GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודית קדש: בתוך יעד יש התכוונות, יש תכנית עבודה, יש חשיבה רציונאלית מה צריך לעשות ומה ניתן לעשות.
יהודית קדש: אבל יחד עם זה, ישנו הרכיב של הכשרת הלבבות ובניית השותפויות שהוא הרחיב, שיש פה גם מימד רגשי.
יהודית קדש: ואני חושבת שזה בעצם גם הבשורה החדשה, שאי אפשר רק לדבר על הרציו, בלי שאנחנו מדברים על הרגש.
יהודית קדש: וכשאנחנו מדברים על מורה שצריך להכיל את התלמידים שלו, אנחנו צריכים גם לדבר מי יכיל אותו.
יהודית קדש: ואנחנו יודעים שמתוך הלמידה שלנו, מתוך הסיפורים, מתוך המערכת, מתוך המחקרים, מורה שחווה חוויות של הצלחה – יודע גם להוביל את התלמידים שלו לחוויות של הצלחה.
יהודית קדש: וזה רכיב מאד מרכזי ביישום.
יהודית קדש: אז קודם התפיסה הערכית שעומדת מאחורי היעד הזה.
יהודית קדש: עכשיו, אם מורה או גננת לא ידעו להקים את מערך השותפויות שלהם, ולזהות בכלל אם יש שותפים.
יהודית קדש: שותפים מרכזיים הם ההורים, שותפים מרכזיים הם החברים בתוך בית הספר, שותפים מרכזיים הם אנשי המקצוע שיודעים לתת מענה ויחד, בצוות רב מערכתי כזה, יכול לתת תמיכה ולהחזיק את המורים בעבודה המורכבת שלהם.
יהודית קדש: הרעיון הוא לבנות מערכי תמיכה ורשת לעובדי ההוראה, בידע המקצועי ובמקום של אנחנו מובילים את התלמידים שלנו לא לייצר שקט מלאכותי, אלה למקום שאנחנו יכולים לתת להם חוויות של הצלחה, להגדיר להם יעדים ראויים ולעזור להם להגיע לשם.
יהודית קדש: וכשאנחנו מדברים על הכלה אנחנו מדברים על היבטים יישומיים.
יהודית קדש: אנחנו מדברים על התרגום האופרטיבי להתנהגויות.
יהודית קדש: מה צריך לעשות מורה כאשר הוא נתקל בהתנהגות, אני אתן דוגמא: תלמיד מרים כיסא.
יהודית קדש: מה אני צריך לעשות כמורה במקום הזה?
יהודית קדש: האם אני עובר לסדר היום?
יהודית קדש: האם אני עוצר, אומר משהו, מתייחס?
יהודית קדש: האם אני, "שם ההכלה", כי יש גם תפיסות כאלה שאנחנו לא מתכוונים, מוכן להכיל הכל, להגיד לו לא נורא, יהיה בסדר ועל חשבון הילדים האחרים אני ממשיך הלאה?
יהודית קדש: או שאני עובד איתו על אלטרנטיבות להתנהגות אחרת.
יהודית קדש: או שאני מציב לו גבולות וביחד אני גם מציב לו יעדים ראויים ועוזר לו להגיע לשם.
עינת וילף: אז האמירה הזאת היא בכלל, או היא רק לגבי התלמידים המשולבים?
יהודית קדש: אנחנו מדברים על החינוך הרגיל, ואנחנו מדברים על התהליך של מיצוי אפשרויות לפחות של שנתיים, לפני שאני מפנה למסגרות של חינוך מיוחד.
דלית שטאובר: תראו, היעד הזה שהוא יעד שהוסף לתכנית אסטרטגית שהושקה לפני שלוש שנים, ולמרות שאמרנו שהיא ארוכת טווח, מצאנו לנכון להוסיף את היעד הזה, הוא יעד שהוא יעד ראשון בחשיבותו בהיערכות החל משנת הלימודים הבאה.
דלית שטאובר: כבר עובדים עליו שנה שלמה, כך שהשטח כבר מדבר אותו מבחינת ההיערכות.
דלית שטאובר: יש צוותים בכל המחוזות ברחבי הארץ, שעובדים ומכינים את התכנית הפרטנית, שהכוונה היא באמת לייצר תשתיות מסוג אחר לגמרי בחינוך הרגיל, בקרב המורים הרגילים, שכולנו יודעים שחלק מההכשרה המקצועית שלהם, לא כללה לצערי, את המענים הנדרשים היום, כדי לתת מענה הולם למגוון התלמידים שנמצאים בכיתות.
דלית שטאובר: אני רוצה לציין בסיפוק שהיעד הזה - עם כל זה שהוא ממש ניצן שעכשיו מתחיל לפרוח – הוא נקלט בצמה, בשמחה, כי הוא עונה על צורך אמיתי של אנשי חינוך והוא ייתן מקום לידע של החינוך המיוחד, לניסיון של החינוך המיוחד, לחלחל ממקום שהוא מקום בונה, לא ממקום כופה.
דלית שטאובר: ממקום של שותפות, ממקום של היוועצות, לתוך המערכת, כשהכוונה היא באמת למצות.
דלית שטאובר: קודם כל להכשיר את המורים למירב הכלים, ולמצות עבור כל ילד - וחובת ההוכחה על בית הספר – שהוא מיצה את כל המהלכים האפשריים עם ילד, לפני שהוא מפנה אותו לוועדת השמה, ולמנוע תיוג מהיר לתוך חינוך מיוחד, מבלי שכל האמצעים הפדגוגיים, החינוכיים, הדידקטיים, איגום המשאבים, מה שצוות רב מקצועי יכול לתת, שהוא יתקיים בכל בית ספר –ימוצה עד תום.
דלית שטאובר: והדבר הזה בנוי בתכנית עבודה כזאת שמהמטה ועד אחרון המורים בבתי הספר, וזה דבר שמוצג לנו בהיערכויות של המחוזות.
דלית שטאובר: ממש כולם בעבודה מאד אינטנסיבית על זה.
דלית שטאובר: אני בטוחה שזה ייקח כמה שנים עד שזה יגיע למיטבו, אבל זו אמירה מאד משמעותית שלנו לשינוי, בהתייחסות שלנו למורה, להרכב הכיתה ולסוג המענים שהחינוך הרגיל צריך להיות מסוגל לתת.
עינת וילף: אני מבקשת לא להפריע במהלך הדיון.
עינת וילף: אני אמרתי שכל מי שמבקש לדבר נותן פתק עם שם ותפקיד.
עינת וילף: אני רק רוצה להבהיר, יש כאן אמירה ברורה שהכלה זה לא רישיון להפקרות.
עינת וילף: אז מה נעשה בפועל, כדי להבטיח שמורים מקבלים את הכלים והתמיכה, כדי שכל התלמידים יזכו לחינוך שמגיע להם?
יהודית קדש: אז אנחנו בדיוק מדברים על שלושה מישורים מרכזיים.
יהודית קדש: אחד המישורים הוא הפיתוח המקצועי.
יהודית קדש: קודם כל למידה.
יהודית קדש: למידה לזהות קשיים מסוגים שונים, אסטרטגיות שונות של התמודדות, וזה במהלכים שהם חלקם אינטנסיביים לחלק מבתי הספר.
יהודית קדש: כמו שאמרה המנכ"לית, אנחנו לא נכנסים לכל בתי הספר בבת אחת במהלכים אינטנסיביים, אלא אנחנו מיישמים את זה בשלבים.
יהודית קדש: ויש לנו, ותיכף נראה את הנתונים, כבר 230 בתי ספר שהולכים להשתלמות מוסדית של 30 שעות, מאורגנת, מסודרת וממוסדת.
יהודית קדש: בצד ההשתלבות הבית ספרית, יש לנו השתלמויות אחרות ושונות - ותיכף נראה גם את המספרים - כאלה שמדברות על התמודדות עם תלמידים עם צרכים מיוחדים, וכאלה שעובדות על הדיסציפלינות השונות, כי גם ההיבט הלימודי הוא לא פחות חשוב.
יהודית קדש: בואו נבין, לפעמים מצוקות של ילד הן לא רק בהיבטים התנהגותיים רגשיים.
יהודית קדש: לפעמים המצוקות שלו הן על רקע לימודי, ולא תמיד מורה יודע לזהות איפה המצוקות ולמה צריך להיענות.
יהודית קדש: אז גם בתחומים הדיסציפלינריים, יש מודלות של הכלה וגם שם יש לנו כבר רישום להשתלמויות.
יהודית קדש: אנחנו מדברים באמת על אלפי מורים שכבר נרשמו.
יהודית קדש: אנחנו מדברים על הדרכה אינטנסיבית, על הדרכה פעם ממדריכים ייעודיים, כאלה שבאים מהתחומים גם כן של החינוך המיוחד.
יהודית קדש: למשל מומחי תחום, מנתחי התנהגות או מדריכים ללקויי למידה.
יהודית קדש: אנחנו רוצים להשתמש בכלים של החינוך המיוחד כדי לעזור לחינוך הרגיל להתמודד.
רעיה לוי-גודמן: יש מיסוד של ימי הדרכה.
רעיה לוי-גודמן: מאחר שאין תוספת, יש מיסוד של ימי הדרכה לטובת היעד הזה, על ידי אנשי מקצוע שידריכו את הצוותים בחינוך הרגיל בתוך המוסדות.
עינת וילף: כמה מהמדריכים הם מורים או מנהלים, שעשו שילוב מוצלח אצלם בבתי הספר, כלומר שהם דווקא מעבירים את הידע שלהם למורים ומנהלים אחרים.
יהודית קדש: אז אנחנו באמת בוחרים אותם אחד-אחד, כי הימים הם לא רבים ולכן עשינו הסטה ואנחנו בוחרים אותם אחד-אחד גם ב-"קול קורא" שפרסמנו, גם במסננות שאנחנו מעבירים בתוך המחוזות, וגם כאלה שאספנו בקפידה רבה גם מתוך האגף לחינוך מיוחד, גם מתוך האגף ללקויי למידה, גם מתוך שפ"י, ואנחנו בעצם הרכבנו מערך של אנשי מקצוע שהתפקיד שלהם זה לעבוד עם הצוות הרב מקצועי בתוך בית הספר, כדי שיוכל לתמוך אחר כך במחנכים.
יהודית קדש: אנחנו מקימים גם רשת ביטחון, והרשת הזאת והצוות הרב מערכתי, הוא לא רק מתוך בית הספר.
יהודית קדש: כאשר בית הספר עומד במקום ללא מוצא, יש לו הזכות ויש לו המקום להזמין את המפקח, את מנהל הרשות, את הקב"ס, את עובד הרווחה, כדי להקים רשת משנה נוספת.
יהודית קדש: הוועדה היישובית היא רשת נוספת.
יהודית קדש: במחוז מוקמות, כבר הוקמו, רשתות נוספות של צוותים רב מערכתיים, ואנחנו במטה עובדים בדיוק באותה הדרך.
יהודית קדש: ולכן הרשת הזאת של צוותים רב מקצועיים, מהמקום של בית הספר עד לרמת המטה, הם המקום של התמיכה.
עינת וילף: כלומר אתם הוצאתם "קול קורא" למורים ולמנהלים שהם בשטח, הם עשו שילוב מוצלח והם גם לצורך העניין יתוגמלו כמדריכים להדריך מורים ומנהלים אחרים בנושא הזה.
יהודית קדש: נכון, נכון ובימים אלה מסתיימים השיבוצים שלהם, כאשר בראש כל מחוז יש מפקח רפרנט וגם מנחים מחוזיים, שעוזרים לו וגם התכלול של כל היעד בתוך.
יהודית קדש: מעבר לזה כמובן, יש כלים - - -
קריאה: נגמר הדיון.
עינת וילף: בלי הערות ביניים ובלי שאלות בבקשה.
יהודית קדש: מעבר לזה, המישור השלישי הוא כלים ומודלים יישומיים שעבדנו עליהם בזמן האחרון הרבה מאד, והם מכוונים בשני היבטים.
יהודית קדש: ההיבט הזה של הנגיעה במקום הזה הרגשי, של לברר את תפיסות העולם של מי מכיל את המכיל, ויש לנו ספר שלם שאני חושבת שצבר היום תאוצה רבה.
יהודית קדש: הבאתי אפילו עותק שלו - ספר ההכלה.
יהודית קדש: הוא אוסף סיפורים של אנשים מתוך מערכת החינוך ומחוצה לה, שמישהו היה שם בשבילם, הכיל אותם ואיפה הם היום נמצאים בזכות אותה הכלה.
יהודית קדש: והוא גוזר מתוכו גם מקומות, גם כלים, מודלים יישומיים איך אפשר לעבוד עם חדרי מורים.
יהודית קדש: מאחר שלא כל חדרי המורים בבת אחת יקבלו הדרכה ופיתוח מקצועי, פה אנחנו מפרסמים את כלל הכלים והם מתאימים לכולם.
יהודית קדש: אני יכולה להראות, אם תרצו, את כל הכלים האלה.
יהודית קדש: אפשר לראות אותם, גם ספר ההכלה, גם מודל התמיכה שעובד יותר על ההיבט הרציונאלי, על עקרונות העבודה, על התהליכים מה צריך לעשות, מה עומד לרשות עובדי ההוראה כדי לקיים.
יהודית קדש: ושני הכלים האלה, זה בצד זה – מודל ההדרכה, התשתיות, ההרחבות של כל המינהלים האחרים שהתגייסו כאן, וכל יחידות המטה כדי להוציא חומרים בנושא הזה.
יהודית קדש: ואם אני חוזרת קצת אחורה - איך אנחנו רואים את תמונת המצב הצפויה – אנחנו כבר דיברנו על המנחה המחוזית, דיברנו על תהליכי הבנייה של תשתיות ההדרכה.
יהודית קדש: אנחנו מדברים על כמויות מבתי הספר שמודרכים, אנחנו מדברים כאן על מספרים של 7,000 משתלמים בקורסי פיתוח מקצועי בנושא הכלה, על 130 קורסים שמיועדים לעובדי הוראה בחינוך המיוחד, בחינוך הרגיל.
יהודית קדש: קורסים משולבים, גם עובדי הוראה מהחינוך הרגיל וגם מהחינוך המיוחד משתלמים יחד, כ-3,250 משתלמים, וגם 250 קורסים בנושאים דיסציפלינריים, שבכל אחד מהם משולבת מדולה בנושא הכלה.
יהודית קדש: זה ברור לנו שזה לא רק לשנה אחת.
יהודית קדש: אנחנו מדברים על יעד ארוך טווח כמובן, כשאנחנו במיקוד ראשון הולכים על מוסדות ההוראה ששם זיהינו קושי.
יהודית קדש: אנחנו משאירים כרגע את מוסדות ההוראה שאנחנו יודעים שהם מצליחים ואין שם בעיות מיוחדות שמצריכות את ההתערבות, כי יש עוד תכניות מתערבות שקיימות במערכת ושעושות את זה בצורה מוצלחת.
יהודית קדש: אנחנו הולכים לאלה שזקוקים לנו מאד, לאלה שראינו שיש אחוזי הפניה מאד גבוהים לחינוך המיוחד לפני שמוצו האפשרויות, לכאלה שאין תשתית טובה בתוך בית הספר של אנשים שיכולים להוביל את הדברים קדימה.
יהודית קדש: שם המיקוד שלנו, לשם אנחנו הולכים ואנחנו משלבים ביחד את כל המשאבים שלנו, גם בטיפול בילדים.
יהודית קדש: כשאני מזכירה, שיש לרשותנו שתי רפורמות גדולות שנותנות את המשאבים ואת הפלטפורמה: גם אופק חדש וגם עוז לתמורה, שנותנות תשתית של שעות פרטניות, שמורה יכול להשתמש.
יהודית קדש: אחת התוצאות הגדולות ביותר שצריכות להיות מושגות כתוצאה מהרפורמות, זה בעצם ההכלה של התלמידים, המקום של השיח הזה, של המקדם, של האינטראקציה האינטנסיבית הזאת של המורה והתלמיד.
עינת וילף: האם במסגרת הפרויקט הזה יש שעות או מאפשרים להשתמש בשעות של אופק חדש, עוז לתמורה או שעות אחרות, לאפשר למורים לשבת עם מורים אחרים?
עינת וילף: אחד הדברים שעולים מהמפגשים שלנו פה בוועדה עם מורים, הם מדברים על זה ואומרים שהם זקוקים לזה כמו אוויר לנשימה בכל הקשר, לא רק בהקשר של שילוב או הכלה.
עינת וילף: בכל הקשר הם זקוקים לזמן שבו הם יושבים עם מורים אחרים, מתייעצים איתם, בונים תכניות, פותרים בעיות וכולם מצביעים על כך ששעות, זה שעות שפשוט מוקדשות, ולאפשר למורים לשבת עם מורים – אין.
עינת וילף: האם למשל סביב הנושא הזה חשבתם?
יהודית קדש: בהחלט.
יהודית קדש: אלף ישנה ישיבה קבועה.
יהודית קדש: סימנו אותה בתוך שעות השהייה שמוקדשות בבית הספר לישיבות הצוותים, למליאה.
יהודית קדש: יש התכנסות קבועה של צוות רב מקצועי, אבל בצד ההתכנסות הקבועה של הצוות הרב מקצועי, ישנן גם ישיבות מקצועיות של צוותים שיכולות להיות מוקדשות, כמובן בהתאם לצורכי בית הספר.
יהודית קדש: אבל בהחלט חשבנו ונתנו זמן לזה, בתוך השעתיים השבועיות האלה.
רעיה לוי-גודמן: אני רוצה להרחיב את התשובה הזאת, ברשותך.
רעיה לוי-גודמן: במסגרת ההטמעה של אופק חדש, חלק משעות השהייה של צוות השילוב, צוות שילוב מקבל יותר שעות שהייה, בדיוק בשביל המטרה הזאת.
רעיה לוי-גודמן: כי יכול להיות מורה שילוב אחד שעובד עם הרבה מורים בבית הספר, והוא צריך יותר זמן לשבת עם כל אחד מהם, על מנת לעבוד ולקדם את תכניות השילוב של הילדים עם הצרכים המיוחדים.
רעיה לוי-גודמן: אז גם זה נכנס בתוך ההטעמה.
עינת וילף: מה שאני אעשה עכשיו זה ככה: אני אעצור את ההצגה עכשיו, אני אתן לכל מי שביקש לדבר, ולצורך העניין אני סוגרת עכשיו את הרשימה, אז כל מי שהגיש פתק – ידבר.
עינת וילף: ואז, אם תוכלו לרשום את השאלות שעולות, ואני אשאיר הרבה זמן בסוף, כדי שתוכלו להתייחס, כדי שכל מי שנמצא כאן יוכל לקבל, ככל הניתן, מענה לשאלות שמעלים כאן.
עינת וילף: תראו, נרשמו כמעט כ-20 אנשים לבקש זכות דיבור.
עינת וילף: כל מי שנרשם יבקש את זכות הדיבור, אבל בהחלט יתכן שאני אגביל בזמן, כדי להבטיח שכל מי שביקש יוכל להביע את עצמו.
עינת וילף: אז תשדלו להיות ממוקדים ולהציג את הדברים שלכם באופן שיאפשר לכל מי שרוצה לדבר.
עינת וילף: אז אני מתחילה עם גלי, אמא של נ'.
גלי אניב: אני גלי, אני שומעת פה את כל הדיבורים על השילוב וכמה שעות יקבלו וכמה המועצה תקבל.
גלי אניב: לנ' לא נותנים ללכת לגן בכלל.
גלי אניב: היא בת 3.5 וזה בעצם כל הסיפור.
גלי אניב: עוד אפילו לפני שמדברים על כמה לתת ומי יטפל ומה יעשה וכמה כסף יקבל – לא נותנים לה ללכת לגן.
גלי אניב: זה הכל.
גלי אניב: זו הסיבה שהיא לא הולכת לגן.
גלי אניב: לא נותנים לה בגלל שהיא בת 3.5 ואין חוק חינוך חובה באזור שבו אנחנו גרים.
גלי אניב: זו הסיבה היחידה, כי היא רק חולה.
גלי אניב: אין לה ליקוי התפתחותי מיוחד, היא רק חולה במחלה מאד קשה, זה הסיפור שלה ולא נותנים לה ללכת.
גלי אניב: עוד 26 יום היא לא הולכת לגן, לפי משרד החינוך.
עינת וילף: כי זה גן עירוני?
עינת וילף: זה גן פרטי?
גלי אניב: זה גן של המועצה, הגן שייך למשרד החינוך.
גלי אניב: זה גן רשמי, לא פרטי והוא שייך למועצה האזורית שבה אני גרה.
גלי אניב: לפי משרד החינוך היא בגיל הלא נכון, באזור לא נכון.
גלי אניב: אם הייתי גרה אולי באזור אחר, שמוחל עליו חוק חינוך חובה, היא הייתה נכנסת לגן.
גלי אניב: היא בת 3.5 ונכון לכרגע אף אחד לא מוכן לאשר שהיא תכנס לגן עם סייעת רפואית.
עינת וילף: תודה רבה, ואנחנו כמובן ננסה לראות מה אפשר לעשות.
עינת וילף: יעל ניר, מרכזת פעילות ועד ההורים המשלבים.
יעל ניר: שלום, תודה רבה.
יעל ניר: אנחנו רוצים לשאול הרבה שאלות.
יעל ניר: קודם כל אנחנו רוצים לשאול את מערכת החינוך מה הוא סדר יום משלב.
יעל ניר: האם ניתנה תשומת לב באמת לנושא הזה של מה צריך להיות בסדר יום כדי שהוא יהיה משלב, כדי שהילדים באמת יוכלו להשתלב בו; ואיך תוגדר ההצלחה שלהם בשילוב.
יעל ניר: זאת אומרת האם אלה דברים שנרשמו, שניתנת עליהם הדעת.
יעל ניר: מה היא הצלחה, איך היא נמדדת?
יעל ניר: ונניח שהגענו להגדרה של הצלחה כלשהי, איך אנחנו עושים את זה?
יעל ניר: מה הם באמת הנתונים שצריכים להיות בשטח כדי שהשילוב אכן יצליח, גם עבור הילד וגם עבור הקבוצה שמשלבת אותו.
יעל ניר: התחושה שלנו בתור הורים משלבים, זה שהשאלות האלה לא נשאלות ואנחנו באים לשלב וזה לא קורה.
יעל ניר: יש כמה דברים שהם קריטיים כדי ששילוב באמת יתרחש היום במדינה שלנו, שעדיין הם לא נעשים בצורה מלאה והם מכשילים את השילוב.
יעל ניר: אחד מהם, עבודה מתואמת בין בית הספר לבין שאר המרכיבים במעגל החיים של הילד.
יעל ניר: באמת נאמר כאן על ידי יהודית, שמחתי לשמוע, שמתחילים לחשוב על שיתוף פעולה עם הורים.
יעל ניר: אני באמת רוצה לדעת איך זה יקרה בשטח, למה הכוונה.
יעל ניר: האם שיתוף הפעולה הזה אומר שהורים יישבו עם הצוות שמלמד את הילדים שלהם או עם המתי"א?
יעל ניר: באיזה תדירות, האם תהיה אפשרות לדיון אמיתי וכן הלאה.
יעל ניר: כרגע זה קורה בערך שלוש פעמים בשנה: בתחילת השנה, בסוף השנה ופעם אחת באמצע השנה, כשחושבים על התח"י (תכנית חינוכית יחידנית), שזה תמיד קורה, זאת אומרת זה קורה בדרך כלל בשלב מאוחר מדי, אחרי שכבר השנה עומדת להסתיים.
יעל ניר: דבר קריטי נוסף, מספר שעות הסיוע.
יעל ניר: נאמר כאן ששעות הסיוע הן בהתאם לרמת התפקוד של הילד.
יעל ניר: עכשיו, רמת התפקוד של הילד זה דבר ממוצע, אבל הצורך שלו בשעות סיוע הוא לא דבר ממוצע.
יעל ניר: אם רמת התפקוד היא גבוהה יחסית אבל הילד צריך סיוע, הוא צריך אותו כל הזמן.
יעל ניר: כי זה לא שהוא צריך אותו במצבים מסוימים ולא צריך אותו במצבים אחרים.
יעל ניר: יכול להיות אפילו שהוא כן יצטרך אותן באמת בשיעור X ולא בשיעור Y. מה תעשה הסייעת?
יעל ניר: היא תלך והיא תחזור?
יעל ניר: עכשיו, עוד דבר חשוב מאד, אני לא מכירה את כל התחומים, אני משלבת ילד עם אוטיזם.
יעל ניר: במצב של אוטיזם, סיוע איננו סיוע שהילד צריך עזרה.
יעל ניר: נכון, לפעמים הוא צריך עזרה שיכתבו בשבילו כשהוא כבר התעייף לכתוב, הילד שלי לפחות.
יעל ניר: אבל הרבה פעמים הסיוע המטרה שלו בעצם ללמד את הילד איך לעזור לעצמו.
יעל ניר: זו עבודה שהיא חינוכית, שהיא הוראתית, שלא נכון לתת אותה למישהי שלא למדה איך לעשות את זה.
יעל ניר: שפשוט אם היא תמשיך לסייע לילד ולעשות במקומו, הוא לא ילמד איך לעשות את זה בעצמו.
יעל ניר: אז גם על זה צריך לתת את הדעת.
יעל ניר: זהו?
עינת וילף: אם יישאר עוד זמן בהמשך אני אאפשר לך.
עינת וילף: דודי קסיטאל, אבא לילד אוטיסט ומרותק בבית, בבקשה.
דוד מאיר קסטיאל: לי יש מספר שאלות לנציגים של משרד החינוך, לאור מאבק מאד ארוך איתם בשנה האחרונה, שהצריך פנייה לעורכי דין, בזבוז משאבים וכוחות נפשיים בשביל לקבל מינימום זכויות לילד מרותק בית.
דוד מאיר קסטיאל: אני כאן גם לא רק בתור נציג של הבן שלי, אלא בתור נציג של כ-1,000 הורים לילדים מיוחדים, מרותקי בית, שחתמו על עצומה ושמו אותי בתור מייצג.
דוד מאיר קסטיאל: ניסינו לפנות למשרד החינוך ולקבל את השעות שמגיעות להם.
דוד מאיר קסטיאל: השאלות שיש לי: אחת, על פי חוק החינוך שמן הסתם משרד החינוך התחייב לתקן תקנות לשעות לימודים לילדים מרותקי בית והוא לא עשה את זה כבר למעלה מ-10 שנים.
דוד מאיר קסטיאל: גם בתי המשפט התייחסו לזה והעירו על זה וזה עדיין לא נעשה.
דוד מאיר קסטיאל: משרד החינוך, לפי דברי בית המשפט, נותן פרשנות מאד נמוכה לתכנית הלימודים הזאת, וזה אומר מעט שעות הוראה וקצת חומר לימודי ולא את השעות שמגיעות, בטח לילד חינוך מיוחד.
דוד מאיר קסטיאל: השעות שאנחנו קיבלנו בתחילת השנה, שרצו לתת לנו בתחילת השנה, היו מצחיקות, לא מתאימות גם לילד בחינוך הרגיל שנשאר בבית.
דוד מאיר קסטיאל: במקרה שלנו ילד בן 3 שמעולם לא היה בגן, ולא ידוע אם בכלל ילך לגן, ואם הוא לא יקבל את השעות האלה – הוא לא יתקדם לשום מקום.
דוד מאיר קסטיאל: והשעות יהיו מאד מצחיקות, ורק לאחר חיפוש ארוך בגוגל ומציאת פסקי דין של בג"ץ ופנייה לעורכי דין של עמותת "בזכות" הצלחנו לקבל שעות שהן מעט יותר גבוהות, אבל הן עדיין לא מתאימות, לא שוות למספר השעות שמקבל ילד בחינוך מיוחד שכן הולך למסגרת.
דוד מאיר קסטיאל: הבקשה שלי היא להשוות את התנאים האלה.
דוד מאיר קסטיאל: שהתנאים האלה יהיו כתובים בחוק ולהשוות.
דוד מאיר קסטיאל: ילד שהוא חולה לא צריך לקבל פחות, להיפך.
דוד מאיר קסטיאל: הוא צריך לקבל יותר.
דוד מאיר קסטיאל: זו התייחסות אחת.
דוד מאיר קסטיאל: התייחסות שנייה היא סייעת רפואית.
דוד מאיר קסטיאל: ילד בחינוך המיוחד, במקרה שלנו, שלי ושל שאר הילדים, הם זקוקים לסייעת לימודים, בין אם זה למספר שעות ביום לצורך האכלה, או אפילו שעות מלאות כי הוא לא יכול להסתדר לבד.
דוד מאיר קסטיאל: אם הוא היה הולך למסגרת לימודים, הוא היה מקבל סייעת.
דוד מאיר קסטיאל: בגלל שהוא לא הולך, אנחנו צריכים.
דוד מאיר קסטיאל: אשתי, סטודנטית לרפואה צריכה להישאר בבית ולפספס לימודים במקצוע שהוא די נדרש ורוצה לתרום לשירות הציבורי ולא יכולה לעשות את זה, כי אין לה סייעת ואין שעות.
דוד מאיר קסטיאל: בנוסף, כחלק מאותה השוואת תנאים, הייתי מאד רוצה לקבל התייחסות לכמה תקציב מקבל כל ילד, אם זה מקופת חולים, ממשרד הבריאות, ממשרד החינוך כשהוא נמצא במסגרת חינוך מיוחד.
דוד מאיר קסטיאל: זאת אומרת כמה ילד מקבל בחינוך למרותקי הבית.
דוד מאיר קסטיאל: אני הייתי מעוניין שהתנאים יושוו.
עינת וילף: דפנה אזרזר, מנכ"ל אהב"ה – ארגון הנכים בישראל.
דפנה אזרזר: שלום רב.
דפנה אזרזר: אני רוצה לדבר על כמה נושאים שקשורים גם בחינוך המיוחד ונוגעים גם בשילוב.
דפנה אזרזר: אני שמעתי פה גם את מנהלת האגף לחינוך המיוחד וגם את יהודית שישבה לידי.
דפנה אזרזר: לפי המצגת הכל כשורה, אין בעיה, הכל מפותח, הכל מתקדם.
דפנה אזרזר: הכשרת לבבות, המון אהבה.
דפנה אזרזר: היא דיברה על חולון.
דפנה אזרזר: במקרה סימסה לי אמא ששבעה ילדים בחולון עדיין אין להם מסגרת לשנה הבאה.
דפנה אזרזר: ילדים שכולם על רצף האוטיזם, אז אני גם רוצה לקבל תשובה איפה זה עומד.
דפנה אזרזר: יש לי מן הרגשה כזו שכל הזמן מדברים על כמה נותנים וכמה עוזרים, ובפועל בשטח, כשיורדים לשטח, הדברים, אני יכול להגיד לך, הם אפילו מזעזעים לפעמים.
דפנה אזרזר: מדברים פה על הכשרה של סייעות.
דפנה אזרזר: אני לא מכירה הרבה סייעות שקיבלו הכשרה במערכת החינוך.
דפנה אזרזר: אישית, הבן שלי יש לו סייעת, היא אף פעם לא קיבלה שום הכשרה.
דפנה אזרזר: היא עובדת איתו חמש שנים, לעולם אף אחד לא הכשיר אותה.
דפנה אזרזר: ילדים משולבים , ועוד מעט ידברו פה יותר על שילוב וירחיבו, אבל ילדים משולבים מקבלים אולי שעתיים בחודש הכשרה להכשיר את הסייעת.
קריאה: אפס שעה.
דפנה אזרזר: אפס, בבקשה.
קריאה: היא לא נחשבת אשת חינוך, אז לא מכשירים אותה.
דפנה אזרזר: היא לא נחשבת אשת חינוך.
דפנה אזרזר: עכשיו, הכל מתחיל מזה שסייעות, לא דרושה שום הכשרה בשביל שהן תעבודנה עם הילדים שלנו.
דפנה אזרזר: הן לא חייבות אפילו להיות עם 12 שעות לימוד.
קריאה: את זה הם מחייבים עכשיו.
דפנה אזרזר: אה כן?
דפנה אזרזר: יפה.
דפנה אזרזר: הן מקבלות מינימום לשעה.
קריאה: לא מקבלים בעלי תואר ראשון, כי הם עולים יתר למערכת.
עינת וילף: לא להתערב.
דפנה אזרזר: הן מקבלות מינימום שכר לשעה ומפה הכל מתחיל.
דפנה אזרזר: זאת אומרת שאין מה להפסיד.
דפנה אזרזר: הן באות ומתחלפות מדי שנה, מפטרים אותן כל 10 חודשים כדי לא לתת להן קביעות.
דפנה אזרזר: שלא נדבר על זה שהילדים שלנו, במערכת החינוך המיוחד, שנמצאים בפועל רק 10 חודשים בתוך המערכת, משרד החינוך מתקצב 12 חודשים.
דפנה אזרזר: אז לאן נעלמו עוד חודשיים?
דפנה אזרזר: איפה התקציב?
דפנה אזרזר: גם את זה אנחנו מאד מבקשים לדעת.
עינת וילף: ריקי נעים, בבקשה.
ריקי אלקיים-נעים: שלום.
ריקי אלקיים-נעים: אני ריקי נעים, אני אמא לשני ילדים על הספקטרום האוטיסטי ואני עובדת כסייעת משלבת לילד בשנתיים האחרונות.
ריקי אלקיים-נעים: השנה אני לא אמשך לעשות את זה לצערי, כיוון שהשכר שלנו ירד מ-25 שקלים ל-22 שקלים לשעה.
ריקי אלקיים-נעים: על חופשות של חגים אנחנו לא מקבלות שכר.
ריקי אלקיים-נעים: בחופשה הגדולה מפטרים אותנו והתנאים פשוט עלובים ואני לא יכולה להרשות לעצמי להחזיק עבודה כזו, למרות כל הידע שיש לי והניסיון, זה פשוט עלוב.
ריקי אלקיים-נעים: אני באופן אישי כן עשיתי קורסים.
ריקי אלקיים-נעים: כמעט לא עוברים קורסים, זה תלוי לאיזה מתי”א שייכים.
ריקי אלקיים-נעים: את הבן הקטן שלי שיכול להיות משולב בכיתה רגילה, אני לא מוכנה להכניס לכיתה רגילה בגלל הסייעות שלא עוברות הדרכה, ולפעמים יכולות יותר להרוס.
ריקי אלקיים-נעים: סייעת שלא יודעת לעבוד עם ילד שהוא על הספקטרום, יכולה לגמור אותו לגמרי, ולא ממקום רע.
ריקי אלקיים-נעים: ממש מחוסר ידע.
ריקי אלקיים-נעים: והתנאים הם פשוט נוראים.
ריקי אלקיים-נעים: הבן הגדול שלי, שהוא מאובחן עם PDD, מסיים השנה חטיבת ביניים.
ריקי אלקיים-נעים: הוא בתפקוד בינוני-גבוה, ואין לו בכלל מסגרת לשנה הבאה.
ריקי אלקיים-נעים: אנחנו כבר שלוש שנים נלחמים ומבקשים מכל המועצות באזור שלנו שיפתחו בית ספר מתאים.
ריקי אלקיים-נעים: לא נפתח בית ספר כזה.
ריקי אלקיים-נעים: קיבלנו תשובה מבית אקשטיין, לפני שלושה שבועות, שהם אכן יפתחו לנו בית ספר, כשבשנייה האחרונה הם החליטו שלא.
ריקי אלקיים-נעים: ואז בעצם הבנו שבעלות פרטית אחראית על החינוך המיוחד של הילדים שלנו.
ריקי אלקיים-נעים: הפכנו להיות פחות כלכליים, כי חלק מהילדים התפזרו, הם כבר לא רוצים אותנו.
ריקי אלקיים-נעים: בשנייה האחרונה הם החליטו שהם לא פותחים.
ריקי אלקיים-נעים: הם פשוט לא טרחו אפילו להודיע.
עינת וילף: אילנית סבן, בבקשה.
אילנית סבן: בוקר טוב.
אילנית סבן: אני מאור עקיבא.
אילנית סבן: הבן שלי מסיים השנה בית ספר קשתות במועצה האזורית מנשה ועובר לגבעת עדה.
אילנית סבן: בית ספר ערים שפתוח כבר שלוש שנים ולצערי הרב מה שקורה בבית הספר שם זה פשוט מחדל ענק לטעמי.
אילנית סבן: אני הייתי שם ואני לא מדברת על הצוות שהוא צוות מדהים.
אילנית סבן: אני מדברת על כל ההתנהלות שקורית שם בין המועצה לבית הספר.
אילנית סבן: תקציבים שמשרד החינוך טוען שעוברים לבית הספר; מועצת בנימין שטוענת שהתקציב כן עובר לבית הספר והכסף לא מגיע לשם.
אילנית סבן: אני מדבר על קלינאית תקשורת שעובדת בחדר מדרגות, היא יושבת שם עם תלמידים בלי מזגן.
אילנית סבן: אני מדברת על כיתות קטנות מאד.
אילנית סבן: השנה בסך הכל שני תלמידים נכנסו לתוך הכיתה הזו, מתוך כמות מאד גדולה של ילדים בני 13 שסיימו שם.
אילנית סבן: לגבי תעסוקה בשעות מחוץ לבית הספר, להעסיק אותם, מדברים על אוטיסטים בוגרים.
אילנית סבן: תזונה של אוטיסטים.
אילנית סבן: אתם יודעים שמשרד החינוך מתקצב 180 ימים בשנה לאוכל לילדים אוטיסטים, מתוך יותר מ-300 ימים שבית הספר עובד.
אילנית סבן: מה עם שאר הימים?
אילנית סבן: שלא לדבר על השכר, שמקבלים 10.40 ₪ למנה, כשילד אוטיסט בוגר שוקל מעל 80 קילו, שזה אפילו לא מספיק לו ללחמנייה ושוקו היום.
אילנית סבן: אז על הדברים האלה אני פונה אליכם, ואני מבקשת באמת שמישהו ייתן דגש על הנושאים היותר אקוטיים, מאשר על הנושא של כל המעבר לזה.
אילנית סבן: באמת.
אילנית סבן: אני מכבד אתכם, אנחנו כבר לא מדברים פה על שילוב ומעבר לזה, אנחנו מדברים פה על בסיס.
אילנית סבן: על ממש הדברים הבסיסיים שאמורים להיות בבתי הספר היום, ולא קיימים שם.
אילנית סבן: אני רוצה שמישהו ממשרד החינוך יבוא לשם ויבדוק מה קורה בבית הספר ולאן נעלמים כל הכספים האלה, שבית ספר לא מקבל.
אילנית סבן: הורים שתורמים ניירות למדפסת כי אין ניירות למדפסת בבית הספר.
עינת וילף: מירה פרילוק.
מינה פרילוק: שלום, אני אמא של ה', ואני רוצה לשאול איזו שהיא שאלה גם בתור אמא וגם בתור מישהי שעבדה במערכת החינוך הרגיל הרבה מאד שנים.
מינה פרילוק: אני חושבת שמהמקום האישי שלי, מה שמטריד אותי ומבחין את החינוך הרגיל מהחינוך המיוחד, הוא נושא ההערכה.
מינה פרילוק: אני חושבת שבחינוך הרגיל, אני בתור מורה והתלמידים שלי היו מוערכים לאורך כל הדרך.
מינה פרילוק: היו מנגנוני הערכה - אם זה מבחן מפמ"ר, אם זה בחינת מיצ"ב ואם זה השיא – בחינות הבגרות.
מינה פרילוק: אז לאורך כל הדרך ידעתי, אני, בתור מורה, אם הובלתי אותם בדרך הנכונה, והתלמידים שלי ידעו מה רמת ההישגים שלהם.
מינה פרילוק: בחינוך המיוחד זה תלוי רצון טוב של המורה.
מינה פרילוק: אם המורה הוא מורה שרואה את העבודה שלו בתור שליחות, אז נעשית שם עבודה.
מינה פרילוק: ואם לא - אז לא.
מינה פרילוק: אז אין הערכה, אין פיקוח, אין עבודה, אין הישגים וזה מתסכל בצורה נוראית.
עינת וילף: רותי סיטקל, סייעת רפואית, בבקשה.
רותי סיטקל: אני רותי סיטקל, ואני עובדת כבר 7 שנים בעיריית גבעתיים.
רותי סיטקל: אני הייתי סייעת של כל התחומים: סייעת אישית, סייעת כיתתית, סייעת לילד עם PDD, עברתי את כל השלבים.
רותי סיטקל: היום אני סייעת רפואית ואני עובדת היום עם ילדה עם סוכרת נעורים.
רותי סיטקל: אני עובדת עם ילדה אמנם שהיום היא בכיתה ג', ואני שואלת שאלה אחרת.
רותי סיטקל: זאת ילדה שאם חלילה הסוכר שלה יורד ל-30, היא פשוט מתה.
רותי סיטקל: זאת ילדה שיכולה לקבל דום לב בשנייה.
רותי סיטקל: זאת אומרת בבוקר היא יכולה להיות עם 100, אחר כך בבת אחת היא יורדת.
רותי סיטקל: כל שנה מורידים לנו את השעות.
רותי סיטקל: אמנם משרד הבריאות מתקצב את זה, וחשוב לי להגיד את זה.
רותי סיטקל: אני רואה בעבודה הזאת כעבודת קודש.
רותי סיטקל: כי אם חלילה יקרה משהו לילדה הזאת, אני לא יודעת מה להגיד לאמא.