GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מסעוד גנאים: נכון, אבל בשטח, בשטח, אם לא פותרים את הבעיה של העניין של השעיה או הרחקת תלמידים, יש בתי-ספר שמאלתרים ואני יודע, יש בתי-ספר שעושים מין "עבודת שירות".
מסעוד גנאים: הכוונה, התלמיד שמורחק מהכיתה, מנצלים אותו בכמה עבודות בבית-הספר, שהוא יעזור לאיש האחזקה, שהוא יעזור למורה בחקלאות, מסביב לבית-הספר.
מסעוד גנאים: אז את העניין הזה צריך לסדר, לפי דעתי.
עינת וילף: זה בוודאי לא המטרה.
חנה שדמי: בנושא של עדכון מה שראינו שיש עכשיו פער בין סמכויות הוועדה בחוזר לבין מה שנוהל הרחקת תלמיד, אז ישנו את זה.
חנה שדמי: יורחב הפרק של הגיל הרך.
חנה שדמי: אחד הנושאים שבחוזר הקודם סמכות בית-ספר לטפל באירועים שקורים מחוץ לבית-הספר היתה סמכות חינוכית בלבד.
חנה שדמי: עכשיו אנחנו ניתן לזה גם סמכות משמעתית.
חנה שדמי: גם אם זה קרה בקניון וזה תלמידים של בית-ספר מעורבים.
אייל חסאן: ואם עשינו את זה, זה לא בסדר?
עינת וילף: לא לא, להפך.
חנה שדמי: בחוזר הקודם, כן.
חנה שדמי: בחוזר הקודם.
אייל חסאן: אני אמרתי להורים – גם בבית, גם בפייסבוק.
חנה שדמי: האחריות היא אחריות ופגיעה בתלמיד, בעובד הוראה, יקבל ראש פרק נפרד ולא כחלק מהכללים.
עינת וילף: אני חוזרת רק על בקשתי מהדיון הקודם, התייחסות מפורטות ונפרדת לנושא של יציאה לאירועי תרבות וזה.
חנה שדמי: אני רוצה רק, יש סקר של רמ"ה, על 23,000, מדגם של 23,000 תלמידים, זה ממשיך את הסקר שהיה בעבר של פרופ' בנבנישתי.
חנה שדמי: את הניטור הזה כתבו ביחד כל מי שמעורב בארץ בנושא הזה.
חנה שדמי: היה הראל ורולידר ובנבנישתי, כדי לקבוע את השאלון של הניטור הזה ואנחנו, יש לנו נתונים מתש"ע, 2009, ו- תשע"ב, שלוש שנים, יש נתונים על המשתנים האלה ואני פשוט רוצה.
עינת וילף: סתם שאלה, בנוסף לשאלונים והדברים האלה, האם מישהו מהצוות, את או אנשים אחרים, מגיעים לבתי-הספר סתם ככה?
חנה שדמי: בוודאי.
חנה שדמי: קודם כל, יש לנו - - -
עינת וילף: לא, ביקורי פתע.
חנה שדמי: תראי, קודם כל, השר עושה ביקורים ואני שוב אומרת, אנחנו היינו בכמה בתי-ספר השנה ויש לנו, אני אומרת, קבוצה של 1,000 בתי-ספר שיש שם מדריך לחמישה בתי-ספר, זאת אומרת שאנחנו מקבלים נתונים.
חנה שדמי: יש לנו שאלון מדריכים שאנחנו מקבלים מהמדריכים על המצב של בית-הספר.
עינת וילף: השאלה אבל מישהו מכם סתם קם יום אחד בבוקר, הולך לבית-ספר שהוא אחד מה- 1,000 בתי-ספר האלה, בלי להודיע, ביקור פתע, ופשוט רואה מה קורה.
חנה שדמי: אני מוכרחה להגיד שהייתי השנה בכמה בתי-ספר.
חנה שדמי: אני לא אגיד שזה ביקורי פתע.
מסעוד גנאים: בלי לתאם?
חנה שדמי: אבל בתי-ספר גדולים, ואני אומרת שראיתי דברים יפים.
חנה שדמי: אני חושבת שכדאי לשים קצת זרקור על הדברים היפים.
חנה שדמי: יש בבתי-ספר רבים דברים מאוד יפים ועשיות מאוד יפות ויצירה מאוד יפה שלהם.
חנה שדמי: לא כל הזמן בירושלים יש את החוכמה, יש בתי-ספר שיש להם את החוכמה שלהם ואת הצוות שלהם וראיתי דברים מאוד יפים.
חנה שדמי: ראיתי דברים מאוד מרגשים.
חנה שדמי: למשל, אני אתן לך דוגמה אחרת ממה שדיברנו פה.
חנה שדמי: בית-ספר בחדרה, ביקרנו השנה, המינהל הפדגוגי ביקר בבית-ספר בחדרה, סביב הנושא של באמת איך מכילים תלמידים בתוך המערכת וראינו יצירה של בית-ספר.
חנה שדמי: לפני שאנחנו בנינו.
חנה שדמי: ואחד הדברים זה היה ילד עם הפרעות קשב שהם אומרים הפוך, הם אומרים – ילד כזה, צריך עזרה.
חנה שדמי: ואנחנו צריכים לחבק אותו.
חנה שדמי: זה לא אומר שאנחנו נאפשר לו להפריע לכיתה, זה אומר שהם אמרו, אמרו לאימא, להורים – אתם רוצים לעזור לילד שלכם?
חנה שדמי: אז אתם מוזמנים עכשיו לשבת אתו בכיתה כי צריך לעזור לו ואז באים, זה ילד בכיתה א', ילד בכיתה א', ראינו, התחיל מכיתה א', הילד היום בכיתה ב' או ג', אני כבר לא זוכרת, והאימא באה לדבר אתנו.
חנה שדמי: ואמרו לה למשל, אמרו לה.
אייל חסאן: זה עבירה על החוק.
חנה שדמי: זה לא עבירה על החוק.
חנה שדמי: אמרו לה, לכיתה, הילד הזה לא התנהג יפה, הוא צריך עזרה של כולם, כדי שהוא ילמד להתנהג יפה ואימא שלו יושבת אתו היום, כדי לעזור לו להתנהג.
אייל חסאן: זה מפריע לאחרים.
עינת וילף: זה נשמע לך הגיוני?
חנה שדמי: זה נשמע לי, אני לא יודעת אם זה נשמע הגיוני.
אייל חסאן: פעם, פעמיים, אבל לא.
עינת וילף: זה לא נשמע לי פיתרון.
אייל חסאן: זה לא דוגמה טובה בכלל.
חנה שדמי: זה נשמע לי לא הגיוני, אבל הצליח.
חנה שדמי: בואו, זה נשמע לא הגיוני.
אייל חסאן: אולי 30 בנות ליד ההורים פוחדות לדבר עם האבא הזה נראה להם אלים בהפסקה?
חנה שדמי: ולא כל הורה מוכן לעשות את זה, אבל זה הצליח.
חנה שדמי: אבל הם אומרים, הם מראים עקומה מאוד יפה.
חנה שדמי: אני רואה שם ילדים, 112 ילדים שאובחנו כילדים עם כל מיני בעיות, מצאו דרך השעות הפרטניות, דרך זה, הילדים מקבלים טיפול.
חנה שדמי: אנחנו היום, השנה טיפלנו ב- 800 ילדים עם בעיות התנהגות שאני חושבת שככל שאנחנו מטפלים בילדים עם בעיות התנהגות בתוך בית-ספר, יש סיכוי שהם לא ינשרו ויהיו אחר-כך פושעים שלנו בחוץ.
חנה שדמי: כי ילדים שנושרים הם אחר-כך, הם הילדים שאחר-כך הופכים להיות הפושעים בחוץ.
חנה שדמי: זה הכל שאלה של משאבים ואני באמת מאמינה שככל שאתה מטפל בבית-הספר, אתה מטפל יותר.
חנה שדמי: אני נתתי לך דוגמה מה ראיתי.
אייל חסאן: זה לא טוב.
חנה שדמי: שלא הנחינו את זה ולא חשבנו על זה ולא ראינו את זה ולא אנחנו תכננו את זה.
חנה שדמי: אבל ראינו שיחה של אימא וראינו מה שקרה לילד ודיברנו עם המורה מה קרה לילד הזה.
חנה שדמי: הילד הזה יושב בכיתה היום, לומד ותלמיד טוב.
חנה שדמי: זה הצליח.
חנה שדמי: יש מקומות שזה לא יצליח.
אייל חסאן: אבל רגע, בית-הספר מחויב לקידומם.
עינת וילף: אני רוצה.
חנה שדמי: היא עשתה את זה שנה והילד שלה עכשיו בבית-הספר.
אייל חסאן: אסור.
אייל חסאן: מה עם האחרים?
חנה שדמי: ולא בחוץ.
עינת וילף: כן, מיכל, רצית לומר.
מיכל פיטובסקי: אני רק רוצה להגיד משהו על העניין הזה שהילדים שנושרים הם הפושעים או גם על העניין הזה שמדברים, הזכרתם כמה פעמים את המתי מעט שמפריעים לכולם, זה נכון במובן מסוים, ובמובן אחר, יש איזה נורמליזציה מסוימת של התוקפנות שהיא לא מאפיינת רק את אלה שנושאים אלא להפך, היא דווקא מאפיינת את הפופולאריים כמו שאמרת, שנבחרים להיות, זוכים בכל מבחני הפופולאריות בכיתה, הם המרכז.
מיכל פיטובסקי: מי שנושר הרבה פעמים זה ילדים שלא מצליחים להחזיק מעמד בתוך המרכז החברתי הזה שהוא סובב אלימות.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, הנשירה יכולה להיות גם דווקא ילד שהכי לא עושה בעיות בכיתה או לא מסתדר, כאילו לא משתלב חברתית ולא עושה בעיות אפילו.
חנה שדמי: אני חושבת שהיא אמרה משהו הכי חשוב היום שנאמר, הילדים השקטים לפעמים, שאנחנו לא רואים אותם, יכולים להיפגע מאוד כי הילדים שזזים, אנחנו כל הזמן נותנים להם תשומת לב ומטפלים.
חנה שדמי: הילדים השקטים, שנפגעים, הם אלו שאנחנו צריכים יותר לשים לב ואני ממש חושבת שזה נקודה מאוד חשובה.
אייל חסאן: אבל רגע, לגבי המקרים בחדרה.
אייל חסאן: בית-הספר מחויב לקידומם הלימודי, החברתי והרגשי, של כל הילדים.
אייל חסאן: כשאת מביאה אבא שיושב עם אותו ילד, אז הגעת למאה אחוז הצלחה עם אותו ילד, אבל אולי עשר בנות אחרות בכיתה א', שרואות את האבא הזה בהפסקות הן חרדות, הן פוחדות ללכת להתפנות, יש הרבה תופעות לוואי.
אייל חסאן: התופעה הזאת, שנייה, של להשית על ההורים כניסה לכיתה, צריכה להיעשות, עם כל הכבוד למנהל בית-הספר ואני מנהל בית-ספר 14 שנה, צריכה להיעשות בשום שכל עם גדרות, עם סייגים ולא כסיפור הצלחה.
חנה שדמי: מציעה ללכת לבקר בבית-הספר הזה.
עינת וילף: אני לא אומרת, יכול להיות שפתרו בעיה נקודתית, פיתרון מערכתי.
עינת וילף: אבל השאלה שלי היא סתם שאלה הכי פשוטה בעולם – האם יש מישהו היום במערכת, בין המנטרים, רמ"ה, שפ"י, שפשוט קמים בבוקר, בלי להודיע, באים לבית-הספר, מסתכלים בהפסקה איך נראית ההפסקה.
מסעוד גנאים: מורים?
עינת וילף: פשוט מסתכלים, רואים איך זה נראה.
עינת וילף: עם כל השאלות.
חנה שדמי: אני חושבת שזה לא תפקיד של החוקרים.
חנה שדמי: אני חושבת שהתפקיד שלנו זה לעשות את זה.
חנה שדמי: אני מקבלת את מה שאת אומרת.
חנה שדמי: התפקיד של החוקרים לראות, להציץ במקום אחד, אתה לא, את יכולה להציץ במקום אחד ולראות בית-ספר נהדר ואת יכולה להציץ לראות במקום.
חנה שדמי: אני אומרת תמיד, המשפט הראשון שאני אומרת שזה לוקח לך פחות מחמש דקות להיכנס לבית-הספר, בלי שום מחקר ולחוש מה קורה בבית-הספר.
חנה שדמי: לוקח לך כל החיים המקצועיים כדי לייצר את זה כל הזמן וכל הזמן.
אייל חסאן: אל תגידו שאתם באים, תבואו בהפתעה.
חנה שדמי: התפקיד של החוקרים זה להסתכל על התמונה והתפקיד של אנשי המקצוע, המפקחים, אנשי המשרד לעשות את הביקורים ולראות.
עינת וילף: אני מעודדת אתכם לעשות ביקורי פתע לאותן חמש דקות שבהן אפשר לראות מייד כן או לא.
חנה שדמי: אני מקבלת את ההזמנה.
חנה שדמי: רק אני דילגתי כדי לקצר בזמן, רק להסתכל על התמונה של שלוש השנים האלה.
חנה שדמי: זה המשתנים שהיו, למשל, יש 26% ירידה באלימות הקשה בכיתות ד' עד ו' בשלוש השנים האלה.
חנה שדמי: 27% ב- ז' – ט', יציבות ב-על יסודי.
חנה שדמי: אלימות מתונה זה מה שאת מתארת, מיכל, זאת האלימות המתונה.
אייל חסאן: דחיפות וכו'.
אייל חסאן: כאפות.
חנה שדמי: שזה הדחיפות.
חנה שדמי: המשהו הבנאלי שכל יום שיכול לשגע.
חנה שדמי: בזה יש ירידה של 11%.
עינת וילף: שזה לא מתון, כן.
חנה שדמי: אבל עדיין אנחנו רואים את המספרים מבחינת מה האחוזים שאומרים שהם סובלים מזה בבית-הספר.
חנה שדמי: אבל את רואה ירידה של 11%, 18%, בחטיבה, יציבות בחטיבה העליונה.
חנה שדמי: אלימות חברתית – 28%, 15%.
חנה שדמי: אלימות מילולית, ירידה באלימות מילולית, האלימות החברתית, כל הנושא של חרם, אנחנו רואים יציבות ביסודי, אנחנו רואים ירידה מאוד יפה בחטיבות הביניים, שזה משהו גם שעבדנו עליו.
חנה שדמי: בנושא של אלימות מינית, כדאי לראות את זה, דיווח על אלימות מינית וגם דיווח על נושא של אלכוהול שהיתה על זה בשלוש שנים עבודה מאסיבית בתוך בתי-הספר, גם דרך התקנון וגם דרך עבודה ממש, אנחנו רואים, הצבנו יעד של 10%.
חנה שדמי: אנחנו כן רואים יותר, שוב, באופן כללי, אנחנו רואים יציבות בעל-יסודי, כי לא עבדנו שם כמעט בכלל.
חנה שדמי: במגזר הערבי אנחנו רואים יותר ממה שבמגזר היהודי, למרות שגם במגזר הערבי יש קפיצות נהדרות מבחינת השינויים שקרו שם ויש הרבה עבודה מאסיבית בתוך המגזר הערבי.
חנה שדמי: אנחנו רואים את זה ביסודי יותר ובחטיבה יותר ואת הירידה, את הנתונים האלה אנחנו רואים.
חנה שדמי: מה שצריך לראות, מבחינתנו, זאת חוויה של עבודה שאומרת שזה לא תורה מלמעלה שצריכה להיות אלימות בבית-הספר, שאם אתה משקיע ואתה עובד, אתה מקבל תוצאות.
חנה שדמי: אז נעים יותר להיות וזה קורה.
חנה שדמי: אנחנו רואים את זה במיצ"ב, אנחנו רואים את זה בניטור של רמ"ה, אנחנו רואים את זה במחקר של יוסי הראל.
חנה שדמי: אנחנו רואים את זה בנתונים של המשטרה.
חנה שדמי: אנחנו רואים את הנתונים האלה לא במחקר אחד ומבחינתנו זה איזה שהוא אור למורים כי מי שעשה את זה זה המורים, זה לא עשה אף אחד מירושלים ולא אף אחד.
חנה שדמי: זה המורים והמנהלים בבתי-הספר שיצרו את זה ולהם אני מורידה את הכובע.
עינת וילף: יניב, רצית להתייחס.
חנה שדמי: ודרך אגב, אני רוצה להגיד שמועצת התלמידים מעורבת לאורך כל הדרך בבתי-הספר, כולל בשיחות ישירות עם השר והם מעורבים בזה ואני יודעת שכשהתלמידים שותפים, האלימות גם יורדת.
עינת וילף: אגב, אחד הדברים המשעשעים זה שהרבה פעמים התלמידים הם הרבה יותר מחמירים מכולם.
עינת וילף: כלומר, כשנותנים לתלמידים לקבוע את הכללים, הם קובעים כללים מאוד מחמירים.
חנה שדמי: אבל חשוב להם.
חנה שדמי: חשוב להם.
אריה אלדד: באיזה שהוא מקום, אחריות בונה מחויבות.
אריה אלדד: כאשר אנחנו מעורבים בתקנון, יותר כיף לנו לבצע אותו כי אנחנו יודעים שאנחנו עזרנו, שזה אנחנו עשינו.
עינת וילף: זה ברור ואני תומכת לחלוטין, גם לאור ההוכחה, התלמידים יודעים מה הם רוצים.
עינת וילף: הם יודעים לתאר איזו חברה הם רוצים שתהיה ולכן הם יודעים גם לנסח את כלליה.
אריה אלדד: אני יכולה לתת דוגמה מבית-הספר שלי אישית.
אריה אלדד: אני באה מבית-ספר דתי.
אריה אלדד: החוקים בו כאילו קצת יותר נוקשים, גם מבחינת צניעות.
אריה אלדד: עד השנה שעברה, רק המנהל והצוות החינוכי קבע את התקנון, ולא כל-כך התייחסו אל התקנון.
אריה אלדד: כאשר אנחנו נכנסנו, מועצת התלמידות, ובאנו ושינינו ופעלנו למען התלמידות, יותר יישמו אותו.
עינת וילף: תשאירי לנו את הטבלה עם הנושאים.
עינת וילף: על המסך.
חנה שדמי: על המסך, OK.
עינת וילף: את צודקת לחלוטין ובאמת אני חושבת שהוכח ומוכח שהתלמידים יודעים להגדיר מה הכללים שהם רוצים לראות בבתי-הספר.
עינת וילף: אגב, הרבה פעמים הם מתחילים, הם אלה שאוכפים את זה, מרגע שהם מנסחים את זה.
עינת וילף: חלקם.
עינת וילף: יניב, בבקשה.
עינת וילף: ויניב בן זקן ואתה עוסק בהרצאות בבתי-ספר בנושא אלימות, נכון?
יניב בן זקן: לא רק בבתי ספר, גם לאנשי חינוך, אנשי רווחה ועוד כל מיני גופים.
יניב בן זקן: אני קצת אציג מאיפה הגעתי.
יניב בן זקן: אני הייתי עשר שנים במשטרה ובעיקר בתפקידי בילוש וחקירות.
יניב בן זקן: ארבע שנים הייתי ראש צוות במחלק נוער.
יניב בן זקן: הקמתי מערך הדרכה שלם בבתי-הספר באזור בנימין, שלא היה קיים לפני כן ובמהלך כל עשר שנות השירות האלה נפגשתי, תחקרתי, בלשתי, חקרתי, ליוויתי בני נוער, אלפי בני נוער בבתי-משפט, מוסדות, בתי-סוהר וכו'.
יניב בן זקן: קראתי את חוזר המנכ"ל הזה באמת לעומק, למרות שהוא ארוך.
יניב בן זקן: חסר שם, לדעתי, חסרה שם טביעת יד של אנשים מקצועיים מהשטח.
יניב בן זקן: החוזר עצמו הוא חוזר שבא ומראה את הפסיכולוגיה ואנשי אקדמיה מה הם חושבים והמון ידע מבורך, אבל יש הבדל גדול מאוד בין הידע התיאורטי למה שבאמת קורה בשטח.
עינת וילף: תן דוגמה.
עינת וילף: מה היית רוצה לראות?
יניב בן זקן: אני אתן לך דוגמה.
יניב בן זקן: רשום שם לדוגמה, רשמתי לי את זה פה, בסעיף 2.2/10 שמורה צריך לזהות במקרי אלימות קשים, אם זה נובע בגלל, יכול להיות שהוא השתמש, הילד השתמש בסמים, אלכוהול וכו'.
יניב בן זקן: מורים לא יכולים לדעת את זה ולא יכולים לטפל בזה, כי הם אפילו לא יודעים איך נראים סמים.
יניב בן זקן: הם לא יודעים מה סימני הזיהוי, מה אותות מצוקה וכל הדברים שיש מסביב לזה.
יניב בן זקן: אז הם גם לא יודעים איך להתמודד עם הבעיה הזאת, הם גם לא יודעים איך לזהות אותה בזמן.
יניב בן זקן: הסיבה שאני עזבתי את המשטרה זה פשוט מאוד שנמאס לי להיות בצד שמקבל את הילדים, בצד הפלילי כבר, כשזה כבר מאוחר מדי, והחלטתי לבוא ולהיות בצד שמונע את זה, ובא קודם לכן.
יניב בן זקן: גם פה, בדיון שהיה כאן, מיכל פיטובסקי, הסופרת, כל הכבוד לך על הספר, באה ואמרה שהיא לא הרגישה צורך לפנות למורים או תקני אותי אם אני טועה, זה לא היה חיוני בעיניה לפנות למורים כי היא לא הבינה שהיא נמצאת בסיטואציה שהיא אלימה.
יניב בן זקן: ואם פורטים את כל הנושא הזה של אלימות, יש שני דברים שהם הגורמים העיקריים שהם גורמים בעצם לכל הבלגאן מסביב, שזה כבוד והסביבה.
יניב בן זקן: שהכבוד שאנחנו מדברים עליו פה, זה לא הכבוד כפי שהוא נתפש בעיני בני הנוער הבעייתיים, מה שנקרא.
יניב בן זקן: כי הכבוד שלהם הוא בעצם מעטה הגנה שבא ואומר – אני אהיה החזק, אני אהיה השולט, העדר ילך אחריי, וככה נותנים לי כבוד.
יניב בן זקן: וכשאני עושה להם סדנאות, לילדים כאלה, אני פשוט לוקח את אותו ילד, אני שולף אותו ואני אומר לו – בוא, היום אתה נמצא בסביבה אחרת.
יניב בן זקן: ואז הוא רואה שהכבוד הזה נעלם.
יניב בן זקן: והחברים שלו רואים שהכבוד הזה נעלם ואז הם מבינים.
יניב בן זקן: אני מפעיל תוכנית ליווי וייעוץ לבני נוער באופן פרטני.
יניב בן זקן: אני יכול להגיד לך שמעל 80% הצלחה, עם בני נוער שלא חוזרים לשתות אלכוהול ולא חוזרים לאלימות.
יניב בן זקן: וזה מסיבה מאוד פשוטה – הילדים היום, יש להם סגנון אחר לחלוטין ממה שהיה לנו, שפת הדיבור שלהם היא שונה ממה שהיום, מה שאנחנו מכירים.
יניב בן זקן: המושגים שהם מדברים עליהם, המודלים לחיקוי שהם מדברים עליהם, הם שונים לחלוטין ממה שהיה בעבר וכשהיום בא פסיכולוג או יועץ חינוכי ומדבר עם התלמידים, הוא לא מדבר אליהם בסגנון שלהם וזה אני אומר לך ממה שהילדים מספרים, לא ממה שאני חושב.
עינת וילף: תן דוגמה מוחשית, למה זה אומר?
יניב בן זקן: אני אתן דוגמה.
יניב בן זקן: אם היום פסיכולוג בא ועומד מול כיתה של ילדים ומסביר להם את הצורך במניעת אלימות.
חנה שדמי: זה לא פסיכולוג, זה המורה.
יניב בן זקן: מורים, יועצים חינוכיים.
חנה שדמי: רק מורה.
יניב בן זקן: בסדר.
יניב בן זקן: והמורים מדברים בשפה שלהם ולא בשפה שהילדים מבינים, אז הילדים לא מזדהים עם מה שהוא אומר.
יניב בן זקן: ברגע שיושב מולם אדם שחי אתם את זה, שעבר אתם את זה, שהבין אתם את הדברים והוא יושב אתם ואתן לך דוגמה – ישבתי בהרצאה כזאת שהעביר מורה דווקא בבית-הספר, ואחד הילדים אמר – אני, נתנו לי שפיץ, דוגמה, לסגנון סלנג של דיבור.
יניב בן זקן: נתנו לי שפיץ ולא הייתי מוכן לוותר.
יניב בן זקן: המורה לא הבין מה הוא רוצה ממנו.
עינת וילף: גם אנחנו זקוקים לתרגום.
יניב בן זקן: OK.
יניב בן זקן: אז שפיץ, הוא התכוון שמישהו הוציא דוקרן ונתן לו דקירה.
יניב בן זקן: כשהמורה לא מבין על מה הילד מדבר ולא מבין את סגנון הדיבור של הילד, אין סיכוי בעולם לפתור את זה.
יניב בן זקן: מה שאני הייתי מבקש, אם אפשר, לצרף אנשי מקצוע מהשטח, לתוך המערך הזה, אם אפשר לצרף אנשי מקצוע מהשטח, שלא יבואו ויגידו – אלה לא בסדר, מי שעושה את התוכנית ואנחנו כן בסדר, אלא ייתנו ממה שיש להם לתוך התוכנית הזאת.
יניב בן זקן: אני יכול להבטיח לך שהיעדים שמצפים לעמוד בהם, מה שמצוין בתוכנית, הם יהיו הרבה הרבה יותר גבוהים.
יניב בן זקן: כי יהיה פשוט מענה יותר נכון.
עינת וילף: אני אשמח, ויקי, בבקשה.
ויקי אלעמרי: אני רק רוצה לחזק, חנה ככה אמרה שגם מבחינת המשטרה יש ירידה בנתונים ואכן במהלך השנים יש ירידה לגבי נתוני אלימות במוסדות חינוך ואנחנו רואים את זה, יש לי גם את הנתונים אם תרצו.
ויקי אלעמרי: אז אי-אפשר להצביע על דבר אחד, אבל אין ספק שהעבודה לאורך זמן, בתוך מוסדות החינוך.
ויקי אלעמרי: מה שאני אומרת, שאני רוצה לחזק את מה שחנה אמרה.
ויקי אלעמרי: גם אצלנו יש קורלציה בין מה שחנה אומרת והנתונים שלהם לנתונים של המשטרה.
ויקי אלעמרי: במהלך השנים, אנחנו רואים ירידה בנתונים לגבי אלימות בבית-הספר.
ויקי אלעמרי: גם באלימות גופנית וגם באלימות, מה שנקרא, נלווית כמו סחיטה ואיומים.
עינת וילף: יהודית מנהלת הוועדה אומרת שבדיונים קודמים נאמר שיש ירידה במספרים אבל עלייה בחומרה.
ויקי אלעמרי: מה שאנחנו בעצם אמרנו, זה נכון, זה עולה הרבה פעמים כשקורה אירוע והוא מקבל תקשורת מאוד מאוד ואז זה צובע בעצם את הכל כאילו הנוער כולו אלים.
ויקי אלעמרי: אז הנוער בהחלט לא כולו.
עינת וילף: אף אחד לא אומר כך.
ויקי אלעמרי: לא, אף אחד לא אומר אבל זה נותן תחושה מאוד קשה, גם בציבור, אני מדברת על הציבור, שיש אירוע מאוד מאוד קשה, אז הוא בעצם מעיר את כולם ואומר – וואו, מה קורה לנוער.
ויקי אלעמרי: אז זה נכון, יש אירועים באמת שיש עלייה בחומרה שלהם, אבל מבחינת אירועים נתונים, מספרית, יש ירידה כמותית.
ויקי אלעמרי: אני רוצה להוסיף לזה, אפרופו שהוא מדבר על כניסת אנשי מקצוע.
ויקי אלעמרי: אנחנו, שיתוף הפעולה שלנו הוא לאורך כל השנה עם משרד החינוך.
ויקי אלעמרי: המשטרה, מהבחינה הזאת, אנחנו יוצרים קשר בתחילת השנה, אנחנו נותנים הרצאות בבתי-ספר.
עינת וילף: האם כל מנהל בית-ספר, לצורך העניין, יש לו טלפון סלולארי של מישהו במשטרה, שהוא יודע שהוא איש קשר שלו?
ויקי אלעמרי: אני אומרת שכן.
ויקי אלעמרי: אנחנו משתדלים שבכל תחנה, לפני תחילת שנת הלימודים, בתחנות גדולות, שיהיו כן כנסי מנהלים.
ויקי אלעמרי: זאת אומרת, בטריטוריה של התחנה כל המנהלים מגיעים, המת"ח, הממ"ר, מגיעים.
עינת וילף: מת"ח זה-?
ויקי אלעמרי: מפקד תחנה.
ויקי אלעמרי: אנחנו נמצאים פה, זאת המדיניות שלנו, מדיניות של הנוער, כי החוק, יש חוק הנוער והוא שונה.
ויקי אלעמרי: מאוד חשוב שכל הכתובות, מה יחידת הנוער עושה, אילו פרויקטים יש.
ויקי אלעמרי: זאת אומרת, מאוד חשובה הגישה שמנהל בית-הספר יבין מה הגישה שלנו, שמאוד חשוב השיתוף פעולה.
ויקי אלעמרי: בלי שיתוף פעולה זה מאוד מאוד קשה והם בהחלט פותחים את השערים לשוטרים שנכנסים ויש שיתופי פעולה ואנחנו במסגרת הזאת גם הרבה פעמים מרצים במספר נושאים, אלימות, סמים, אלכוהול ואינטרנט.
ויקי אלעמרי: אנחנו משתדלים שזה יהיה בשיתוף ובתקופה שאם בית-הספר עוסק בנושא סמים, אז בתקופה הזאת נכנס גם שוטר ומדבר בנושא סמים.
ויקי אלעמרי: זאת אומרת, אנחנו יותר נותנים את ההיבט החוקי של העניין.
ויקי אלעמרי: זאת אומרת, שהילד יבין מה זה אחריות פלילית, את המשמעות ואת כל הנושא מסביב, מה שאנחנו יכולים לתרום.
אייל חסאן: רציתי לבקש, אם אפשר להוציא הנחיה לפחות אני עושה את זה ב- ה'- ו', שכל התלמידים ב- ה'-ו' במדינת ישראל, שוטר שמומחה, פעם אחת יבוא ויסביר להם את המשמעות הפלילית של הפייסבוק והאינטרנט, לתלמידי ה'-ו'.
ויקי אלעמרי: אני רוצה פה בסוגריים לומר.
יהודית גידלי: גם ועדת החינוך המליצה בישיבות קודמות.
אייל חסאן: אז אני שותק.
עינת וילף: להפך.
ויקי אלעמרי: משהו חשוב, זה במאמר מוסגר, יש אצלנו הבחנה בין הנוער לבין מה שנקרא המש"ק הקהילתי, כי מתחת לגיל 12 הם לא בעלי אחריות פלילית ואז בעצם השיח הוא קצת שונה והגישה היא קצת שונה.
ויקי אלעמרי: אבל אני פה כנציגת משטרה, זה לא משנה.
ויקי אלעמרי: אז יש כניסה גם ליסודי וגם לעל-יסודי.
אייל חסאן: ב- ו', לקראת החטיבה.
אייל חסאן: הממשק של החטיבה הוא בעייתי.
ויקי אלעמרי: לקראת החטיבה.
ויקי אלעמרי: אני חייבת פה לומר במאמר, שוב, הכניסה, אנחנו משתדלים להיכנס לכמה שיותר בתי-ספר, כל תחנה בוחרת לה ארבעה בתי-ספר לפעילות, אי-אפשר להיכנס לכל בתי-הספר בשנה נתונה.
ויקי אלעמרי: אנחנו משתדלים כמה שיותר וכל שנה לגוון.
ויקי אלעמרי: זו הפעילות שלנו בנושא.
יניב בן זקן: אני גם הרציתי כשוטר בבתי-ספר.
יניב בן זקן: יש בעיה מאוד גדולה, בעיקר בחטיבה ובתיכון, כששוטר מדבר עם ילדים על נושאים כמו אלימות, סמים, עבירות מין ודברים כאלה.
יניב בן זקן: קשה להם מאוד להיפתח אליו, כי הם יודעים שיש מאחוריו גוף שהוא אכיפתי, גוף שהוא מפחיד, גוף שיכול לגרום גם להם לתקלה והיום, כשאני עושה את זה לא כשוטר, אני יכול להגיד לך שהפתיחות של בני הנוער היא פי כמה וכמה יותר גדולה והם מרגישים חופשי לבוא ולדבר, כי הם יודעים מראש שאני לא איזה גוף שאבוא ואתן להם איזה שהיא סטירת לחי או הם יקבלו איזה שהיא ענישה על מה שהם יגידו.
עינת וילף: גם וגם.
עינת וילף: לא רע שידעו שיש גם שוטר מדי פעם.
יניב בן זקן: זה טוב מאוד שידעו שיש שוטר.
ויקי אלעמרי: אני לא מסכימה.
ויקי אלעמרי: אני חושבת שברמת מטה מגיעה להרבה הרצאות, בקרה.
ויקי אלעמרי: והתחושה היא.
יניב בן זקן: אני אוסיף לך את הנקודה האחרונה.
עינת וילף: אבל אני רק רוצה.
יניב בן זקן: מה שהיה מחליט על ללכת לתת הרצאה כשוטר בבית-ספר או לא, זה היה שוטר בודד.
אייל חסאן: לא, צריך חוק.
עינת וילף: אבל בואו רק, אני חייבת להגיד, אני רציתי כן דווקא היום לשים את הדגש על הדיון לא בדברים הקשים, הברורים, אלה שמביאים אותנו למשטרה, אלה שאין עוררין לגבי הצורך לטפל בהם באופן חמור.
עינת וילף: בעיני, דווקא החשיבות היום בדיון וזה הדברים שמיכל דיברה עליהם, זה הדברים שנתפשים כמובן מאליו, הם לא מגיעים למשטרה, כן שוטר, לא שוטר, שוטר לשעבר, הם בכלל לא שם.
עינת וילף: זה לא סמים וזה לא אלכוהול, לא על הדברים האלה אני רוצה לשים את הדגש.
עינת וילף: כי דווקא בעיני, כי על כך אין עוררין – סמים, אלכוהול, אלימות קשה, יודעים צריך לטפל, בתי-ספר.
עינת וילף: זה גם במשך השנים מורים אמרו לי על הדברים האלה אף פעם לא היה עוררין שאלה דברים חמורים שדורשים טיפול חמור.
עינת וילף: הבעיה היא דווקא בכל הדברים שהפכו למובן מאליו ואיך אנחנו מפסיקים שהם יהיו מובן מאליו.
עינת וילף: כמו שאמרת שלהפסיק להתייחס לזה כמצב טבע, כמצב שככה מתנהלים בתי-ספר.
עינת וילף: איך מחנכים ילדים שאלה דברים שהם בכלל לא נורמאליים.
עינת וילף: איך דואגים שבתחילת השנה, לצורך העניין, אם ילד קרא בשיעור, בשם, לכאורה מצחיק בעיניו, לילד אחר, עוצרים את השיעור ויש טררם.
עינת וילף: זה לא מגיע למשטרה.
עינת וילף: כלומר, צריך, זה הדבר שצריך להבין.
עינת וילף: צריך לחנך ילדים למהי התנהגות מקובלת.
עינת וילף: הדבר הזה הוא לא מובן מאליו.
עינת וילף: ולכן, לכן כאן נדרשת העבודה החינוכית ולמרבה הצער היא גם לפעמים עם המורים, שהרבה מורים שעברו מערכת חינוך כבר הרבה יותר מופקרת וזה, הם עצמם כבר לא יודעים שמה שקורה להם בכיתה הוא לא בסדר.
עינת וילף: כלומר, את מדברת על התלמידים, יש היום גם מורים שלא מבינים שהם עוברים התעללות, לצורך העניין.
מיכל פיטובסקי: בטח, בני דורי.
מיכל פיטובסקי: בני דורי הם כבר מורים.
עינת וילף: כן, הם כבר מורים והם לא יודעים שמה שקורה להם בכיתה זה לא נורמאלי.
עינת וילף: הם חושבים שככה, זה יחס נורמאלי למורים.
עינת וילף: כלומר, יש כאן תהליך מאוד עמוק של להתחיל להבהיר שכל הדברים האלה, הם לא משמיים והם לא גזירת גורל והם בוודאי לא מובן מאליו וזה התהליך המאוד עמוק ולכן גם העליתי את השאלה של ביקורי הפתע.
עינת וילף: לכן החשיבות.
עינת וילף: אני יודעת שזה נראה מוזר לומר את כל הדברים האלה בתקנונים, אבל זה לא מוזר, זה מדהים עד כמה הדברים האלה לא מופנמים, הם לא מובנים.
עינת וילף: כלומר, צריך גם להגיד למורים – אין מסטיק בשיעור.
עינת וילף: אין, זה לא עניין לשיקול דעת, זה לא, וגם מה קורה לילדים?
עינת וילף: כשהדבר הוא נושא אישי של כל מורה ומורה, אז הילדים לומדים ככה – הם לומדים שזו המורה הנחמדה, זו המורה שאצלה אפשר לאחר, זו המורה שאצלה אסור לאחר, זו המורה שאצלה אפשר מסטיק וזו המורה שאצלה אסור מסטיק.
עינת וילף: וזה הדבר הכי הפוך מחינוך.
עינת וילף: כי חינוך מדבר על חברה, על איך, איך נוהגים, לא אישי, זה לא שבגלל שזו מורה כזאת אז לא נאחר לשיעור.
עינת וילף: לא נאחר לשיעור כי לא מאחרים לשיעור.
עינת וילף: גם אם זו מורה שלא מוצאת חן בעינינו.
עינת וילף: וככה נוהגים בהפסקה, בלי קשר להאם זה תלמיד שמוצא חן בעינינו או לא מוצא חן בעינינו.
עינת וילף: יש התנהגויות שהן ההתנהגויות שצריך לחנך אליהן.
עינת וילף: ולכן אני רוצה לסיים עם השאלה איך מתכוננים לפתיחת שנת הלימודים.
עינת וילף: מה עושים כדי שביום הראשון של שנת הלימודים, כל התלמידים יודעים מה מצופה מהם וכל המורים, וגם ההורים, יודעים מה מצופה מהם, כדי לא להגיע למצב ששבועיים או שלושה חודשים אחרי תחילת שנת הלימודים, תלמיד נוהג בהתנהגות מסוימת, מענישים אותו, הוא שואל למה, לא אמרו לי, מאיפה אני צריך לדעת, מדברים אתו שלוש פעמים, אז איך חוסכים את כל שלל הדיבורים האלה ודואגים שמתחילת השנה, מהרגע הראשון, כולם יודעים מה מצופה מהם?
אייל חסאן: את שואלת אותי?
זיו בר: אפשר שאלה אחרונה?
עינת וילף: לאיזה כיוון?
זיו בר: בתור מרכז השלטון המקומי, משהו ברשויות המקומיות.
עינת וילף: אז לפני.
עינת וילף: דקה, כן-?
אייל חסאן: אני, למשל, אני יכול להגיד על עצמי, אנחנו ביום הראשון מקיימים טקס, מקבלים כל ילד עם פרח או עם ואפל, המורות מאוד, אבל זה לא ה, נותנים לילדים את התקנון, נותנים לילדים את התקנון ותוך עשרה ימים אני מקיים אסיפת הורים כללית בכל הכיתות, בכל הכיתות, גם המנהל.
עינת וילף: האם עוברים עם הילדים, כלומר, האם המורים נכנסים לשיעור ומקדישים שעה, שעתיים?
אייל חסאן: יותר, יותר משעה.
אייל חסאן: מקדישים שעתיים-שלוש על התקנון, לפחות.
אייל חסאן: הילדים חותמים על התקנון.
אייל חסאן: התקנון החתום נמצא בכיתה, הילדים חתומים.
אייל חסאן: נגיד ילד עושה עבירת משמעת מסוימת, באים ואומרים לו – תשמע, טעית.
אייל חסאן: מה אומר התקנון?
אייל חסאן: מה אומר זה?
אייל חסאן: מסבירים.
אייל חסאן: כלומר, לא באפקט רק הענישתי, התקנון הוא כמו הכרזת העצמאות 1776 של אמריקה, מחנכים את הילדים מ- א' לתקנון.
עינת וילף: כלומר, ביום הראשון ללימודים,
אייל חסאן: ביום הראשון.
עינת וילף: כל המורים בכיתות יושבים עם התלמידים, אתה אומר שעתיים-שלוש, על כללי.
אייל חסאן: לא, ביום הראשון – שעה.
אייל חסאן: שעה לפחות שמקריאים את התקנון, הילדים מקבלים את התקנון, ההורים מקבלים את התקנון.
עינת וילף: והם שואלים שאלות?
אייל חסאן: הם שואלים שאלות.
עינת וילף: ועונים ומסבירים?
אייל חסאן: תוך עשרה ימים מתקיימת אסיפת הורים כללית, שבה כל הורה, דרך אגב, ילדי א', אני עושה להם את זה כבר לפני ה- 27, כי ילדי א' הם חדשים, אני עושה להם ב- 22 באוגוסט.
אייל חסאן: כל הילדים, כל ההורים פוגשים את המחנכת, את המנהל ואת היועצת, תוך עשרה ימים מתחילת שנת הלימודים ואז המנהל אומר את הדגשים.