GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עליזה בלוך: היעד הראשון הוא קידום אחריות התלמיד על תהליך הלמידה.
עליזה בלוך: מעניין אותנו לייצר מצב שאנחנו בו זמנית אומרים לתלמיד 'נעשה את הכול בשביל שתצליח', אבל כן לחנך ללקיחת אחריות ולהתמודדות ,שזה נושא שמאוד מעסיק את המורים כבר שנה שנייה.
עליזה בלוך: טיפוח הוראה לשם הבנה, מאוד מעניין אותנו שילד ילמד, אבל שהלמידה תבוא מתוך מקום של הבנת עומק, של חשיבה, של יכולת לקחת את הידע לידע שלך.
עליזה בלוך: כל דבר שאני אומרת נכון גם על המורה, כי גם המורה צריך לחוות את הדבר הזה.
עליזה בלוך: היעד השלישי, העמקת ידיעת הארץ בקרב תלמידי בית הספר.
עליזה בלוך: הייתה לנו איזה שהיא תחושה מאוד גדולה שמעבר לגבולות העיר בית שמש אנחנו מכירים מעט מאוד, אם בכלל, והיכולת להגיד 'זה משהו שאני מכיר, יש לי משהו להגיד עליו', ולכן עשינו שינוי גדול גם במבנה הטיולים של בית הספר, השנה אפילו ימי ההיערכות של צוות בית הספר היו טיול לנגב, מתוך איזה שהיא מחשבה לחבר להיכרות וללמידה משותפת.
עליזה בלוך: אני עוצרת ומעבירה את רשות הדיבור לכל השותפים שלנו, הערות, איפה כל אחד נרתם.
אבי שמר: מילה אחת על השקף הנוכחי.
אבי שמר: אם שמים פה לוחות זמנים, זו ממש תכנית עבודה.
עליזה בלוך: אנחנו מדברים על תכנית עבודה, אין משמעות לסטיקר.
עליזה בלוך: תודה.
עליזה בלוך: עוד הערות, התייחסויות?
זיו בר: אני מניח שיש מועצת תלמידים?
עליזה בלוך: אנחנו קוראים לזה הנהגה.
זיו בר: איך הם שותפים בכל המשימות האלה?
עליזה בלוך: גם, תהליך שלם מורכב, מה הם עושים, איפה מותר להם להשפיע, איפה אסור להם להשפיע.
עליזה בלוך: אני רוצה לספר, כשקבענו מה יהיה גובה אגרת בית הספר, ישבו שם גם נציגי תלמידים.
עליזה בלוך: אני גם חושבת שגם אפשר להכניס את התלמידים לשלב, לפחות את הבוגרים, של ראיונות למורים חדשים, אני חושבת שבסופו של יום, אם אני באמת רוצה לדעת מה קורה בבית הספר, הם האנשים שיודעים.
עליזה בלוך: אחרי הכול שם קורים הדברים האמיתיים.
אתי אלוני: אני רוצה לומר משהו אחד שבעיניי מאוד חזק פה בחדר, ולברך אותך בהזדמנות הזו, מר אבוטבול, שהוא גם בתפקידו הנוסף ממלא מקומו של יושב ראש השלטון המקומי וגם חבר ועדת החינוך בשלטון המקומי, שאני חושבת שמה שמאוד בולט כאן לטובה, בעיניי, מאוד חזק, זאת העובדה שיש פה שותפות.
אתי אלוני: שרטטתי את ארבע הרגליים האלה, שאין פה מישהו אחד, אלא באמת היכולת לייצר שותפות מקצועית שכל אחד יודע להביא בא את הערך המוסף המאוד ברור שלו מבלי להפריע לאחר ולייצר את הסך הכול הזה, שכולם רוצים אותו, ויוצא טוב.
אתי אלוני: זאת ההרגשה שלי, ממה שאני קוראת כאן.
אתי אלוני: אמר את זה היום לשמחתי, אני שמעתי הבוקר את דבריו של שר החינוך לפתיחת השנה, הוא אמר שהוא מרגיש שההבנה שיש יותר שותפויות בין גורמים שונים, גם אגודת הידידים שנמצאת פה, שזה גורם שלי הוא חדש במערכות מן הסוג הזה, הוא לא חדש במערכות אחרות שם, אבל אני אומרת שיש פה באמת מין שותפות, גם שותפות אזרחית, והשותפות הזאת בעיניי יוצרת מצב שגם הרשות, שהיא התשתית, היא בעצם הבסיס, היא המרחב, הילדים הם שלה, היא עוגן מקצועי של מורים, משרד החינוך כמובן שהוא גם הרגולטור, אבל הוא באמת נותן את כל הדברים האחרים.
אתי אלוני: אני חושבת שיש פה משהו שמראה שבחשיבה באמת נכונה, ולתת לשדה המקצועי לעבוד עם המעטפות האחרות, אני רוצה לברך על הדבר הזה ואני רואה בו מודל מאוד מעניין ואני רוצה להגיד יישר כוח, כי כולנו מכירים שולחנות אחרים ומקומות אחרים שזה לא ברור מאליו.
אתי אלוני: אני בהחלט מבקשת לברך אותך.
רונית רענן: אני רק רוצה להוסיף הערה אחת כאן, בקונטקסט של בית שמש, אבל גם בקונטקסט ברמה ארצית.
רונית רענן: זה לא סוד שבית שמש מבחינת הרכב האוכלוסייה שלה, החינוך הממלכתי הוא החינוך המותאם ביותר, כיוון שהתושבים בעיר, בגילאים האלה של מערכת החינוך, יש מעט ילדים של החינוך הממלכתי.
רונית רענן: ואז השאלה כאן איך גורמים לכך שתושבים, ואנחנו יודעים שתושבים נשארים בעיר בין השאר בגלל מערכת החינוך, אז אני לא אגיד שזה רק, אבל- - -
עינת וילף: האם יש תושבים חילוניים שיוצאים מפה למערכת החינוך של הקיבוצים והמושבים, להרי יהודה?
רונית רענן: לקיבוצים ולמושבים לא, אם יש זה בשוליים, יש קצת לירושלים, לבית ספר כמו התיכון ליד האוניברסיטה או האקדמיה למוזיקה, יש ילדים הרבה פעמים שמחפשים מסגרת מקצועית, שזה אין בעיר בכלל- - -
עליזה בלוך: או משפחות במצוקה שיוצאות לפנימיות.
רונית רענן: אבל בגדול למה זה חשוב?
רונית רענן: כי בעיניי זה סמל של בית ספר שיכול להתמודד עם הכלה אמיתית, כי אין פה עוד בית ספר, גם בית הספר הנוסף שיש הוא רק מכיתה י', זאת אומרת מכיתה ז' זה בית הספר היחיד שיכול לתת את השירות, וזאת התמודדות שרבים מבתי הספר בארץ, ממלכתיים וממלכתיים דתיים, לא מתמודדים איתם.
רונית רענן: צריך לשים את זה על השולחן, כלומר מייצרים הרבה מאוד מערכות נוספות ואומרים 'לא בבית ספרנו' וכן הלאה.
רונית רענן: זו ייחודיות שצריך לשכפל אותה, יכולת ההכלה, יכולת בניית כל המסגרות המורכבות האלה כך שילדים ירגישו מצליחים, שווים, מתקדמים, היא באמת מיוחדת.
רונית רענן: היא מיוחדת בעיר אבל מיוחדת גם בארץ, אני יכולה להגיד גם ברמה ארצית.
רונית רענן: אז המקום הזה הוא באמת עוגן לאוכלוסייה הממלכתית בעיר.
רונית רענן: חשוב להגיד את זה.
צחי מילגרום: אני אוסיף משהו לדברים שרונית אמרה.
צחי מילגרום: כשאנחנו התחלנו לעבוד עם עליזה, עליזה אמרה 'אני באמת רוצה לתת לתלמידים, גם הטובים ביותר, את האתגרים שהם לא יצטרכו ללכת ללידה', ואמרנו שאחד הדברים הם שאם ניתן להם קצת אופק, אפילו מעבר למה שהם רואים בבחינות הבגרות ובכיתה י"ב, זה משהו שהוא יכול להגיד, 'אוקי אז אני יכול להגיע בבית הספר למקסימום שמוצע במסגרת בית ספרית רגילה, אבל עוד משהו יותר'.
צחי מילגרום: ואנחנו כבר מספר שנים בכיתה ח' מלמדים קבוצה של תלמידים את הנושא של מה שקוראים אצלנו מיומנויות אקדמיות ומוכנות לאקדמיה שמלמדים את זה מרצים מתוך המכללה שבאים ואומרים הרבה פעמים, הלוואי שהיינו מקבלים גם מסטודנטים בתוך המכללה את ההבנה ואת היחס ואת העניין שיש פה לתלמידים בכיתה ח', ובוגרי הקורס הזה יכולים אחר כך להמשיך גם בתוך בית הספר על ידי מרצים מהמכללה שמגיעים לבית הספר ומלמדים קורסים אקדמיים, שיכולים להיחשב להם אחר כך לצבירה של נקודות זכות אקדמיות ותלמידים שרוצים קורסים שאחרים לא רוצים שמגיעים אל המכללה בעזרת בית הספר, מגיעים אל המכללה ולוקחים את הקורסים ויושבים ביחד עם הסטודנטים של המכללה ועומדים במשימות ובבחינות ובציונים בצורה מאוד מכובדת.
צחי מילגרום: אני יודע שעכשיו משרד החינוך נכנס לאיזה שהוא ניסוי בנושא הזה, אנחנו חושבים שהמכללות יודעות להיות מאוד רציניות בנושא הזה ולא רק מה שמשרד החינוך בחר, באוניברסיטה הפתוחה, אני חושב שהמכללות שנמצאות בכל הפריפריה הן צריכות להיות העוגן להשכלה הגבוהה באזור שלהם, ואני חושב שהנושא הזה, יחד עם ההובלה לא רק של עליזה, אלא שעליזה בראש צוות המורים, מוכיחה את עצמה גם בשל העובדה שבודדים באמת בכלל מחפשים את האופציה מחוץ לבית הספר ומחוץ לעיר.
עליזה בלוך: אנחנו רק נסגור את המעגל בהקשר הזה, אנחנו שולחים את הילדים לאקדמיה, חלק מהקורסים מגיעים הנה, חלק מהילדים יוצאים ולא במקרה יושב לידי שמעון, שמפעל נשר עוזר לנו להסיע את הילדים לירושלים, כדי שהם יוכלו באמת לצבור קורסים אקדמיים.
אברהם מיכאלי: יש לך פה כיתות מעופפות, כיתות שיוצאות לאוניברסיטה ללמוד קורסים שלמים?
צחי מילגרום: לא, אנחנו באים אליהם.
אבנר הלפרין: רק עוד שתי מילים על מועדון הידידים.
אבנר הלפרין: אנחנו מועדון ידידים המון שנים- - -
עליזה בלוך: שבע.
אבנר הלפרין: זאת שנה ראשונה שלי.
אבנר הלפרין: המטרה מבחינתנו היא לתת רוח גבית לצוות הנהלה מאוד חזק ומאוד מוצלח.
אבנר הלפרין: אני לא צריך לספר פה לאף אחד שזה אחד מגדולי הניהול הכי קשים שיש בכל העולם, העסקי, הכלכלי וכו', והמטרה מבחינתנו זה לעזור קצת בהיבט של כספים וגם בקשרים ובחיבור גם של עולם האקדמיה, הצבא, התעשייה, גם ההיי טק וגם התעשייה האזורית פה באזור לבית הספר.
אבנר הלפרין: אני רוצה להגיד עוד שני דברים, באמת אחד לחברי מועדון הידידות שנמצאים פה, הבקשה שלנו מכל אחד מכם זה למצוא נושא אחד לפחות ללוות את בית הספר בשנה הזאת, יש מגוון אתגרים משמעותי מאוד, ולעליזה ולהנהלה, באמת להפעיל אותנו כי יש פה מסלול מצוין, לעשות כל מה שאפשר כדי שתהיה שנה מוצלחת, שיהיה בהצלחה.
יוסי ורדי: בזמנו בא אבנר, אחרי שהוא חזר מארצות הברית, הוא למעשה יזם את הכניסה שלנו, אני הצטרפתי אליו.
יוסי ורדי: אני לא איש חינוך, אבל אני רוצה להגיד לכם שתי אובזרווציות שיש לי, אני רוצה לנצל את העובדה שאנחנו יכולים לדבר לוועדת החינוך ולהשתמש בבית הספר הזה בתור דוגמה יותר כללית.
יוסי ורדי: כל פעם שואלים אותי איך במדינת ישראל מצד אחד התוצאות של הפיזה הזאת מקום תרפ"ט ומצד שני יש את אוכלוסיית ההיי טק הכי מסעירה בעולם.
יוסי ורדי: מי שמתחיל לבדוק מה קורה מגלה תופעה שמצד אחד היא מאוד מדאיגה, אבל מצד שני היא נותנת תקווה ואני אגיד מה היא.
יוסי ורדי: אם אתה לוקח ועושה סגמנטציה של הדמוגרפיות, אז אתה רואה שיש קבוצה קטנה, לא יודע אם זה 10% או 15% מהאוכלוסייה, שאם הם היו עושים לבד את המבחנים האלה הם היו מוציאים את התוצאות הכי טובות בעולם, בכלל אין לי ספק, וזו אותה קבוצה שהולכת ל-8200 ושהולכת לבתי הספר שאנחנו מכירים אותם.
יוסי ורדי: מצד שני יש אוכלוסיות שלמות שלא מקבלות את מה שצריך לקבל, חרדים, ערבים, פריפריה כלכלית, פריפריה חברתית.
יוסי ורדי: עכשיו תמיד באים ומטיחים את האשמה במשרד החינוך ובמורים, הם המטרה הכי קלה, אבל בסופו של דבר כשאתה הולך לבדוק מה קורה אתה רואה שזה מתחיל ברווחת הילד.
יוסי ורדי: שם זה מתחיל.
יוסי ורדי: הורים שצריכים לעבוד בשביל המחיה שלהם מהבוקר עד הלילה, הם לא יכולים לתת לילדים שלהם מה שהילדים צריכים לקבל.
יוסי ורדי: עליזה מוכרת כאן סנדוויצ'ים לילדים בשקל, אני חושב- - -
עליזה בלוך: שניים.
יוסי ורדי: טוסט בשקל, או שני שקלים.
יוסי ורדי: אצל קארן היא סדרה ארוחות חמות ל-900 ילדים, הציונים עלו אצלה כאן מ-27% ל-87% עם אותו צוות מורים.
יוסי ורדי: מצפים ממורה שתהיה אמא, שתמלא את החלל של אמא של 40 ילדים, זה לא עובד ככה.
יוסי ורדי: סר מייקל ברבר, שעשה את העבודה על החינוך באמריקה, הוא לקח את בוסטון בתור מקרה לדוגמה ובדק מה קרה בבוסטון כשרמת החינוך עלתה.
יוסי ורדי: הוא אומר שם בצורה מאוד ברורה, הוא אומר 'תעזבו את בתי הספר החזקים ולכו תעבדו על בתי הספר בפריפריה אחד אחד, תצ'פרו אותם ותקבלו תוצאות'.
יוסי ורדי: עכשיו אנחנו ראינו, אבנר הביא לכאן את 8200, הנגיש לעליזה את 8200.
יוסי ורדי: 8200 הסכימו לפני ארבע שנים לקחת כיתה, לא מתנדבים של 8200, לא חיילים של 8200, יחידה 8200 לקחה כיתה, תגברה אותה במשך ארבע שנים, התוצאה 21 ילדים מבית שמש הלכו בשנה שעברה ב-13 בספטמבר ל-8200.
יוסי ורדי: חיילים ביחידה.
יוסי ורדי: השנה יילכו כמה?
עליזה בלוך: השנה 14.
יוסי ורדי: 14 יילכו, מבית שמש, לא מצפון תל אביב, לא בונבונים, לא צפונבונים- - -
עליזה בלוך: צפונבונים מבית שמש.
יוסי ורדי: בקיצור אפשר להפוך את כולם לצפונבונים.
יוסי ורדי: שוב פעם, הבעיה בפיזה, זה לקחת את הקטע שעושה את ההיי טק ולסחוב אותו בעוד ועוד ועוד ועוד בתי ספר, וזה צריך לעבוד לעומק, לקחת בית ספר ולחרוש אותו.
יוסי ורדי: עליזה בזמנו באה אלינו, בתחילת שנה שעברה, יש לה בעיה עם האתיופים, בעיה נקודתית, אז חשבנו שאנחנו יכולים, הלכנו לנסות לראות איך לעזור לה לפתור את זה.
יוסי ורדי: כמובן שבשביל הדברים האלה צריך מנהל שהוא מנהיג, שהוא משכוכית, שהוא סוחב אחריו את כל העדר, את העדר של המורים ואת העדר של המתנדבים ואת העדר של העירייה.
יוסי ורדי: יש כאלה מנהלים וצריך להעצים אותם, אבל מה שאנחנו רואים כאן, אני רואה כאן את התקווה לסגור הרבה מאוד דברים לפי המודל הזה, לסגור את הפיזה, לסגור עוד הרבה פערים.
יוסי ורדי: רק מילה אחרונה, אולי כדאי שקארן תרחיב על זה, אי אפשר וזה לא הוגן לדרוש, לא ממערכת החינוך ולא מהמועצה המקומית ולא מהעירייה, שסגרו פערים של הבית.
יוסי ורדי: יש חוזה בלתי כתוב בין המדינה לבין הבית, אתה תשלח לנו את הילד בשמונה בבוקר, כשהוא סרוק, רחוץ ובלי כינים, אנחנו נלמד אותו היסטוריה, מתמטיקה, נחנך אותו קצת, ניתן לו מערכת ערכים ונשלח אותו באחת.
יוסי ורדי: אם יש לך מזל הוא יחזור בלי כינים ולא דקור, ואז אתה תלמד אותו, תאכיל אותו, תעזור לו לעשות שיעורים, תדאג שיהיו לו חברים טוב, שיהיה לו מחשב, שתהיה לו מערכת ערכים שיהיה נאמן לארצו ולמולדתו, שירצה ללכת לצבא, סליחה, ל- - -
צחי מילגרום: הייתי שם את השיר של בועז שרעבי, 'הלוואי'.
יוסי ורדי: הלוואי, אבל העובדה היא שאנחנו רואים שזה קורה, זה קורה בעשרות בתי ספר, אפשר לקחת את בתי הספר אחד אחד, ומה שאמר מילגרום, בלי החברה האזרחית, בלי השתתפות של האקדמיה, בלי השתתפות של יחידות צבאיות, בלי שהבנקים יגידו לכל סניף תיקחו בית ספר, כמו שבנק הפועלים עשה, בלי שמפעלי התעשייה, עליזה לא הזכירה, אבל הזכירה את נשר, כאן אין לא הנהלה של קופת חולים ולא הנהלה של בנק לאומי, כאן יש שמעון ונשר וטרבלסי אבן וטוטנה
יוסי ורדי: אואר, הם האנשים והם אלה שהילדים של העובדים והם אלה שמתגייסים, אלה חוט השדרה של עבודה קהילתית אותנטית במקום הזה.
יוסי ורדי: אז צריך שהתעשייה תתגייס, שהצבא יתגייס, שהמפעילים יתגייסו, שהאקדמיה תתגייס, לסתום את הפערים שהמשפחות לא יכולות לתת.
יוסי ורדי: אני לא יודע, כמה אמהות חד הוריות יש כאן בבית הספר הזה?
יוסי ורדי: 20%, 30%?
יוסי ורדי: אמא חד הורית צריכה ללכת להתפרנס, זה מה שמדאיג אותה, היא לא יכולה ללכת ולתת את כל מה שמצפים, ואז באים ואומרים להורים 'אתם לא עושים את העבודה'.
יוסי ורדי: אנחנו ראינו שבבתי ספר, במקום שהמנהל מוביל ומצליח לרתום משאבים והחברה מתגייסת ברצון, חוזרים לסגור את הפערים האלה.
יוסי ורדי: עכשיו אפשר לשבת ולפרוש תכניות שלמות, אבל מה שעליזה עושה זו הוכחה שיש עתיד לפיזה ויש עתיד לאתיופים ויש עתיד לבית שמש לשלוח חיילים ל-8200 ועוד ועוד ועוד ועוד.
יוסי ורדי: כל הדברים האלה קורים, רק צריך לעשות לזה שקלול.
יוסי ורדי: עד כאן.
עליזה בלוך: מנכ"לית מכון ברנקו וייס.
ניבה חסון: רק באמת כמה מילים.
ניבה חסון: קודם כל אני מצטרפת לכל הדוברים הקודמים לי, על העובדה שאנחנו יכולים לראות ההבדלים בין בתי ספר בעיקר בעקבות העומדים בראש בתי הספר.
ניבה חסון: בית ספר זה מין מנהיגות, אין בכלל ספק שעליזה היא מנהיגה והיא מנהלת והיא יודעת לסחוף אחריה את האנשים.
ניבה חסון: אני רוצה לומר שבית הספר הזה הוא בית הספר הבכור של מכון ברנקו וייס, המכון קיבל את בית הספר משכבה ז' והצמיח את בית הספר במהלך השנים ויחד עם בית הספר גם אנחנו למדנו וצמחנו.
ניבה חסון: היום יש לנו 6 בתי ספר שש שנתיים ועוד 14 בתי ספר לנוער בסיכון, יש בית ספר כזה כאן בעיר בית שמש, יש בזה אמירה מאוד רצינית.
ניבה חסון: לפני כמה ימים התפרסם נושא הנושרים, אחוז הנושרים, הרי שבעיר בית שמש אין נושרים כי הילדים האלה נמצאים בבית ספר לנוער בסיכון ומצליחים, וניגשים לבגרויות ועושים הצלחה מאוד גדולה.
ניבה חסון: אני רוצה להגיד שני דברים בתפיסות החינוכיות של המכון, שעליזה כאן מקסמה אותם.
ניבה חסון: היא עשתה הרבה מאוד דברים בתוך התפיסות החינוכיות אבל שני דברים מאוד מרכזיים שאנחנו רואים פה, ראשית מערכת יחסים שונה ואחרת בין ילדים לבין המבוגרים כאן, המבוגרים זה צוות המורים וזה צוות המנהלה וזה כולם, מערכת יחסים שנשענת על מסגרות פרטניות, זה בית ספר שהוא בית ספר שנמצא בתוך המערכת הציבורית, הממלכתית ציבורית.
ניבה חסון: אני מסכימה עם יוסי, זו תקווה גדולה מה שאנחנו רואים פה, אפשר לעשות בתקציבים של המערכת הציבורית ועוד קצת נפלאות.
ניבה חסון: מה שקורה כאן בתוך בית הספר זה מערכת יחסים שהיא לא מערכת של סמכות, היא מערכת מצד אחד מאוד תומכת, מאוד חמה, היא מאפשרת לילדים, נותנת להם להרגיש מאוד נוח, הם לא חוששים מהכישלון.
ניבה חסון: לצד זה יש פה משמעת, יש פה גבולות, הילדים צריכים גבולות, והשילוב הזה הוא שילוב יוצא מן הכלל.
ניבה חסון: הדבר השני, הזכירו את דוח מקנזי, הדוח של 2008 אומר שאיכות הלמידה אינה יכולה לעלות על איכות ההוראה.
ניבה חסון: יש פה לאורך השנים פיתוח מקצועי של מורים, המורים פה כל הזמן לומדים.
ניבה חסון: זו לא סיסמה של ארגון לומד, לא רק הילדים לומדים, המורים לומדים, ואת זה עליזה מובילה בצורה בלתי רגילה.
ניבה חסון: מורים טובים, יש פה 120-130 מורים, מובילים מערכת חינוך טובה.
ניבה חסון: אלה שני הדברים שרציתי לומר ולאחל המון המון הצלחה לעליזה.
ניבה חסון: כמו שהיא אומרת, אי אפשר לנוח על זרי הדפנה, הרבה מאוד הצלחה.
ניבה חסון: תודה.
עינת וילף: עליזה, ברשותך, אנחנו הולכים, אני רק נתתי לך לנהל את הדיון, אבל אני אסיים אותו.
עינת וילף: קודם כל תודה על האירוח, ומה שנאמר כאן היה מרתק.
עינת וילף: בוועדת החינוך אני לקחתי על עצמי להפוך את הוועדה באמת למקום שמיישם את התפיסה שמערכת חינוך מצטיינת היא זו ששואלת את המורים והמנהלים מה לעשות ולא זו שאומרת להם מה לעשות.
עינת וילף: אחת לשבוע מופיעה בוועדה מורה, מנהלת, מורה או מנהל, שמספרים על העשייה שלהם, הדברים גם מסוכמים ומועברים אחרי זה למשרד החינוך.
עינת וילף: אני אשמח מאוד לארח אותך, שתוכלי לספר בוועדה באופן יותר מפורט על התכניות, על מה שנעשה, מתוך האנשים שאת עובדת איתם, אם יש אנשים שהיית רוצה שיופיעו בוועדה, בשמחה, ובהחלט אני אשמח למפגש ולדיון יותר מעמיק.
עינת וילף: העלית כאן כמה דברים מרתקים, אני חושבת שבהחלט יש מה ללמוד מהם לגבי המערכת בכלל.
עינת וילף: אז תודה רבה ויישר כוח.
עליזה בלוך: מכיוון שאני יודעת שחלק קמים לעוד משימות היום, אתם יודעים שלבית ספר ברנקו וייס, מי שבא פעם ראשונה, זו רק פעם ראשונה כי אין פה כניסות חד פעמיות, אני מודה לכולם על השותפות, אבנר אמר את זה בעדינות, אני התפקיד שלי זה לחזק את שנאמר כאן, אני מזמינה כל אחד לפני שהוא יוצא להגיד מה השנה אני עושה בשביל ברנקו וייס ומה הופך השנה את בית הספר הזה יותר טוב בגללי.
עליזה בלוך: אז שתהיה שנה טובה לכולם ותודה רבה.
עליזה בלוך: סיכום הישיבה
משה אבוטבול: ועדת החינוך של הכנסת וסגן ראש העיר, ראשית ברוכים הבאים.
משה אבוטבול: כהמשך למה ששוחחנו בברנקו וייס, אני שמח מאוד מאוד בנוכחות שלכם, זה הוסיף הרבה כבוד לעיר בית שמש, ועדה כה חשובה מגיעה להכיר את מודל הטיפוס של החינוך שלנו כאן בעיר בית שמש.
משה אבוטבול: אני חייב לציין שבאמת זכתה עירנו והיא באמת עטורת פרסים.
משה אבוטבול: רק בקיץ האחרון זומנתי למלון רמת רחל בירושלים וזכיתי לקבל חמישה פרסים מחוזיים ממר שמעוני, שהוא מנהל המחוז.
משה אבוטבול: אני חושב שהעיר שלנו מאוד צועדת בנושא הזה של החינוך, משקיעים הרבה, הרבה דברים שבעבר לא היו נתנו את הדעת לנושא הזה.
משה אבוטבול: כמובן שלכל העשייה שלי שותפים גם חבריי לקואליציה, בפרט ידידי מחזיק תיק החינוך ריצ'רד, דברים שבאמת נתנו את הדעת, שאם רוצים להצליח חייבים לתת דגש, החל בנושא של מבחני הבגרות, שהשקענו, דרך תכנית שנקראת תפנית, כספים רבים, ואנחנו גם זוכים לראות את התשואות ואת התוצאות של ההצלחות וזה מאוד מחמם את הלב ונותן גם את המוטיבציה להמשיך להשקיע.
משה אבוטבול: אני חייב לומר שישנן מספר תכניות שנותנות לנו עזרה היקפית, אני קורא לזה, לכל הנושא של חינוך בבית שמש, אם זה התכנית הלאומית לנוער בסיכון, תכנית שמידט, שבאמת נכנסת לתוך בתי הספר, למוסדות החינוך, אם זה תכנית של עיר ללא אלימות, אם זה תכנית נח"ם, נוער חרדי מנותק, ועוד כהנה תכניות שעושות מהפכה בכל מה שקשור לאווירה החינוכית או לאקלים החינוכי.
משה אבוטבול: אני חייב לומר שגם החשיבה שלנו, ולאחר שנים רבות שלא היו כאן בעיר מלגות לסטודנטים, קיבלנו החלטה יחד עם חברי ריצ'רד, שמוביל את זה, ואוניברסיטת חיפה, לתת מלגות לסטודנטים רבים בעיר שלנו בית שמש, כאשר לצד זה שהם מקבלים את המלגה, אנחנו מטמיעים אותם בתוך המערכות לעזור, אותם סטודנטים, נותנים להם שעות מחויבות וזה תורם גם כן להתקשרות בין הסטודנט לתלמיד וכן גם כן נותן אווירה של כוח הנתינה.
משה אבוטבול: אז גם קבלת המלגה מתפרשת הרבה יותר כתמורה ולא חלילה כעזרה.
משה אבוטבול: אני חושב שבאמת מצב בתי הספר הפיזי בעיר בית שמש, במגזר הממלכתי והממלכתי דתי, הוא טוב, מצוין, ואני שמח בכך.
משה אבוטבול: אנחנו גם חונכים בתי ספר חדשים, כעת נכנסים ללימודים בית ספר אהבת ישראל במגרש 510, זה שייך לדתי לאומי, בית ספר יפה מאוד, מכובד מאוד, ואנחנו גם כן שמים דגש על החינוך המיוחד.
משה אבוטבול: אני קראתי לשנה שהייתה שנת החינוך המיוחד, במשך כל השנה עשינו מספר פעילויות למען החינוך המיוחד, כאשר גולת הכותרת זה שאתמול הכנסנו את התלמידים רבים לבית הספר החדש שנקרא 'מגן הלב', ברחוב נהר הירקון, בית ספר מאובזר ומכובד לחינוך מיוחד, לתת להם את התחושה ש'אתם שווים בין שווים'.
משה אבוטבול: בית שמש מתאפיינת במגזרים שונים.
משה אבוטבול: יש לנו את המגזר, נקרא לזה המגזר הכללי, מסורתי כזה.
משה אבוטבול: לעומת זה יש את המגזר הדתי יותר ואת המגזר החרדי, שמונה בעיר כ-50%.
עינת וילף: יש מביניהם שהם בכלל במסלול בגרות?
משה אבוטבול: הבנות יותר.
משה אבוטבול: בקטע של הבנות זה יותר הולך, בבנים אלה ישיבות קטנות, פרט לבית ספר אחד שנקרא בית ספר מאורות, שגם אגף החינוך, ריצ'רד, היו בו לאחרונה, ששם הם גם עושים לימודי בגרות, למרות היותם ישיבה קטנה, הם לומדים שם והם גם נמצאים, לצערי, במצוקה, הם נמצאים בתוך וילה וחצי שמתפנה ולכן אנחנו כעת פינינו בית ספר, נתנו מספר קרוונים לכיתות הטכנולוגיות שלהם ברחוב הגפן.
עינת וילף: הסיבה שהם עושים בגרות זה שהם בדרך כלל מרקע אנגלוסקסי?
משה אבוטבול: חלקם, חלקם גם כאלה שפחות השתלבו בעולם הישיבות, אז ההורים החליטו שהם רוצים להוציא אותם קצת למשהו אחר.
משה אבוטבול: אגב, יש מגמה כזו גם בתל אביב, אם שמעת על מקום שנקרא 'ישיבת היישוב', היישוב החדש.
אברהם מיכאלי: מה שמנסים בכפייה לא מצליח.
אברהם מיכאלי: מה שנותנים לאנשים להתקדם לאט, הם מתקדמים בלי שמישהו עומד להם על הראש.
אברהם מיכאלי: זה רמז לפלסנר.
משה אבוטבול: במגזר החרדי המצב הוא מאוד קשה מבחינה פיזית.
משה אבוטבול: יש לי חסך של כ-400 כיתות בעיר בית שמש, זה נגזר מתוך תכנית אב שערך כאן משרד החינוך לפני שנה וחצי, בהוראתו של שר החינוך, מר גדעון סער, ו-400 כיתות, כדי להבין את זה, זה כ-40 בתי ספר שחסרים שנמצאים בתוך קרוונים, בתוך דירות, בתוך מחסנים, וחלק בבית העלמין, יש שם עתודות קרקע שנאלצנו להניח שם גם מספר בתי ספר, וכשהיה פה מבקר המדינה לא היססתי לקחת אותו להראות לו את זה, כדי שיבין עד כמה המצב קשה.
משה אבוטבול: 40 בתי ספר, 400 כיתות לימוד שאנחנו מנסים לאט לאט למחוק את הפער.
עינת וילף: 400 כיתות זה המספר הרשמי של משרד החינוך?
משה אבוטבול: כן, קצת יותר, אבל בוא לא נלך על הגודל כי בינתיים בניתי קצת, אז הבנייה מורידה את הפער, אם כי, שוב, הילודה, בלי עין הרע, משגשגת וכן ירבו, אנחנו שמחים בכל יהודי שנולד.
זיו בר: יש לזה הכרה של משרד החינוך?
משה אבוטבול: כן, זו תכנית שהוא עשה.
זיו בר: גם תקצוב?
משה אבוטבול: לא, בתקצוב הם נותנים את זה בטפטופים, פה עוד 30 כיתות, פה עוד 50 כיתות.
משה אבוטבול: אני מקווה שאנחנו נצליח בעזרת ה' תוך חמש שנים למחוק את הפער לפחות מהאזורים הישנים.
משה אבוטבול: באזורים החדשים שאנחנו בונים, והעיר בית שמש נכנסת לתנופת בנייה גדולה, מהגדולות שחוותה מדינת ישראל, אנחנו אמורים לבנות כ-40,000 יחידות דיור- - -
עינת וילף: זה הכול לחרדים, נכון?
עינת וילף: בשכונה ג'?
משה אבוטבול: אני חושב שאנחנו יודעים גם על קבוצות אמריקאיות שכן רכשו שם, יש שם שתי שכונות, שכונת ממשלו, שכונת המשקפיים שמיועדים דווקא לציבור הדתי לאומי.
משה אבוטבול: לציבור הכללי עשינו פה פרויקט מאוד גדול שנקרא פינוי-בינוי, 1,500 יחידות דיור ברחוב ביאליק, שהיום שוקדים עליו, קיבלתי תקציב של 2.5 מיליון ממשרד השיכון כדי לעשות שינוי תב"ע (תכנית בניין עיר) בנושא הזה.
משה אבוטבול: אני חייב להודות, אי אפשר לבוא ולהגיד, ישנה מגמה מסוימת, היא מתרחבת, אבל זה לא התחיל בי, זה התחיל בקודמיי, שהם קיבלו החלטה אצלם שהציבור החרדי יגיע בהמוניו לעיר.
משה אבוטבול: אני מבחינתי מכבד כל יהודי שמגיע לפה, זו דרכנו, זה לא קל לנהל עיר כזו שהיא ממש מגזרית מכל מיני סוגים, כאלה ואחרים, אבל אני שמח שיש לי קואליציה רחבה, 16 מתוך 19 חברים נמצאים בקואליציה, פעילים בתפקידים כאלה ואחרים, עושים את מלאכתם נאמנה, ריצ'רד נמצא בתפקידי מפתח גדולים ביותר, גם תיק החינוך, גם תיק הרווחה וגם תיק המתנ"סים שזה תיקים שנמצאים בלב עשייה עירונית, יש לי ממלא מקום מאוד יקר, מאיר בלאיש, שהוא ממונה על שפ"ע (שיפור פני העיר), על כיבוי האש, ממונה על כל הנוער ואירועים וכל הדברים הללו.
משה אבוטבול: אנחנו מתחלקים פחות או יותר בעבודה ובצורה טובה ומיטבית.
משה אבוטבול: חברים מהסיעה של העולים מרוסיה אחראים על תיק הקליטה, חבר מש"ס אחראי על תיק הבריאות, חברים מאגודה אחראים על תיק איכות הסביבה והכספים, כל אחד לקח לו את התיק שלו, אבל היופי שבדבר שבסופו של דבר כולנו יודעים שצריכים להוביל עיר ולהשתדל למנוע כמה שפחות שיהיו חיכוכים וזה לא קל.
משה אבוטבול: אתם בעצמכם יודעים את הנושא הזה שהיה לפני שנה, אין מה להסתיר את זה, העיתונות כתבה על זה, קיבלתי ארגזים של קטעי עיתונות בנושא הזה, אבל אני חושב שהעיר באמת גם התחילה להבין שכל אחד כבודו במקומו מונח, צריכים לכבד אחד את השני, הקמתי שולחן עגול ובראש השולחן העגול הזה עומד יהודי מאוד יקר, יושב ראש גשר, מר אילן גאל דור, שעושה עבודה נהדרת.
משה אבוטבול: הוא ריכז תושבים מכל המגזרים, כולל נטורי קרתא, הכניס אותם לביתו, הוא מקבל תקצוב כלשהו לנושא הזה, הם יושבים, מלבנים סוגיות, כל פעם מזמינים אורחים, הזמינו את עליזה בלוך, שהיא תבוא גם לשם, הזמינו את דר' חגי אגמון, שגם הגיע לשם.
משה אבוטבול: מגיעים לשם כל מיני אנשי רוח שהם בעצם יוצרים את ההרמוניקה המשותפת בין כולם, שזה דבר לא קל, אבל לא אבדה תקוותנו, אנחנו יודעים שבסך הכול הכללי- - -
עינת וילף: יש בכלל סיכוי לזה?
עינת וילף: כלומר יש עתיד לחיים חילוניים בבית שמש?
משה אבוטבול: אני אומר לך בצורה הברורה ביותר, אם כל אחד ינקוט בנוסחה הברורה שאף אחד לא מפריע לשני לחיות בצורת חייו, קרי חילוני יכול לנוע בחופשיות בשבתות, כמובן במגזרי שלו, והחרדי לא נכנס פה לשכונה להפגין, למה פה לא מוכרים בד"צ בית יוסף, או דברים כאלה, זה יוצר סיכוי מאוד גבוה, ואנחנו משתדלים לעשות את זה כך.
משה אבוטבול: לכן גם מבחינתנו, אתם רואים ששקט פה, זה לא שיש פה איזה תנועה חרדית שבאה ומנסה ליצור אימפריאליזם או דברים מהסוג הזה.
משה אבוטבול: היו מקרים, בפרט בקו התפר, כמו שהיה בשנה שעברה בבית ספר אורות, גרים שם מקבץ של חרדים אבל מהקיצוניים ביותר, שבאו ממאה שערים לפני שבע שנים, והם למעשה מאוד לא אהבו את הקטע שבנות נמצאות לידם, אז נוצר כל החיכוך, אבל אני גאה במשטרת ישראל שבאמת עושה את עבודתה נהדר והם שמו יד על הפורעים, עצרו אותם לכמה ימים ותשקוט הארץ 40 חודש.
משה אבוטבול: קצת יותר שקט, יותר רגוע.
משה אבוטבול: אני לא יכול להגיד שזו מגמה לתמיד, הרי תמיד יימצא אותו אחד שיעשה את השטויות, אבל אני מדבר מהבחינה הזאת שכל אחד יודע את תפקידו, משטרת ישראל את תפקידה, עיריית בית שמש את תפקידה.
משה אבוטבול: גברתי שאלה לגבי הנושא של השלט.
משה אבוטבול: אני רוצה לומר דבר כזה, עיריית בית שמש לפחות עשר פעמים הסירה את השלט.
משה אבוטבול: עשר פעמים הפקחים שלי באו, הסירו, וזה יצר בדיוק אפקט הפוך לגמרי.
משה אבוטבול: כשהורידו מפה שלט אז כדי להכניס ולהרגיז שמו גם במרפסות שלהם.
משה אבוטבול: במרפסות אין לי רשות להוציא, אז הם שמו את זה כדי להרגיז, כדי להגיד 'אתם לא תחנכו אותנו'.
משה אבוטבול: זה היה מין מצב כזה שאנחנו משחקים איתם חתול ועכבר, לכן אחרי באמת כעשר פעמים החלטנו שמשאירים את זה.
משה אבוטבול: מבחינתנו אנחנו מחכים להזדמנות קצת יותר טובה ונוחה שהם יסירו את זה מעצמם, כי אני חסיד מאוד גדול של הידברויות, של לנסות בצורה כזאת, אולי בשולחן העגול יביאו אותם למצב כזה.
משה אבוטבול: אבל מה ייתן לי עכשיו בפעם האחת עשרה אני אוריד את זה?
משה אבוטבול: אז תהיה הפעם השתים עשרה והשלוש עשרה וזה לא שייך, כי בסך הכול הכללי- - -
עינת וילף: אני אגב מאוד מצטערת לשמוע את מה שאתה אומר- - -
משה אבוטבול: את לא חייבת להסכים עם- - -
עינת וילף: לא, מה שאתה מתאר זה מצב שבו הם מנצחים, כי אתה אומר שהם התישו אותך ואתה מוותר.
משה אבוטבול: תראי, אם ניצחון אצלך זה בצורת השלט, אז אצלי הניצחון הוא בצורת השקט.
משה אבוטבול: אם אני יודע שבגלל שתי נשים שמגיעות לשם, ואני מכבד אותן, תושב זה תושב, הן מגיעות לשכונה הזאת ולא מגיעות אפילו לגור שם, הן לא נמצאות שם במקום ואין תלונות מצידן- - -