר טלטלות כמו תיאטרון הרצליה.
<עירית פוגל: הוא זוכה לתמיכה - - -
עמרם מצנע: מה התקציב הכולל שלו?
<עירית פוגל: קטן יותר.
עמרם מצנע: התקציב הכולל קטן יותר והתמיכה גבוהה יותר?
<עירית פוגל: תיאטרון הרצליה, התקציב שלו הוא התקציב הגדול ביותר מהקטנים.
<עירית פוגל: מאידך, הוא תיאטרון שמבחינתנו ייחודי ביותר.
<עירית פוגל: בדרך כלל אנחנו מאפיינים את האנסמבל בהרצליה ואת תיאטרון החאן כשני תיאטרונים ייחודיים מאוד בעבודתם, אומנותיים מאוד, בשונה משאר התיאטרונים הרפרטואריים בארץ.
שמעון אוחיון: אני מבקש לשאול שאלה אחת בכל זאת.
שמעון אוחיון: המנכ"לית העירה שבכל זאת המסגרת התקציבית גדלה דווקא בשנים האחרונות.
שמעון אוחיון: באופן עקרוני אני ודאי מזדהה עם הפתיח שיושב-ראש הוועדה אמר, אבל בסוף רציתי להבין.
שמעון אוחיון: הקריטריונים שלכם ודאי נובעים לא רק ממספר הצגות, אלא גם הקהל, ההפצה, המכירה של הכרטיסים והנוכחות של הקהל באולם בעניין הזה.
שמעון אוחיון: איך את מסבירה למרות הקריטריונים שלכם שמסגרת התקציב גדלה?
<עודד קוטלר: מסגרת התקציב כמעט שלא גדלה.
<עודד קוטלר: לא מדברים על מסגרת התקציב.
<עודד קוטלר: התמיכה של המדינה - -
שמעון אוחיון: התמיכה.
<עודד קוטלר: - - גדלה באחוזים קטנים מאוד, אבל היא גדלה במעט, לפי קריטריונים ותבחינים האם יש מחזה מקורי או אין מחזה מקורי בשנה.
<עודד קוטלר: כשיש מחזה מקורי, אתה מקבל אחוזים יותר גדולים בתבחינים, אבל זה גידול מינימלי וכמעט לא דרמטי.
שמעון אוחיון: מה שהשפיע כאן בסופו של דבר, אני מבין, זה המקוריות, התרומה, מסגרת ההצגות, ולאו דווקא הקהל והנוכחות של הקהל.
<עודד קוטלר: מספר ההופעות קובע.
<עודד קוטלר: למשל אנחנו מחויבים ל-100 הופעות בשנה.
<עודד קוטלר: אם אתה עושה פחות מ-100, אתה לא עומד באחד התבחינים, ואז אתה עלול "להיקנס" כאילו ל - - -
אורלי פרומן: ברשותך, יש פה שני היבטים.
אורלי פרומן: האחד, הפעילות של התיאטרון, שנמדדת בהרבה מאוד פרמטרים.
אורלי פרומן: בחלק מהפרמטרים הוא עלה, בחלק הוא התייצב, בחלק לא השתפר.
אורלי פרומן: והצד השני זה שהגדלנו את היקף התקציב - - -
עמרם מצנע: הסך הכול.
אורלי פרומן: סך כול התיאטראות במדינת ישראל גדל, ובהלימה גדלה גם התמיכה.
שמעון אוחיון: בלי קשר ישיר דווקא.
אורלי פרומן: בלי קשר ישיר.
אורלי פרומן: אמרתי יש קצת מזה וקצת מזה.
עמרם מצנע: אני מניח שנידרש בטח באחת מהישיבות להבין קצת יותר את הקריטריונים, דבר מסובך כשלעצמו, ותמיכת המדינה בתיאטראות, עם כל הכבוד, היא קטנה.
שמעון אוחיון: עדיין זעומה.
אורלי פרומן: סך התקציב של התרבות הוא קטן.
עמרם מצנע: היא קטנה אפילו לעומת ההשתתפות של הרשויות המקומיות.
עמרם מצנע: אני מכיר את הנתונים בחיפה - - -
<שמעון אלקבץ: דווקא אדוני יודע מההיכרות שלו כראש עיריית חיפה.
<שמעון אלקבץ: גם תיאטרון חיפה עבר משברים וטלטלות, אבל העמידה האיתנה גם שלך וגם של ראש העיר יונה יהב כן נתנה לו את אורך הנשימה והוא היום משגשג ומצליח, כנ"ל תיאטרון באר-שבע.
עמרם מצנע: זה נכון, אבל למשל בעיריית חיפה אתם תומכים בסביבות 4 מיליון, לפי מה שעודכנתי, והעירייה משלימה עוד 8 מיליון.
<עירית פוגל: הוא תיאטרון בינוני.
עמרם מצנע: לא חשוב.
עמרם מצנע: אני מדבר על הפרופורציות.
עמרם מצנע: מבחינת ההשקעה אני חושב שראשי הערים, ואני מוציא את עצמי מהעניין לצורך הדבר, שמבינים מה זה תיאטרון – ותאמינו לי, אמרתי כל כך הרבה פעמים, אמרתי לעודד כשהוא היה עוד אצלי: עודד, תהרוג אותי, רק התיאטרון, המוזיאונים והתזמורת לעירייה זה 25 מיליון מהכיס.
עמרם מצנע: אתה יודע מה אפשר לעשות עם זה?
עמרם מצנע: זו גם היתה הערה לתושבים, כי הם לא מבינים כמה משלמים כדי שהם יבואו והם לא באים מספיק.
עמרם מצנע: אדוני יושב-ראש מחלקת התרבות, אנחנו רוצים שתסביר לנו כמיטב יכולתך למה החלטתם לסגור את התיאטרון.
<יהודה בן-עזרא: בוקר טוב.
<יהודה בן-עזרא: אני אתייחס אולי יותר מאוחר ליחסי הגומלין שלנו מול משרד התרבות וכל ההקצבות, כולל הנושא של התיאטרון.
<יהודה בן-עזרא: רק על מנת לסבר את האוזן, התקציב של האנסמבל ב-2013 כ-5.5 מיליון שקל – 3.5 מיליון שקל זה תקציב עירוני, ובמקרה הטוב, אם נעמוד בכל התנאים, בכל הקריטריונים, אולי נקבל ממשרד התרבות 720,000 שקל במקרה הטוב.
<יהודה בן-עזרא: אני אומר את זה כעובדות ולא כטענות.
<יהודה בן-עזרא: בנימה כמעט אישית מאוד לא נעים לי ומצער אותי להיות במעמד הזה.
<יהודה בן-עזרא: הייתי מעדיף להיות פה ולספר על פעולות התרבות של העיר הרצליה, שבגינן גם זכינו לפרס שרת התרבות לפני שנתיים, אבל החיים יותר חזקים מהכול.
<יהודה בן-עזרא: מצער אותי גם בצד של האנסמבל.
<יהודה בן-עזרא: הייתי בין מקימי האנסמבל לפני 13 שנה, שותף להקמה יחד עם גדליה וליאורה וחנה מרון.
<יהודה בן-עזרא: היה לנו חלום והיה לנו חזון, ובמשך השנים עשינו המון ניסיונות בעירייה, ועם כל הצניעות גם אני באופן אישי, כדי שהתיאטרון הזה יחיה.
<יהודה בן-עזרא: עשינו שינויים גם בקרב המנהלים האומנותיים על מנת לשנות את הרפרטואר ולראות איך אנחנו מושכים יותר קהל, וכולם היו טובים ומצוינים ואין מילה אחת רעה להגיד על אף אחד: גדליה, אופירה והיום עודד, שעשה בשנה וחצי עבודה נהדרת.
<יהודה בן-עזרא: החלפנו מנכ"לים, החלפנו צוותי שיווק, צוותי מכירה – התיאטרון לא מצליח להביא קהל.
<יהודה בן-עזרא: מה העובדות שהביאו אותנו לכך?
<יהודה בן-עזרא: אחת העובדות שהתיאטרון לא מצליח להביא קהל, ואחת ממנהלות השיווק גם אמרה שיכול להיות שאין פוטנציאל של קהל בהרצליה ובסביבה שיבואו וייקנו כרטיסים לתיאטרון הנפלא הזה שעושים פה.
<יהודה בן-עזרא: באמת מי שמכיר אותי מהחברים, וממש לא נעים לי גם לשבת מול החברים, יודעים שאני אומר מה שאני חושב בדברים האלה, באמת הצגות מופלאות, אבל הקהל לא מגיע, לא מצליחים להגיע לקהל.
<יהודה בן-עזרא: במשך 13 השנים האחרונות העירייה השקיעה 40 מיליון שקל בתקציב שוטף.
<יהודה בן-עזרא: התיאטרון התחיל בשנת 2000 עם הקצבה של מיליון שקל, אז בלי שום הקצבה של משרד התרבות, וכידוע לכם משרד התרבות רק אחרי שנתיים-שלוש מתחיל לתמוך, לא היה לנו אולם תיאטרון, הקמנו אוהל תיאטרון בעלות של יותר ממיליון שקל, והיתה תקופת חלוציות של תיאטרון רפרטוארי ברמה מאוד גבוהה, מאוד איכותית.
<יהודה בן-עזרא: אם בשנת 2000 ההקצבה היתה מיליון שקל, ההקצבה של עיריית הרצליה בשנת 2013 הגיעה ל-3.5 מיליון שקל.
<יהודה בן-עזרא: כלומר, השקעה של כמעט 40 מיליון שקל ב-13 השנים האחרונות.
<יהודה בן-עזרא: לקחנו אולם – בית האזרח, זה אולם ישן שקיים מימים ימימה בהרצליה – ושיפצנו והתאמנו את האולם לאולם של האנסמבל, בהשקעה של כמעט 14 מיליון שקל.
<יהודה בן-עזרא: בכל השנים התיאטרון פעל בגירעון והתיאטרון לא הביא קהל לצערנו.
<יהודה בן-עזרא: ב-2010 הוחלט על תוכנית הבראה והעירייה השקיעה עוד מיליון שקל לתוכנית הבראה.
<יהודה בן-עזרא: ב-2011 הגדלנו את ההקצבה של 2010 ו-2011 בעוד 300,000 שקל וגם זה לא צלח.
<יהודה בן-עזרא: ב-2012 עמדנו בפני חדלות פירעון, הגירעון המצטבר היה כמעט 2 מיליון שקל.
<יהודה בן-עזרא: העירייה העבירה לקראת סוף שנת 2012 1.5 מיליון לכיסוי הגירעון.
<יהודה בן-עזרא: בסוגריים אני אומר שכל השנים האלה זכינו לשיתוף פעולה עם משרד התרבות, אבל למשרד התרבות יש הקריטריונים שלו, הוא לא יכול לתת יותר ממה שהתבחינים שלו מרשים.
<יהודה בן-עזרא: אני מוסיף עוד סוגריים, הלוא גם לעירייה בסופו של יום צריך שיהיו קריטריונים, היא לא יכולה כל הזמן להכניס את היד לכיס ולשלם ולשלם.
<יהודה בן-עזרא: לא זכינו לקבל ממשרד התרבות השתתפות כספית נוספת למה שאנחנו צריכים.
<יהודה בן-עזרא: לקראת 2013 הוחלט להצמיד חשב מלווה לאנסמבל.
<יהודה בן-עזרא: בצמוד למנכ"ל האנסמבל הוצמד חשב מלווה שעובד בכפיפות לגזבר.
<יהודה בן-עזרא: בנינו תקציב.
<יהודה בן-עזרא: נבנה על-ידי ההנהלה תקציב שעמד על סך 5.5 מיליון שקל עם תוכנית שבנויה על תוכנית ההבראה וכיסוי הגירעונות של העבר, והחשב המלווה והגזבר הגיעו, הציגו נתונים ובנתונים האלה, אם האנסמבל ימשיך להתנהל כמו שהוא מתנהל עכשיו, בשלושה-ארבעה חודשים של 2013, וסביר להניח שההתנהלות תהיה כזאת, גם את השנה נגמור במיליון שקל גירעון.
עמרם מצנע: אתה מתחיל שנה תקציבית, 2013, עם תוכנית תקציבית שאמורה לכסות על השוטף ולהתחיל לטפל בגירעון, ואחרי ארבעה חודשים - -
<עודד קוטלר: שלושה חודשים.
עמרם מצנע: - - שלושה חודשים אתם מגיעים למסקנה שזה לא יעבוד כי בדקתם ליניארית מה תהיה ההשלכה של שלושה חודשים על כל השנה?
עמרם מצנע: זה לא קצת אי-הבנה איך פועל תיאטרון ואיך פועלת תוכנית הבראה ואיך אתה יכול לאורך זמן בכל זאת לעשות שינוי?
<יהודה בן-עזרא: אני חושב שאדוני צריך לתת לנו קרדיט שיש לנו איזו הבנה, לכל מי שעוסק.
<יהודה בן-עזרא: כשבונים תקציב, כשרואים שאין שינוי בהוצאות הקשיחות, ואם היתה התחייבות תקציבית בתוכנית של החודשים האלה, של ינואר-מרץ, שתהיה הכנסה מסוימת, ולא עמדו בהכנסה הזאת, וכשהתקיימה ישיבה ונאמר גם על-ידי כל מי שקשור – ועודד יכול להעיד על זה ואחרים – שהם לא מתחייבים להכנסות שהתחייבו בתקציב – להוצאות כן, להכנסות לא – אני מוכרח להגיד, לא בשביל לתת מילה טובה, אלא מגיע להם הרבה מלים לאנסמבל, אין הוצאות מוגזמות, אין, יחד עם זה לא מסוגלים לעמוד בהכנסות – ולכן העירייה החליטה שהיא מפסיקה את פעילות התיאטרון הרפרטוארי באולם הזה, ואנחנו מתכוונים, כמו שאמרה מנכ"לית משרד התרבות, אנחנו כבר הכנו תוכנית, הבית הזה יהפוך להיות מרכז תרבות נוסף עם המון-המון פעילויות.
<יהודה בן-עזרא: זאת הכוונה והמטרה של העירייה.
שמעון אוחיון: מה פירוש אין פוטנציאל בעיר הרצליה לתיאטרון?
שמעון אוחיון: מה פירוש?
שמעון אוחיון: היא שונה?
שמעון אוחיון: אני דווקא מבין שיש קהל שצפוי, כך נראה על פניו, להיות אולי שוחר תיאטרון.
שמעון אוחיון: מה אמרו לך המשווקים שלכם או המשווקים של התיאטרון?
<יהודה בן-עזרא: קודם כול, אני מודה על השאלה, כי זה נותן לי להסביר את עצמי ולהבהיר.
<יהודה בן-עזרא: לתיאטרון הרפרטוארי של האנסמבל לא הצלחנו למכור כרטיסים ולא הצלחנו למכור מספיק מינויים.
<יהודה בן-עזרא: לעומת זאת יש לנו היכל אומנויות הבמה בהנהלת העירייה, יש לנו שם תשע סדרות של מיטב התיאטראות בארץ, תשע סדרות: הבימה, הקאמרי.
<יהודה בן-עזרא: אנחנו מוכרים, יש לנו ועדת רפרטואר, ומגיע קהל בהמוניו.
שמעון אוחיון: למעשה הבעיה אולי התכנים שמציג התיאטרון הזה לעומת התכנים של המרכז שאתה מדבר עליו.
שמעון אוחיון: זאת ההבחנה.
שמעון אוחיון: לא שאין פוטנציאל.
שמעון אוחיון: פוטנציאל קיים ברוך השם, ויש פעילות ואנשים מתעניינים.
שמעון אוחיון: אתה אומר: יש לנו כרגע בעיה, התכנים שמציע תיאטרון אנסמבל לא מושך קהל.
<יהודה בן-עזרא: פחות או יותר, אבל עוד מלה אחת.
<יהודה בן-עזרא: היכל אומנויות הבמה הוא מרכז תרבות מוביל בארץ.
<יהודה בן-עזרא: יש לנו סדרות של תיאטרון, של מחול, של מוזיקה.
עמרם מצנע: הוא אולם.
<יהודה בן-עזרא: כן, אבל עניתי לשאלה של הפוטנציאל, של קהל שאוהב תיאטרון.
עמרם מצנע: זה בסדר, אבל הוא אולם, והם מוכרים בו את ההצגות המצליחות והפופולריות.
<יהודה בן-עזרא: נכון.
<יהודה בן-עזרא: כאמור יש פוטנציאל שהולך לתיאטראות והוא לא בא, לצערי הרב, לראות את ההצגות היפות והאיכותיות של האנסמבל.
<יהודה בן-עזרא: לא מגיעים.
עמרם מצנע: האנסמבל מופיע בתוכנית המינויים של האולם הגדול שלכם?
<יהודה בן-עזרא: בשנה שעברה עשינו ניסיון לתת כבחירה את ההצגות של האנסמבל, וגם זה לא צלח.
עמרם מצנע: בחירה על-ידי מי?
עמרם מצנע: על-ידי הקהל או על-ידי ועדת הרפרטואר.
<רונית לרר-שפק: זה עבד נפלא.
<עודד קוטלר: זה עבד מצוין.
<רונית לרר-שפק: זה עבד מצוין.
<רונית לרר-שפק: התחלנו בקטן, לא ישר פתחנו את זה, וזה עבד נפלא.
<יהודה בן-עזרא: א', אני לא מתכוון להתנצח עם אף אחד.
<עודד קוטלר: אנחנו מתדיינים, לא מתנצחים.
<יהודה בן-עזרא: אני אסביר את העניין של בחירה.
<יהודה בן-עזרא: כשהיכל אומנויות הבמה בונה את הרפרטואר של ההצגות, מוכרים חמש הצגות חובה ומביאים עוד 8-9 או יותר הצגות של בחירה למנוי.
<יהודה בן-עזרא: המנוי מקבל 5 הצגות, ומתוך רשימה של הצגות מותר לו לבחור עוד שתיים או שלוש הצגות בחירה.
<יהודה בן-עזרא: בתוך הצגות הבחירה מופיע האנסמבל.
<עודד קוטלר: זה התחיל יפה.
<עודד קוטלר: לא הספקנו.
<יהודה בן-עזרא: יכול להיות שכמה בודדים קנו.