GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רותי סיטקל: למרות שיש פיקוח של משרד החינוך, של בית ספר, הילדה הזאת נמצאת מהשעה 08:00 עד השעה 13:30 והשנה כנראה עד 13:45.
רותי סיטקל: אני צריכה לבוא בשעה 09:00, שבשעה הזאת הילדה נמצאת לבד ואומרים לי אין תקציב, אין תקנים.
רותי סיטקל: מישהו בכלל חושב על הילדה הזאת אם יקרה לה משהו.
רותי סיטקל: מישהו בכלל יודע מה המחיר שיכול לקרות לילדה הזאת?
רותי סיטקל: אני פונה לעיריית גבעתיים ושואלת גם לגבי התנאים שלי.
רותי סיטקל: אני היום מועסקת 7 שנים ללא קביעות.
רותי סיטקל: אני מקווה שיתנו לי קביעות ללא שום תנאים, עם שכר של 2,000 שקלים.
עינת וילף: גילי אלון, בבקשה.
גילי אלון: אני יושבת פה היום בשני כובעים.
גילי אלון: קודם כל בתור אמא של ילד משולב לשעבר, שאמנם בשילוב ניסו לעשות את המקסימום, אבל אני באופן אישי נאלצתי לממן מכספי, באופן אישי, טיפול משלים, כי מה שניתן לא היה מספק בכלל ולא קידם אותו.
גילי אלון: תודה לאל היום הילד נמצא באמת במקום, שאחרי השקעה מרובה מצדנו, הוא בכיתה רגילה ולומד בבית ספר רגיל וצועד קדימה.
גילי אלון: שוב, אנחנו עדיין ממשיכים ותורמים את חלקנו המשפחתי, ללא מערכת החינוך.
גילי אלון: אנחנו פשוט בקטע הזה איפה שהוא התייאשנו.
גילי אלון: אני נציגת סייעות מעיריית באר שבע וראיתי גם את החונך, אנחנו קראנו לו חונך ולא סייע, את הקשיים שהיו לו וכנ"ל כל שאר הסייעות שעובדות, ש-10 חודשים, שוב, מתוקצבות עבור 12 חודשים, מקבלות רק 10 חודשים.
גילי אלון: הן עובדות שעתיות, הן לא מקבלות חופשות אם הן לא עובדות, ואני כבר לא מדברת על תנאים סוציאליים.
גילי אלון: השכר הממוצע הוא 23 שקלים לשעה.
גילי אלון: הבנות האלה יכולות ללוות ילד מגיל הכיתה עד כיתה י"ב, ושוב, אין להן שום קביעות, שום הערכה, שום דבר, הן נופלות בין הכיסאות.
עינת וילף: חשוב מאד, תודה רבה.
עינת וילף: עורכת הדין קרן שמש מעמותת איתך.
קרן שמש-פרלמוטר: אני לא אחזור על דברים נוספים, וגם חילקנו דף עמדה שמתמצת את הנושאים.
קרן שמש-פרלמוטר: אני דווקא הייתי רוצה להתייחס לדברים שלך רעיה, למשל ביחס לסיפורי הצלחה והספר שנכתב, וגם המערך התומך.
קרן שמש-פרלמוטר: מאד חשוב, אני לא יודעת אם יש סיפורי הצלחה של סייעות.
קרן שמש-פרלמוטר: אבל כשאני מדברת עם סייעות, ובאמת עולה שם הנושא של ההכשרה ובאמת הסייעות האלה מוצאות את המסגרות האלה לבד, את המקומות שיכולים לתת להם את ההכשרה ואת הידע.
קרן שמש-פרלמוטר: אני מאד מקווה שבספר הזה יש גם את סיפורי ההצלחה של הסייעות ולא שגם בספר הזה הן היו שקופות.
קרן שמש-פרלמוטר: כי אני רואה פה את ההורים ואני בטוחה שעבורם הסייעת היא דמות קריטית, חשובה, עושה עבודה מאד חינוכית.
קרן שמש-פרלמוטר: עבורם היא כל עולמם, עבור הילד גם.
קרן שמש-פרלמוטר: היא לא שקופה, ואני מאד מקווה שהן גם לא שקופות עבור משרד החינוך, ושמשרד החינוך יודע לא רק לשמוע את סיפורי ההצלחה שיש להן, כי יש להן המון.
קרן שמש-פרלמוטר: וגם בתוך המערך הזה שאת דיברת עליו, יהודית, של ה-"קול קורא" הזה, שמדבר על מורים ומנהלים שידברו.
קרן שמש-פרלמוטר: אני חושבת שגם סייעות צריכות להיות במקום הזה.
קרן שמש-פרלמוטר: יש להן הרבה ידע והרבה מה לתת והרבה חשיבות גם מול הסגל המקצועי, וכמובן מול הסייעות האחרות וצריך לדעת גם לשמוע את סיפורי ההצלחה שלהן.
עינת וילף: בשמת בר נדב, נציגת אלו"ט.
בשמת בר נדב: בוקר טוב.
בשמת בר נדב: סיקרתם כאן מצגת מאד יפה ומרשימה, אבל לצערי הניסיון האישי שלי מאד רחוק משם.
בשמת בר נדב: הבן שלי עולה לכיתה ח'.
בשמת בר נדב: כבר שנה ורבע אני מתחננת לבית הספר שצוות בית הספר יקבל הדרכה מקצועית ולא מקבל.
בשמת בר נדב: ההכשרה לסייעות, כמו שהרבה אנשים כבר אמרו, היא קריטית ואפילו במצגת זה לא הוצג.
בשמת בר נדב: היום אנחנו בצומת שהוא צומת קריטי.
בשמת בר נדב: יותר ויותר ילדים מבקשים להיכנס לתכנית השילוב, שזאת תכנית שהתרומה הערכית שלה, לא צריך פה לציין כמה שהיא חשובה לילדים הקולטים המשלבים.
בשמת בר נדב: איזה אזרחים הם יגדלו להיות ומה תהיה דמות המדינה, אם וכאשר השילוב באמת יצליח.
בשמת בר נדב: ומצד שני, בהתנהלות בשטח, ממה שאנחנו רואים עד היום, האג'נדה היא לא אג'נדה משלבת, לצערנו הרב.
בשמת בר נדב: בתי הספר ומסגרות החינוך דוחות ילדים שבמקשים להתקבל אליהן, בגלל שאין להם מספיק כלים ואין להם מספיק ידע והכשרה, שזה באמת המצב הקיצוני, אבל הוא לא נדיר, לצערנו הרב.
בשמת בר נדב: אין מספיק אנשי מקצוע שיכולים לתת את ההדרכה וההנחיה איך לבצע את השילוב בצורה נכונה.
בשמת בר נדב: אנחנו כהורים, ואני מכירה עוד המון המון הורים, שפשוט ממדרים אותנו.
בשמת בר נדב: בית הספר ממדר אותנו מלבנות את התכנית החינוכית היחידנית שצוינה פה; ממדר אותנו מהתמודדות עם קשיים שונים שעולים במהלך השנה, אם זה התנהגות של הילד ואם זה התנהגות כלפי הילד שלנו.
בשמת בר נדב: אפילו בדוגמא שניתנה כאן, שנתת כאן דוגמא של הכלה ומה זה הכלה, הדוגמא שבחרת לתת היא דוגמא של ילד שנוקט באלימות.
בשמת בר נדב: אבל ילד עם צרכים מיוחדים בדרך כלל לא נוקט באלימות.
בשמת בר נדב: אם כבר אז הוא הקורבן של האלימות.
בשמת בר נדב: והייתי מאד שמחה לקבל דוגמא של הכלה לילד עם צרכים מיוחדים.
עינת וילף: מיכל כתריאל, סייעת חינוך מיוחד.
מיכל כתריאל: שלום, אני סייעת בחינוך המיוחד 10 שנים, כש-18 שנה אני בכלל במערכת החינוך המיוחד, ושמעתי את הפתיחה של האגף לחינוך מיוחד, כשהוא דיבר על מנהלים, דיבר על גננות, על מורים, אבל על הסייעות – זה לא נשמע בכלל.
מיכל כתריאל: כשאני חושבת שהעבודה, ואני מדברת מתוך השטח, העבודה שלנו היא כוללת הכל, לא רק את הילד.
מיכל כתריאל: שצריך להבין שזה גם ארגון הגן, גם ניקיון הגן, גם עם ההורים, גם עם הקטע הפסיכולוגי של ההורים, שהם באים בבוקר ומתוכם באים הורים ברגל, לא רק עם הסעות כי הם גרים בסביבת הגן.
מיכל כתריאל: זה בכלל לא נשמע.
מיכל כתריאל: ומתוכם, בגן שמגיעים גילאי 3, איך זה שיש ל- 10 ילדים בחינוך מיוחד סייעת אחת?
מיכל כתריאל: אני רוצה שמישהו יבוא ויגיד לי איך סייעת יכולה לתפקד גם בקטע של אכילה, גם לעזור בסדנה, גם בדידקטי וגם להחליף כל שנייה חיתול.
עינת וילף: סמדר בראנץ, סייעת אישית.
סמדר בראנץ: שלום.
סמדר בראנץ: אני סייעת אישית בשילוב רגיל בעצם.
סמדר בראנץ: אני עובדת עם ילדה כבר 4 שנים, ילדה מדהימה.
סמדר בראנץ: את הניסיון רכשתי עם השנים.
סמדר בראנץ: אנחנו לא מקבלות הכשרה מקצועית, אנחנו לא יודעות איך לפנות לילדים האלה.
סמדר בראנץ: אתם מגיעים אל הילדים האלה, מסתכלים אליהם בעיניים, ותוך כדי זה לומדים את העבודה.
סמדר בראנץ: יש מקרים אפילו שאנחנו בעצם מחליפות את המורה.
סמדר בראנץ: המורה נותנת לנו את ה-10 דקות הסבר מה לעשות, איך לעשות, אנחנו יוצאות עם הילדים באופן פרטני ומלמדות אותם.
סמדר בראנץ: אז אין לנו הכשרה מקצועית ואין לנו גם הכרה במקצוע.
סמדר בראנץ: אנחנו סייעות וגם המורות שלהם.
סמדר בראנץ: אנחנו גם תומכות שלהם.
סמדר בראנץ: הם צריכים אותנו.
סמדר בראנץ: לפעמים הסיוע הוא גם מעבר לשעות הלימוד.
סמדר בראנץ: אנחנו צריכות להיות איתם 4 שעות ביום, אבל השעות האלה גם באות איתנו הביתה.
סמדר בראנץ: אנחנו מחכות לטלפונים, לפעמים אנחנו גם פותחים, במקרה שלי אני פתחתי פייסבוק בשביל אותו ילד שאני איתו, רק בשביל להיות איתו בקשר, כי הוא צריך את התמיכה הזאת.
סמדר בראנץ: איפה אנחנו במערכת?
סמדר בראנץ: למה אנחנו לא מוכרות?
סמדר בראנץ: לגמרי.
עינת וילף: תודה רבה לך על הדברים החשובים האלה.
עינת וילף: אריאלה לוי, יושב ראש מטה סייעות חינוכי ארצי, בבקשה.
אריאלה לוי: אני יושבת ראש מטה סייעות ויש לי גם עניין אישי.
אריאלה לוי: יש לי נכד בן 3.5, שהוא C.P, אז אני פה גם עם הכובע האישי שלי.
אריאלה לוי: אני רוצה דווקא לדבר על הסייעות.
אריאלה לוי: הצוות הפרא-רפואי הוא מדהים, הוא עושה עבודת קודש, חצי שעה – שעה ביום, אבל הסייעת מקבלת את הילד בבוקר ומתרגלת אותו לאורך כל היום.
אריאלה לוי: היא יושבת איתו, היא מתרגלת איתו ואין לה שום הכשרה לכך, כמו שהיא אמרה, מהניסיון.
אריאלה לוי: אני לא אדבר הרבה כי הן דיברו, אבל יש לי פה תלושי משכורת של הסייעות שעובדות מהבוקר מאד קשה, מקבלות עשרה חודשים, ואחרי כל עשרה חודשים מפטרים אותן.
אריאלה לוי: אני אשמח אם תקבלו את התלושים ותראו בדיוק.
עינת וילף: יוליה בן משה, קואליציית הורים לילדים מיוחדים.
יוליה בן משה: אני אהיה ממוקדת ועניינית ויש לי נקודות מובנות, אז אני מבקשת שלא תקצרי אותי, אני אקח את הדקות שלי.
יוליה בן משה: אל תדאגי, זה לא יהיה הרבה.
יוליה בן משה: עליתי מחדרה, קמתי בשש בבוקר, כי יש לי כמה דברים חשובים להגיד, אז אני אהיה ממוקדת.
יוליה בן משה: קודם כל אני אציג את עצמי.
יוליה בן משה: יש לי ילד שנולד חולה במחלה גנטית נדירה.
יוליה בן משה: אנחנו ישבנו מול 4 רופאים ועובדת סוציאלית שאמרו לנו שצפויה לנו תוחלת חיים של 18 חודשים.
יוליה בן משה: לא היינו מוכנים לקבל את התחזית, יצאנו למבצע הצלת חיים דרך התקשורת כמובן, לא שום דבר אחר, הצלנו את חייו.
יוליה בן משה: הוא עד גיל 3 היה בבית איזי שפירא.
יוליה בן משה: הפכנו כל אבן, גם בבריאות, גם ברווחה.
יוליה בן משה: בין 3-4, כל עוד לא ידעתי שהוא עומד להיות חי, ביקשתי, התחננתי, לקבל אישור להשאיר אותו עוד שנה בבית איזי שפירא, וכרגע אנחנו עוברים לחינוך המיוחד.
יוליה בן משה: וגם פה, אני עומדת להפוך כל אבן.
יוליה בן משה: בהכשרתי למזלי אני יועצת ארגונית.
יוליה בן משה: הוא כנראה ידע במי לבחור, הילד הזה, ולכן גם פה אני בכובע הזה.
יוליה בן משה: כבר דובר הרבה על הפער בין השקפים לבין המציאות, ואני מאד מעריכה את הכוונות הטובות של כולם, אבל הפער הוא מטורף וזה לא פידבק הורי, הוא פידבק מקצועי.
יוליה בן משה: דיברתם פה על רשת ביטחון.
יוליה בן משה: אין רשת ביטחון מערכתית.
יוליה בן משה: אף אחד שלא ישלה אתכם ואל תשלו את עצמכם – אין רשת ביטחון.
יוליה בן משה: ההורה החזק הוא הרשת ביטחון של עצמו.
יוליה בן משה: אנחנו, ההורים, הם רשת הביטחון אחד של השני.
יוליה בן משה: אנחנו אוספים אחד את השני דרך הפייסבוק, אנחנו אוספים אחד את השני דרך התקשורת.
יוליה בן משה: אין רשת ביטחון.
יוליה בן משה: יש פה אמא שלא נרשמה לדבר, כי היא הגיעה טיפה באיחור.
יוליה בן משה: ישבה לה ילדה בחינוך המיוחד שנה בבית בחדרה, בית ספר און בתל אביב.
יוליה בן משה: אף אחד, לא בית הספר, לא מערכת הרווחה, לא מערכת החינוך, לא טרח להרים טלפון.
יוליה בן משה: אם הילדה הזאת הייתה בחינוך הרגיל, כמובן לאמא היא נשלח קב"ס.
יוליה בן משה: כאן אני חושבת שצריך לשלוח קב"ס לחינוך המיוחד.
יוליה בן משה: הלאה, על הסייעות דובר, רק אל תשלו את עצמכם – אין סייעות אישיות בחינוך המיוחד.
יוליה בן משה: יש סייעות ממסדיות.
יוליה בן משה: סייעות אישיות הן רק בשילוב.
יוליה בן משה: דבר נוסף, אנחנו ההורים מתמודדים כל פעם עם עז חדשה.
יוליה בן משה: מעבר לשקפים, זה תמיד אין הסעה ברגע האחרון וצריך להתחיל לריב עם הרשות המקומית.
יוליה בן משה: אין סייעות ברגע האחרון, וזה עיזים שבלאו הכי לנוכח המחלות והמצוקות של הילדים שלנו אנחנו חיים בחרדה, הם מגבירים את החרדה.
יוליה בן משה: אם ילד בכיתה א' ההורה שלו נכנס בהתרגשות לבית הספר, אני ילד בכיתה א' נכנסת בחרדה.
יוליה בן משה: אין לי שום רשת ביטחון.
יוליה בן משה: עכשיו שני דברים קונקרטיים בשביל לסיים.
יוליה בן משה: הנושא של הקייטנות.
יוליה בן משה: עד השנה כל קיץ היינו בארצות הברית לטיפולים רפואיים.
יוליה בן משה: השנה, בגלל שלא היה לנו מספיק כסף – נשארנו בארץ וגילינו את עולם הקייטנות.
יוליה בן משה: קייטנות בחינוך המיוחד זה פרצה שקוראת לאסון.
יוליה בן משה: מערכת החינוך והרווחה מעבירה תקציבים של 12 חודשים למסגרות.
יוליה בן משה: בפועל השירות ניתן 11 חודשים, ואני יוצאת מחר לחופש.
יוליה בן משה: כלומר, הילד שלי, המוח שלו לא יוצא לחופש, הוא יתנוון אם הוא לא יקבל טיפול.
יוליה בן משה: קופת החולים לא משתתפת במימון כי היא אומרת שהיא תקצבה 12 חודשים.
יוליה בן משה: כמובן שאין לי שר"מ, אז אני צריכה במשך חודש עכשיו להוציא קרוב ל-7,000 שקלים.
יוליה בן משה: ודבר אחרון, יום לימודים ארוך לילדי שיקום.
יוליה בן משה: במעונות היום השיקומיים יש יום לימודים ארוך עד 16:00 או 17:30, אם הילד רוצה.
יוליה בן משה: לילדי הפיגור יש יום לימודים ארוך או מועדוניות.
יוליה בן משה: לילדי השיקום, הנכויות המוטוריות הקשות, יום הלימודים נגמר בשעה 14:00.
יוליה בן משה: מהשעה 15:00 שנה הבאה אני צריכה לעשות מה אני עושה.
יוליה בן משה: לא רק אני, כמובן כל ההורים שהם שיקום.
יוליה בן משה: תודה.
עינת וילף: רויטל לן-כהן, בבקשה.
רויטל לן-כהן: תודה רבה.
רויטל לן-כהן: אני לא אכנס לנושא הסייעות, אני רק רוצה להגיד דבר אחד לצורך העניין, כדי שיהיה ברור.
רויטל לן-כהן: משרד החינוך קבע בצורה ברורה שהוא מדריך רק אנשי משרד החינוך.
רויטל לן-כהן: מאחר שהעבירו את הסייעות לאחריות של הרשות המקומית, של העירייה.
רויטל לן-כהן: כשאנחנו גם מבקשים מהמתי”א הדרכה של סייעות, התשובה היא – אנחנו לא מדריכים מי שהוא לא איש חינוך.
רויטל לן-כהן: שהרשות המקומית תדריך אותם.
רויטל לן-כהן: זאת אומרת מראש משרד החינוך לא תופסים את הסייעת בתור משהו שזקוק להיות משהו מקצועי.
רויטל לן-כהן: זה היחס, ושמענו את זה מספיק, אני לא אכנס, חבל על הזמן.
רויטל לן-כהן: אני רוצה לדבר על כמה דברים שלא עלו פה.
רויטל לן-כהן: אחד, עשינו קצת חקירה.
רויטל לן-כהן: יש פער אדיר בין החקיקה הראשית - החוק והתקנות, לבין חוזרי המנכ"ל.
רויטל לן-כהן: חוזרי מנכ"ל לקחו על עצמם בשנים האחרונות לצמצם את החוק ואת התקנות, באופן כזה שבעצם עשה חקיקה חדשה.
רויטל לן-כהן: אני אתן שתי דוגמאות.
רויטל לן-כהן: דוגמא אחת היא הדוגמא של הישארות שנה נוספת בגן ילדים, שהחוק קובע שיש זכות כזאת להורה לבקש.
רויטל לן-כהן: היה פעם חוזר מנכ"ל שבאמת דן בצורה הזאת בצורה מאד יפה.
רויטל לן-כהן: זה חוזר 3-10-11, אם אתם רוצים לבדוק, יש לי פה גם העתקים.
רויטל לן-כהן: וסעיף 4 בו אמר שמבקרה של חילוקי דעות – ההורים יחליטו.
רויטל לן-כהן: וכנראה יותר מדי הורים רצו, או אני לא יודעת מה, וגן ילדים זה יותר יקר מבית ספר, אבל בשורה התחתונה חוקקו אחר כך את 3-10-12.
רויטל לן-כהן: הסעיף הזה של – "ההורים יחליטו" – נעלם.
רויטל לן-כהן: חילקו אותו לאיזו שהיא אבחנה לא ברורה בין הישארות שנה שנייה להישארות שנה שלישית.
רויטל לן-כהן: הישארות שנה שלישית נאסרה, למעט מקרים מיוחדים, שני מקרים מאד מאד מיוחדים ורק בחינוך המיוחד, הפרופר חינוך מיוחד.
רויטל לן-כהן: וההורים בעצם אין להם say, אין להם אמירה, אין כלום, פשוט לא.
רויטל לן-כהן: זה אבסורד מהרבה בחינות.
רויטל לן-כהן: אחד, הגיל המנטאלי של הילדים האלה הוא ממילא לא גיל תואם לחבריהם.
רויטל לן-כהן: שניים, ילד בחינוך מיוחד באופן עקרוני זכאי להיות שם עד גיל 21.
רויטל לן-כהן: מה איכפת לכם מתי הוא מתחיל כיתה א'?
רויטל לן-כהן: הוא לא שם.
רויטל לן-כהן: והדבר השלישי המאד חשוב, זה שאם הורה אומר – אני רוצה שהוא יעלה לכיתה א' בשילוב יחידני, אבל הוא עוד לא נמצא שם מבחינה רגשית, יש שתי אמירות מאד מקוממות.
רויטל לן-כהן: אחת, זו לקות קבועה והיא לא תשתנה; והאמירה המקוממת השנייה היא – אז שיעלה לכיתה א' בחינוך מיוחד.
רויטל לן-כהן: למה אני צריכה להעלות אותו עכשיו לכיתה א' בחינוך מיוחד, ואחר כך להעביר אותו בין בתי ספר או בין כיתות?
רויטל לן-כהן: אני ממש אשתדל לקצר, בנקודות.
רויטל לן-כהן: הנושא של שעות סיוע, אחת, הם נותנים לנו רק את המינימום בטבלה, וזה שוב צמצום, אם לא הפרה לגמרי של החוק, כי בעצם אומרים אנחנו ניתן רק את המינימום, ואם אתם רוצים – תבקשו, וכל פעם שמבקשים אומרים – אין.
רויטל לן-כהן: והדבר הנוסף הוא ששעות הלימוד בבית הספר בערך החל מכיתה ג', היא כבר לא עד 30.
רויטל לן-כהן: ילדים בחטיבת ביניים ובתיכון יכולים להגיע ל-45, ועדיין המקסימום האפשרי בחוק גם לילד שכבר מקבל את המקסימום, הוא 30.
רויטל לן-כהן: הנושא של ועדות השילוב והוועדות הבין מקצועיות.
רויטל לן-כהן: פעם ועדות השילוב היו קורות אחת לשלוש שנים וקובעות זכאות וקובעות את דרגת התפקוד, ואז הוועדות הבין מקצועיות היו כל דנות כל שנה בין המינימום למקסימום בדרגת התפקוד.
רויטל לן-כהן: ואז משרד החינוך לקח על עצמו את הזכות למנוע מההורים להיות חלק מהעניין הזה, וכל שנה בוועדה הבין מקצועית, הם קובעים מחדש, כולל את דרגת התפקוד.
רויטל לן-כהן: אלא מה?
רויטל לן-כהן: לוועדת השילוב זו ועדה סטטוטורית שהם מחויבים להזמין את ההורים.
רויטל לן-כהן: לוועדה הבין מקצועית לא רק שהם לא מחויבים, בפועל כשהורה אומר אני רוצה לבוא – הם אומרים לו: אתה לא יכול, זה ועדה פנימית.
רויטל לן-כהן: ובוועדה הפנימית הזו הם קובעים מחדש את דרגת התפקוד של הילד ואת השעות שלו.
רויטל לן-כהן: עוד שלושה דברים.
רויטל לן-כהן: יש בתקנות אמירה ברורה, אני יכולה להקריא אותה, שאומרת שלמנהל אסור להגיד לא לילד.
רויטל לן-כהן: בפועל מנהלים אומרים לא לילדים בשילוב, ובמשרד החינוך אין פוצה פה ואין מצפצף.
רויטל לן-כהן: אין התאמה של חומרי לימוד וטבלת השילוב.
רויטל לן-כהן: מדברים פה על העניין של מיצוי זכויות.
רויטל לן-כהן: בפועל קבעו טבלה.
רויטל לן-כהן: בטבלה קבעו מי זכאי להיכנס לתכנית השילוב, ואז יוצא שיש ילדים שלא נכנסים לתכנית השילוב.
רויטל לן-כהן: ואז מה האופציה שלהם?
רויטל לן-כהן: חינוך מיוחד כוללני.
עינת וילף: דנה קייזר, בבקשה.
דנה קייזר: שלום, שמי דנה קייזר, אני אמא לילד PDD, משולב בחינוך רגיל בבית ספר בתל אביב ואני חברה בקואליציית ההורים לילדים עם צרכים מיוחדים של יוליה ושל רויטל.
דנה קייזר: יחד איתנו פעילים עוד כ-1,000 הורים ואנחנו הולכים וגדלים לצערי.
דנה קייזר: יוליה ורויטל התייחסו לרוב הדברים, אני כן רוצה גם בנימה אישית וגם עקרונית.
דנה קייזר: מתי”א תל אביב מסרבת לדבר עם הורים, בהגדרה.
דנה קייזר: על ערימת מכתבים ששלחתי, החל מהמתי”א וכלה בהעתקים למנכ"לית ולגברת לוי-גודמן ולעוד כמה, ולמפקח המחוז וכן הלאה, קיבלתי תשובות, אבל אף אחד מהם לא לקח אחריות על העובדה שמישהו מהם צריך להגיד לצוות המתי”א בתל אביב לדבר עם הורים.
דנה קייזר: לא יתכן שצוות המתי”א בתל אביב הוא זה שיקבע את תכניות השילוב של ילדי תל אביב, את היקף המשאבים שניתנים להם, מבלי לדבר עם הורים.
דנה קייזר: וגם מתוך התייחסות לכך שלכאורה התכנית שנעשית בבית הספר התח"י, היא התכנית ואין בילתה, בשעה שאנחנו יודעים שילדים שמשולבים בחינוך הרגיל, בגלל העדר השירותים, בגלל שבמתי"א תל אביב אין להם קלינאיות, ואין להם מרפאות בעיסוק, ואין להם טיפול פסיכולוגי, אני משלמת את זה, אני עושה את זה בשעות אחר הצהריים, אבל זה צריך להיות שתי תכניות מנותקות.
דנה קייזר: כי מתי”א לא רק שלא מדבר עם הורים, הוא גם לא מוכן לדבר עם הצוות המקצועי.
דנה קייזר: וכשאני מבקשת לזמן בבית הספר ישיבה בין מקצועית, שהוזמן אליה גם הצוות המקצועי שמטפל בילד מעבר לשעות בית הספר, אומרים לי שמתי”א לא מדבר עם הורים ולא עם מי מטעמו.
דנה קייזר: אני לא מצליחה להבין את ה-הפרד ומשול הזה, את משיכת השמיכה לכל הכיוונים.
דנה קייזר: עכשיו, מכיוון שמדובר במדיניות עירונית, אני חושבת שכן חשוב להציף אותה, כי זה לא רק הילד שלי.
דנה קייזר: עוד מילה וחצי.
דנה קייזר: הדברים שנאמרו פה גבוהה גבוהה הם באמת מרשימים מאד, אבל בואו נדבר בפועל על היקף השעות.
דנה קייזר: שעת הדרכה לכל הצוות בחודש, זה מה שהמתי”א נותן לכל הצוות החינוכי בבית הספר, הפדגוגי, ההוראתי.
דנה קייזר: מתוך השעה הזאת, ב-20 הדקות האחרונות נכנס הסייע היקר מאד של הבן שלי, שעושה עבודת קודש ולא מקבל תמיכה.
דנה קייזר: וגם אין לי שום דרך להביא לו תמיכה שאני אממן אותה חלילה, מכיוון שהוא לא יכול להיכנס לבית הספר.
דנה קייזר: הדרכת התחום היא כה מינורית, וכשאנחנו מעלים טענות אז זה צריך להיעשות באמצעות הטלפון השבור, כי אנחנו לא מדברים עם נציגי המתי”א.
דנה קייזר: זאת אומרת שאם אני חושבת שהתח"י לא נתנה מענה - - -
קריאה: גם לסייעות.
דנה קייזר: כן, גם לסייעות לא.
דנה קייזר: אני והסייע סבורים שהתח"י לא נותנת מענה לשילוב החברתי, אני צריכה לפנות למחנכת שפונה לנציגת המתי"א, שמחזירה לי תשובה – הנה לך שני שמות של מוסדות פרטיים, שעולים כ-2,000 שקלים בחודש, תשלחי את הילד לקבוצות האלה.
עינת וילף: אגב, תח"י – תכנית חינוך יחידנית.
עינת וילף: עורכת דין נעה ביתן, עמדת אקי"ם ישראל.
נעה ביתן: תודה.
נעה ביתן: אני רוצה להעלות נושא, לבקש בעצם את ההתייחסות של משרד החינוך לנושא של ילדים עם מוגבלות שכלית קלה במערכת החינוך, גם בשילוב וגם בחינוך המיוחד.
נעה ביתן: מדובר בקבוצה של כ-2,500 ילדים, שבעצם לא מקבלים את השירותים שניתנים לכלל הילדים עם מוגבלות שכלית.
נעה ביתן: בעצם עושים איזה שהוא סיווג במשרד החינוך, לפי רמות של מוגבלות שכלית, משהו שהוא לא מקובל בעולם, וגם לא מקובל לגבי לקויות אחרות בארץ, ונותנים להם בעצם – יום הלימודים שלהם הוא קצר הרבה יותר, הם בעצם מסיימים את יום הלימודים שלהם ב-12:45, כמו ילד ללא מוגבלות.
נעה ביתן: במהלך חופשות הקיץ והחגים הם לא מקבלים תכניות לימודים, למעט רק שבועיים בחודש יולי.
נעה ביתן: התקציב שניתן לכל ילד, גם בחינוך המיוחד וגם בשילוב, הוא נמוך בהשוואה לילדים עם מוגבלות שכלית ברמות אחרות, ולילדים עם לקויות אחרות.
נעה ביתן: כל הנקודות האלה בעצם עלו במחקר שפורסם לפני כשנה, ביוזמתך, עינת, ומאז התקיים דיון בוועדת החינוך והובטח לנו שנקבל איזה שהם ממצאים של בדיקה של הנושא הזה, כשעד היום לא קיבלנו תשובה עניינית.
נעה ביתן: וחשוב להדגיש בעצם את הקבוצה הזאת, את הצרכים שלהם.
נעה ביתן: כלומר, זה שהם עם מוגבלות שכלית קלה, זה לא אומר שהם לא צריכים תוספות תמיכה.
נעה ביתן: הילדים האלה בעצם יש להם פוטנציאל מאד גבוה לשילוב מצד אחד, ומצד שני הם בסיכון מאד גבוה לניצול, ולכן הם בעצם זקוקים לתמיכות האלה.
נעה ביתן: רק לאחרונה הונחה הצעת חוק, שוב, ביוזמתך, בנושא הארכת יום הלימודים של הקבוצה הזו עד השעה 14:30, כמו ילדים עם מוגבלות שכלית ברמות אחרות.
נעה ביתן: זה הכל, תודה.
עינת וילף: איילת פולג, מועצת התלמידים והנוער הארצית.
איילת פולג: אני מגיעה דווקא מהכיוון של הנוער.
איילת פולג: אין לי שום רקע אחר, אני מתנדבת במרכז לילדים עם צרכים מיוחדים.
איילת פולג: אני חונכת ילדה בת 11, היא בפיגור עמוק וקשה, רציתי לבוא זה לתת את הצד שלנו.
איילת פולג: אנחנו מתפקדים כחונכים, אין מקום להשוות אותנו לסייעות, אנחנו נמצאים שעתיים בשבוע מקסימום עם הילדים.
איילת פולג: חשוב לי להגיד, כמה קריטית ההכנה המוקדמת, גם של התלמידים עצמם, ואולי אפילו רק קבוצה נבחרת מתוכם, כי ברור שלא כולם יכולים להכיל את הנושא הזה ובגלל זה גם לא כולם באים להתנדב.
איילת פולג: לנו עשו שעה של הדרכה ממישהי שיש לה הכשרה סוציאלית, שגם יש לה בן עם צרכים מיוחדים, אני יכולה להגיד שזה היה שמיים וארץ מכאלה שלא קיבלו את זה.
איילת פולג: זה באמת משהו מאד עקרוני, לפעול גם מעבר לשעות, שזה לא יהיה שעה של לימוד, שזה יהיה מעבר.
איילת פולג: אני מדריכה גם בצופים וחינוך פורמאלי הוא מאד חשוב, אבל הדרכים שבהן חינוך בלתי פורמאלי מעביר ערכים מסוימים, זה דרך שאי אפשר למצוא לה משהו זהה בתוך המסגרת המובנת של בית הספר.
עינת וילף: יופי, ותודה על הדברים היפים האלה.
קריאה: מדהימה.
עינת וילף: אני עכשיו עוברת למשרדי הממשלה.
עינת וילף: לפני משרד החינוך, הדס זהבי ויעל דורי ביקשו להתייחס, ממשרד הרווחה.
יעל דורי: אני בשירות ילד ונוער.
יעל דורי: יש לנו אחריות של 7,200 ילדים בפנימיות.
יעל דורי: פנימיות שלא נלאה אתכם עכשיו בפרטים, אבל הן מסווגות כשיקומיות, טיפוליות ופוסט אשפוזיות.
יעל דורי: מתוך הילדים האלה יש לנו כ-3,200 ילדים שלומדים בחינוך המיוחד והיתר בחינוך רגיל, משלב וכו'.
יעל דורי: יש לנו כמה בעיות.
יעל דורי: בעיה אחת היא שכל הילדים, כל ה-7,200 ילדים מגיעים לפנימיות עם פער לימודי גדול מאד.
יעל דורי: זה ילדים שהיו ברשויות, שוטטו על בתים, על גגות, ברחובות, לא למדו, צברו פער של לפחות שנתיים וצריך להדגיש את זה.
יעל דורי: יש לנו נקודה נוספת חשובה, שהילדים שלנו מגיעים לבתי הספר כל השנה, לאו דווקא בספטמבר.
יעל דורי: ילד יכול להגיע לפנימייה בדצמבר או ינואר, וצריך את בית הספר.
יעל דורי: לא תמיד הוא מוצא, או את בית הספר או את הכיתה המתאימה.
יעל דורי: אני בכל אופן מברכת על התחלת דיאלוג השנה עם משרד החינוך, שנראה לי שהוא יהיה דיאלוג פורה, מה שאולי לא היה לנו בעבר.
יעל דורי: ואני קוראת להמשיך באמת.
יעל דורי: גם הדיאלוג עם רעיה הוא דיאלוג טוב והתחלנו אותו ברגל ימין.
יעל דורי: אני מקווה מאד שזה יהיה לטובת כל ה-7,200 ילדים האלה.
יעל דורי: זה בקצרה.
עינת וילף: תודה רבה, עוד ממשרד הרווחה?
עינת וילף: אז רק לפני שעוברים למשרד החינוך, אמא שצופה מהבית בדיון ביקשה מרויטל להעלות את הבעיה שלה, אז בדקה אחת.
רויטל לן-כהן: בדקה, כי זה כבר היה קשור, זה נושא הישארות שנה שנייה.
רויטל לן-כהן: הורים שהגיעו מחו"ל לא מגיעים פה כלום, עשו השנה מבחינתם שנה ראשונה גן חובה לחינוך מיוחד, זה ילד עם אוטיזם.
רויטל לן-כהן: הם דיברו על זה שלא מתאים והם רוצים מאד שילוב, והצוות שהיה אמור לחשוף בפניהם את המידע ולהסביר להם מה ההליכים הנכונים, העלה אותם לוועדת השמה.
רויטל לן-כהן: בוועדת ההשמה הם הסבירו שהם רוצים עוד שנה בגן חובה, הפעם רגיל, בשילוב לפני כיתה א'.
רויטל לן-כהן: לא אמרו להם שיש הליך מיוחד של בקשת הישארות.
רויטל לן-כהן: ועכשיו, כשהיא הבינה את זה, הם פנו אלי, הגשנו ערר, אבל עכשיו הודיעו להם שזה לא חלק מהעניין וכשהיא הגיעה עכשיו לעירייה שלה והגישה בקשה להישארות שנה שנייה לוועדת חריגים, אמרו לה - אנחנו כבר סיימנו ועדות חריגים השנה, בכם לא נטפל יותר.
רויטל לן-כהן: וזה אומר שהוא עולה לכיתה קטנה, כיתה א', במקום להישאר עוד שנה בשילוב.
עינת וילף: משרד החינוך, בבקשה דלית, איך את רוצה לענות?
דלית שטאובר: אני מבקשת שאנשי המקצוע יענו ואני אסכם.
רעיה לוי-גודמן: קודם כל תודה על השאלות.
רעיה לוי-גודמן: אני לא יודעת איך הצטייר הרושם שאנחנו לכאורה חושבים שהמצב מושלם.
רעיה לוי-גודמן: אמרתי בתחילת דבריי, אנחנו עושים הרבה ויש לנו עוד הרבה מאד מה לעשות, והרבה מאד מה לשפר וגם כל החלק של הכשרה ופיתוח והתמקצעות, זה דברים שעשינו, אבל אנחנו רוצים ויודעים שאנחנו צריכים לעשות יותר, ולכן נבנו תכניות עד רמת פרט.
רעיה לוי-גודמן: זה ככה ברמה של קודם כל המקום של הצניעות, של איפה אנחנו נמצאים.
רעיה לוי-גודמן: אנחנו מאד לא מתיימרים להגיד שהמצב מושלם, חלילה.
רעיה לוי-גודמן: אולי הייתי יכולה לצאת לפרישה מוקדמת, אבל יש לנו עוד הרבה מה לעשות, אז זה דבר אחד.
רעיה לוי-גודמן: הדבר השני שאנחנו צריכים לזכור ולהגיד בקול רם – כל מה שקשור למשאבי החינוך המיוחד, חוק החינוך המיוחד וחוק ילדים חולים עלה פה בהקשר לכמה נקודות, ולא רק, גם הילד שנמצא בביתו וקודם כל זו הזדמנות להגיד רפואה שלמה לכולם.
רעיה לוי-גודמן: זה חוקים שהם כפופים לחוק התקציב.
רעיה לוי-גודמן: ברגע שאנחנו מקבלים תקציב, אנחנו יכולים לחלק אותו.
רעיה לוי-גודמן: אם אנחנו לא מקבלים תקציב אנחנו לא יכולים לתת את מה שאנחנו לא מקבלים.
רעיה לוי-גודמן: שני החוקים האלה הם חוקים שכפופים לחוק התקציב.
רעיה לוי-גודמן: אז אנחנו חיים באותה מדינה, באותה מציאות תקציבים.
רעיה לוי-גודמן: במה שאנחנו מקבלים אנחנו מנסים לעשות את הכי טוב שאנחנו יכולים, ובין היתר אנחנו צריכים לקבוע סדרי קדימויות.
רעיה לוי-גודמן: לכן, אין ברירה, לקויות מורכבות מקבלות יותר.
רעיה לוי-גודמן: ילדים עם לקויות קלות יותר – מקבלים פחות.
רעיה לוי-גודמן: כך זה בכל העולם, אין ברירה.
רעיה לוי-גודמן: יש ילד שצריך יותר – הוא מקבל יותר.
רעיה לוי-גודמן: יש ילד שצריך פחות – הוא מקבל פחות.
רעיה לוי-גודמן: אם היה יותר – אז כל הפרמטרים היו עולים.
רעיה לוי-גודמן: לא בטוח שכולם היו מקבלים אותו דבר, אני לא חושבת שילדים צריכים לקבל אותו דבר.
רעיה לוי-גודמן: אבל עדיין, אנחנו יכולים לחלק את מה שיש לנו ולא את מה שאין לנו.
דפנה אזרזר: מי צריך להגדיל את התקציב?
דפנה אזרזר: מי?
דפנה אזרזר: אנחנו ההורים צריכים להילחם?
דפנה אזרזר: הם צריכים להגיד - - -
עינת וילף: אני מבקשת, לכל אחד ניתנה זכות דיבור.
רעיה לוי-גודמן: אני אגיד שבמה שאנחנו מקבלים אנחנו מנסים לראות איך לחלק את המשאבים באופן שייתן את המענה המיטבי מתוך מה שיש.
רעיה לוי-גודמן: עלתה כאן סוגיה מאד גדולה בהקשר לסייעות בהיבטים שונים.
רעיה לוי-גודמן: קודם כל אני חושבת שעבודת הסייעות היא עבודה חשובה.
רעיה לוי-גודמן: אתן יקרות לנו, אתן יקרות לילדים, למשפחות, למורים.
רעיה לוי-גודמן: אני בתור מנהלת אגף חינוך מיוחד, החברות שלי מתקופת היותי מורה הן הסייעות שעבדו איתי בכיתות.
רעיה לוי-גודמן: יש לכן חלק חשוב מאד.