GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי רשטיק: יש פה בעיה בעיני מאוד מאוד מהותית בהתנהלות של הדבר הזה, מכיוון שלא יכול להיות שראש ממשלה במדינת ישראל מצהיר שהוא רוצה עוד 10,000 מיטות לסטודנטים בפועל, בפועל זה עדיין לא קרה, זה בתהליכים, ומצד שני, יש גופים שהם מתחת חסותה, לא חסותה, שהם בזיקה כזאת או אחרת למדינה, אם זה אוניברסיטת תל-אביב, אם זה הסוכנות היהודית, שלוקחת בפועל 50 מיטות ואם זה גם יש פה במקרה נציג של הטכניון שבא, הטכניון לוקח מצד המעונות.
אופיר אקוניס: 50 מיטות לעולים, אתה מתכוון?
אורי רשטיק: כן.
אופיר אקוניס: 50 מיטות לעולים חדשים.
אורי רשטיק: כן, 50 מיטות לעולים חדשים.
אופיר אקוניס: זאת המטרה העיקרית של התנועה הציונית, עלייה של יהודים לארץ ישראל.
אופיר אקוניס: גם בתנועתך היא המטרה העיקרית.
אופיר אקוניס: התנועה שאתה בא ממנה.
אורי רשטיק: זאת היא אחת המטרות העיקריות, נכון.
אופיר אקוניס: העיקרית, העיקרית.
אורי רשטיק: אני מסכים אתך.
אורי רשטיק: אני גם חושב שאחת המטרות זה גם יישוב פריפריה.
אורי רשטיק: אם אני לא טועה.
אופיר אקוניס: יש הרבה מטרות לציונות.
אורי רשטיק: רמת-אביב היא לא פריפריה, פעם אחרונה שאני בדקתי.
אורי רשטיק: אני חושב שיש פתרונות אחרים, אם רוצים להתאמץ על הדברים, אנחנו לא ניכנס לדיון הזה.
אורי רשטיק: אבל שוב פעם, יש פה דברים שמתבצעים בעיני לפחות, שהם כנגד הנחיות של ראש הממשלה וכנגד מדיניות שראש הממשלה מנסה להתוות ועל זה אנחנו צריכים להתעסק, וזה אנחנו צריכים לבחון ואנחנו מבקשים בעצם מהוועדה הזאת לתת את הדעת לפי המדיניות הזאת של ראש הממשלה.
אופיר אקוניס: סליחה שנייה, בבניין הזה יש 500 מיטות?
אורי רשטיק: אנחנו הצגנו בתחילת הדיון.
אורי רשטיק: בבניין הספציפי הזה יש 250 מיטות וזה מגיע עם עוד בניין שגם אותו, גם הוא בזיקה לסוכנות היהודית, שיש שם עוד 292 מיטות, בסך-הכל.
עינת וילף: לפני שאני עוברת לסוכנות, אוניברסיטת תל-אביב, מבקשת להתייחס, בבקשה.
עופר לוגסי: אני סמנכ"ל הנדסה באוניברסיטת תל-אביב.
עופר לוגסי: האוניברסיטה רואה חשיבות מאוד גדולה בפרויקט הזה שנעשה.
עינת וילף: באיזה פרויקט?
עופר לוגסי: בפרויקט של מעונות הסטודנטים במילמן וברודצקי.
עופר לוגסי: אנחנו גם תמכנו, העברנו בזמנו גם ריהוט וגם תקציבים כדי לנסות לשפר מעט את המצב במעונות האלה.
עינת וילף: כלומר, אלה נחשבים מעונות של האוניברסיטה?
עופר לוגסי: לא.
עינת וילף: הם לא נחשבים?
אופיר אקוניס: מילמן הוא של הסוכנות?
קריאה: במילמן אין עולים בכלל כרגע, יש רק סטודנטים.
קריאה: זה בניין ענק.
קריאה: ענק.
קריאה: בעיקר ערבים, דרך אגב.
קריאה: אם אינני טועה.
קריאה: בבית מילמן.
קריאה: שכנים שלי, פשוט.
קריאה: וזה בסדר גמור, דרך אגב, אני בעד.
קריאה: לא מדובר על עולים.
קריאה: מדובר על אנשים שזה לא עולים.
קריאה: אז זה מה שאני רוצה לדעת.
עינת וילף: אנחנו תכף נשמע מהצד של הסוכנות.
עינת וילף: אבל לפני הסוכנות אני רוצה למצות עם אוניברסיטת תל-אביב.
עינת וילף: שני הבניינים האלה הם לא רשמית מעונות סטודנטים, או שכן?
עופר לוגסי: לא, הם לא רשמית מעונות סטודנטים, הם משמשים כמעונות סטודנטים כבר קרוב ל- 15 שנה, כאשר חלק מהתקופה האוניברסיטה שכרה אותם באופן ישיר מהסוכנות היהודית ובחלק מהתקופה הם מתופעלים על-ידי אגודת הסטודנטים.
עופר לוגסי: אני אגיד גם דבר נוסף, שאם היו, הסטודנטים או החדרים משמשים לעולים חדשים, אנחנו היינו מאוד שמחים להשתתף בפרויקט ולראות איך אנחנו מסייעים.
עופר לוגסי: זאת אומרת כשמגיעים עולים חדשים שרוצים ללמוד באוניברסיטה, באוניברסיטה יש הרבה מאוד מסגרות סיוע לאותם עולים.
עופר לוגסי: אם זה בדיור שהם מקבלים עדיפות בדיור, ואם זה במלגות ואם זה בשיעורי עזר.
עינת וילף: ומה האוניברסיטה עושה בכלל כדי להרחיב את המעונות?
עופר לוגסי: האוניברסיטה עכשיו נמצאת בתהליך הקמה של 1,300 יחידות מעונות נוספים, 1,300 דירות מעונות נוספים.
עינת וילף: שיהיו שימושיים מתי?
עופר לוגסי: אנחנו מעריכים שבעוד שנתיים.
קריאה: דירות או חדרים?
עופר לוגסי: חדרים.
עינת וילף: חדרים, כלומר 2,600 מיטות?
עופר לוגסי: לא לא לא.
עופר לוגסי: סטודנט בודד בחדר.
אופיר אקוניס: במתחם האוניברסיטה?
עופר לוגסי: כן, כן.
עופר לוגסי: במתחם האוניברסיטה.
אופיר אקוניס: מה שנבנה בקצר הדרומי?
ג'מאל זחאלקה: מעל בית הקברות של שייח' מוניס.
אופיר אקוניס: זה חשוב שהוא אומר, כדי שלא יהיו אי-הבנות.
קריאה: מעל בית-קברות?
ג'מאל זחאלקה: נתגלו שם, עצמות, מעל המסגד.
אופיר אקוניס: זאת האוניברסיטה שאפשרה את ציון יום הנכבה.
עינת וילף: נו, חברים, באמת.
אופיר אקוניס: שכחו לציין כמה דברים.
עינת וילף: חברים, זה לא הדיון.
קריאה: זה לגמרי לא קשור.
אופיר אקוניס: הכל קשור.
אופיר אקוניס: תאמינו לי שזה קשור.
עינת וילף: חברים, תקבעו אחרי זה דיונים נפרדים.
עינת וילף: 1,300 חדרים.
אופיר אקוניס: הכל קשור, תאמין לי.
עופר לוגסי: עדיין יחס סטודנטים מיטות באוניברסיטת תל-אביב, גם לאחר הפרויקט, יהיה הנמוך ביותר בישראל.
עופר לוגסי: היחס בבן-גוריון, בטכניון, באוניברסיטה העברית, הוא טוב יותר באופן משמעותי וזה בעיר שבעצם מחירי הדיור הם הגבוהים ביותר בה.
עופר לוגסי: אם בתוך ה- 50 האלה ישנם סטודנטים עולים, אנחנו נשמח לקלוט אותם, אפילו בתנאים מועדפים.
עופר לוגסי: אם לא, להערכתנו יהיה נכון הרבה יותר לעשות מאמץ כבשנים קודמות ולמצוא להם מקומות בתל-אביב או באזור, ולהשאיר את כל המכסה עבור סטודנטים שילמדו באוניברסיטת תל-אביב.
עינת וילף: תודה רבה, הסוכנות היהודית, ג'וש שוורץ, בבקשה.
ג'וש שוורץ: תודה רבה על ההזדמנות להגיב.
ג'וש שוורץ: קודם כל, בניגוד למה שנאמר כאן, אני לא חושב שהסוכנות היהודית התנהגה בזלזול אלא להפך.
ג'וש שוורץ: היום בבוקר, למרות שהאגודה מנהלת קמפיין עם הרבה עובדות מוטעות בתקשורת ואישית נגד נתן שרנסקי והיום הם הפגינו מול ביתו, נתן ביקש מיושב ראש האגודה להיכנס לביתו ונפגש אתו ואמר לו שאם הם יכולים להציע איזה שהוא פיתרון אחר, אנחנו נשמח לשקול את זה.
ג'וש שוורץ: אנחנו לא באים לפגוע באף אחד, אבל צריך לזכור שהייעוד של הסוכנות היהודית הוא להביא עולים לארץ.
ג'וש שוורץ: אנחנו לא ממשלת ישראל, בניגוד למה שנאמר כאן, אנחנו לא גוף של המדינה, אנחנו גוף של העם היהודי שמתאם את פעילותו עם הממשלה והממשלה לא מבקשת מהסוכנות היהודית לעסוק במעונות הסטודנטים, לא ליישם את דו"ח טרכטנברג, ולא לעסוק בדברים.
ג'וש שוורץ: אנחנו בעד, אנחנו רוצים שכל הסטודנטים יהיו מאושרים ויהיה להם מעונות ויהיה טוב.
ג'וש שוורץ: אבל מדובר כאן על הייעוד, על ליבה של הפעילות של הסוכנות היהודית.
ג'וש שוורץ: הנכס הזה שהוא שייך לקרן הפנסיה של הסוכנות, שיש לה חובה כלפי אגף שוק ההון באוצר להביא תשואה לעמיתים של הקופה, יכולים להשתמש בנכס הזה לכל דבר.
ג'וש שוורץ: הם העמידו את זה ב- 13 השנים האחרונות לטובת הסטודנטים.
ג'וש שוורץ: יכולנו לקחת את כל ה- 500 מיטות ולשים שם עולים, הם יכלו להשכיר את זה למבוגרים.
מוחמד ברכה: איך ההתקשרות ביניכם לבין האגודה, היא על תקופה?
מוחמד ברכה: חוזה לתקופה מסוימת?
ג'וש שוורץ: זה חוזה לשנה.
ג'וש שוורץ: חוזה לשנה.
ג'וש שוורץ: שלוש שנים.
ג'וש שוורץ: הדבר היחיד שהסוכנות באה וביקשה הוא לקחת 50 מיטות מתוך 500.
ג'וש שוורץ: לא ביקשנו 400, לא ביקשנו 300, לא ביקשנו 200.
ג'וש שוורץ: ביקשנו בדיוק 25 חדרים, ל- 50 סטודנטים עולים.
ג'וש שוורץ: ולמה אנחנו עושים את זה?
ג'וש שוורץ: זה נורא נורא פשוט.
ג'וש שוורץ: סטודנטים עולים מהתפוצות, שבאים לארץ, רוצים לגור באזור ובסביבה של סטודנטים ישראלים, הם רוצים להיות עם צעירים ישראלים, רוצים להכיר אותם, לקשור קשרים.
ג'וש שוורץ: הם לא רוצים להיות לבד והם רוצים להיות עם עולים אחרים.
ג'וש שוורץ: אני הבאתי אתי את יהודית, שעלתה לבד מארגנטינה, ואני רוצה שהיא תדבר, היא גרה במעונות בירושלים, מה החשיבות לעולה חדש לגור במעונות.
ג'וש שוורץ: אני גם רוצה להגיד שאני לא חושב שהכתובת היא הסוכנות היהודית.
ג'וש שוורץ: אנחנו לא אחראים על הבעיות לפיתרון לדיור של סטודנטים, יש את אוניברסיטת תל-אביב, יש את העירייה, יש את המדינה.
ג'וש שוורץ: אנחנו נעמדנו לטובת הסטודנטים ב- 13 השנים האחרונות ואנחנו נמשיך לעשות את זה, הנכסים הם של משפחת הסוכנות היהודית ואנחנו משכירים.
ג'וש שוורץ: אגב, היו כל מיני טענות שקריות של האגודה לגבי זה שהסוכנות יש לה שיקול כלכלי ותרוויח.
ג'וש שוורץ: אין לנו שום הכנסה מזה.
ג'וש שוורץ: כל ההכנסות הולכות לקופת הפנסיה של הסוכנות.
עינת וילף: אז רק שאלה.
גיא יום טוב: אתם לא מנסים לעשות שינוי תב"ע?
ג'וש שוורץ: אני לא הפרעתי לכם.
עינת וילף: לא לא, ג'וש, אתה לא צריך לנהל מולם את הדיון.
עינת וילף: כל אחד מכם קיבל את הזכות המלאה לדבר.
עינת וילף: שתי שאלות בהקשר הזה.
עינת וילף: אחת, לגבי הטענה שהעולים ישלמו יותר מ- 1,250 שקלים למיטה.
עינת וילף: האם זה נכון?
ג'וש שוורץ: למיטב ידיעתי – לא.
ג'וש שוורץ: אבל אני רוצה להגיד שהנכס לא בבעלותי.
עינת וילף: אני רק שואלת לגבי הנושא הזה.
עינת וילף: מה לגבי הטענה שלא נעשה מאמץ מספק כדי למצוא פתרונות אחרים?
ג'וש שוורץ: אני אתייחס לשתי הנקודות.
ג'וש שוורץ: גם צריך להבהיר ששום כסף לא עובר דרך הסוכנות היהודית.
עינת וילף: לא, הוא עובר לקרן הפנסיה.
עינת וילף: עדיין.
ג'וש שוורץ: עובר לקרן הפנסיה.
ג'וש שוורץ: גם הסטודנטים משלמים השתתפות בנכסים שמעביר את הכסף לקופת הפנסיה לא לסוכנות, גם העולים הצעירים, ה- 50 שיגורו שם מספטמבר, ישלמו ישירות להשתתפות.
ג'מאל זחאלקה: מי ישלם עבורם?
ג'מאל זחאלקה: אתם תשלמו, לא?
ג'וש שוורץ: לא.
ג'וש שוורץ: הם ישלמו בעצמם.
עינת וילף: מהסל קליטה שלהם.
ג'וש שוורץ: מהסל קליטה.
ג'וש שוורץ: אנחנו לא משלמים.
ג'וש שוורץ: הסוכנות לא מעורבת כספית בזה.
ג'וש שוורץ: שום דבר בניגוד לטענות.
ג'וש שוורץ: אנחנו רק ביקשנו מהשתתפות בנכסים להעמיד מתוך 500, 50 מיטות סך-הכל לעולים צעירים בודדים.
ג'וש שוורץ: לגבי הטענות.
ג'וש שוורץ: נתן נפגש עם גלעד היום בבוקר בביתו, לאחר הפגנה מול הבית שלו, של כמה עשרות אנשים ואמר לו – אם אתם יכולים להציע משהו חלופי, אנחנו נבחן.
ג'וש שוורץ: אנחנו לא נגד אף אחד.
ג'וש שוורץ: רוצים שכולם יהיו מאושרים.
ג'וש שוורץ: אבל אנחנו לא חושבים שעשינו משהו לא נכון.
ג'וש שוורץ: אני חושב שדווקא עשינו דבר נכון שאם אנחנו רוצים לעודד עלייה בישראל, שזה מה שממשלת ישראל מבקשת מהסוכנות, אנחנו צריכים למצוא פתרונות לעולים גם בחיפה, גם בבאר-שבע, גם בירוחם, גם בדימונה וגם בחצור הגלילית.
ג'וש שוורץ: ואחד המקומות זה תל-אביב.
ג'וש שוורץ: צעירים עולים שבאים ואגב, כל העולים שבאים הם מברית-המועצות לשעבר ומדרום אמריקה, שמיועדים לאזור הזה, ההורים שלהם הם ופה אין להם משפחה, אין להם אף אחד, אין להם כלום כשהם באים לפה.
ג'וש שוורץ: אני שמעתי בגלי צה"ל אתמול סטודנט בשם מוסטפה עלה לשידור, וסיפר שהוא מג'לג'וליה, הוא גר שם.
ג'וש שוורץ: זה .
ג'וש שוורץ: האנשים האלה באים 3,000, ואין להם אף אחד בארץ.
ג'וש שוורץ: ואנחנו לא חושבים שלקחת 50 מתוך 500 ולייעד את זה לעולים שאין להם כלום, יש פה משהו רע.
ג'וש שוורץ: אני חושב שיש פה משהו שכולם בחדר הזה צריכים לברך עליו.
עינת וילף: יהודית, בבקשה.
יהודית פריסמן: שלום, צהריים טובים לכולם.
יהודית פריסמן: אני עליתי לפני שנה וחצי מארגנטינה, אני לומדת באוניברסיטה העברית, אני גרה בהר הצופים במעונות.
יהודית פריסמן: אני כסטודנטית עולה, באמת אני רואה את זה מה שגם דיברתי עם ג'וש היום.
יהודית פריסמן: כי באמת, זה הבית שלנו.
יהודית פריסמן: זה מה שכולם צריכים להבין, זה לא סתם מעונות שאני גרה שבוע, סוף שבוע אני בבית.
יהודית פריסמן: כשכולם הולכים הביתה, אני נשארת שם, כי זה הבית שלי, באמת.
יהודית פריסמן: המשפחה שלי בארגנטינה, יש לי אחות שגרה בצפון, אני לא מסתדרת לנסוע לבית שלה, כי במוצאי שבת אין אוטובוסים חוזרים לירושלים, אז באמת, אני יושבת שם כל הזמן.
יהודית פריסמן: זה, אני חושבת שצריכים באמת לקחת בחשבון, כי אנחנו עולים והיה לנו בסדר שם, זה לא סתם אני עליתי לארץ כי היה לי מצב גרוע, אלא כי אני ציונית שבוגרת תנועת בני עקיבא, אז אני הבנתי שהמקום איפה שאני צריכה לגור בחיים שלי זה פה.
יהודית פריסמן: לדעת כל יום שיש לי איפה לגור, איפה לישון, שיש לי מיטה, שאני לא צריכה לקנות רהיטים, כי זה עולה הרבה הרבה כסף וברגע שאנחנו עולים כסטודנטים, גם אנחנו לא יכולים לעבוד כל היום.
יהודית פריסמן: אנחנו גם לומדים באוניברסיטה.
יהודית פריסמן: אז לקחת את זה בחשבון, שלא צריכים לשלם הרבה כסף ושאנחנו יכולים לגור שם וזה המקום שלנו, זה הבית שלנו, וכל הדברים שאני הבאתי משם, כל הציוד שלי, נמצא בתוך חדר עם שותפה.
יהודית פריסמן: אז גם את כל הדברים שלי אני לא יכולה להכניס וזה קצת בעיה.
יהודית פריסמן: אז אני חושבת שבאמת זה חשוב לקחת את זה בחשבון.
יהודית פריסמן: כי ברגע שעולה מגיע לארץ, לא סתם להגיע ולהסתובב עם כל העולים, ולשבת ולהגיד – כן, אני עולה, אני ישראלי, אני פה אני שם, אלא באמת שהוא ישב עם ישראלים ושהוא יהיה חלק מהאוכלוסייה.
יהודית פריסמן: כי סך-הכל גם אני ישראלית.
יהודית פריסמן: לפני שנה וחצי, כשאני קיבלתי את התעודת זהות שלי, אני ישראלית, אני לא סתם עולה, אני ישראלית.
יהודית פריסמן: אז כל הזמן עולים ישראלים, זה לא ככה, זה ישראלים כולם ביחד.
יהודית פריסמן: מדינת ישראל רוצה לקבל את העולים ושיישארו פה, היא צריכה לעשות איזה משהו כדי שכולם באמת ירגישו בבית.
יהודית פריסמן: ואני חושבת שזה חשוב להיות בקשר כל הזמן עם ישראלים, כי להיות במרכז קליטה זה מגניב, ואנחנו מרגישים את הצורך כבר לצאת לעולם האמיתי ולגור עם ישראלים.
עינת וילף: חברי הכנסת יוכלו להתייחס, אני מבקשת בקצרה, לפי סדר ההגעה.
עינת וילף: בבקשה, חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.
ג'מאל זחאלקה: אני חושב, בקצרה, האמת, זו שערורייה שמתמשכת.
ג'מאל זחאלקה: אני מכיר את הנושא, גם עמיתי, מוחמד ברכה תכף ידבר על זה.
ג'מאל זחאלקה: זו שערורייה מה שקורה באוניברסיטת תל-אביב, מבחינת מעונות.
ג'מאל זחאלקה: נמשכת, לא דבר חדש שגילו היום, זה דבר שנמשך עשרות שנים.
ג'מאל זחאלקה: המצוקה של התלמידים, נכתבו ספרים על המצוקה של הסטודנטים בתל-אביב, שלא היה מקום לגור בו והתלאות של הסטודנט הערבי למצוא דירה בתל-אביב.
ג'מאל זחאלקה: יש סיפורים אין ספור לעניין הזה.
ג'מאל זחאלקה: אני חושב שהגיע הזמן לפתור את הבעיה.
ג'מאל זחאלקה: זה דבר ראשון.
ג'מאל זחאלקה: דבר שני, ישנו שינוי מגמה באוניברסיטת תל-אביב בקשר לתנאי הקבלה למעונות, במיוחד איינשטיין.
ג'מאל זחאלקה: החמרה בתנאים שפוגעים בסטודנט הערבי.
ג'מאל זחאלקה: בסופו של דבר, הסטודנטים, יש פחות, הרבה פחות סטודנטים ערביים באיינשטיין והם עוברים לגור במילמן, שזה פחות טוב.
ג'מאל זחאלקה: לא לא לא, זה פחות טוב.
אופיר אקוניס: אל תהיה בטוח.
ג'מאל זחאלקה: זה תשאל את הסטודנטים, אני שאלתי.
ג'מאל זחאלקה: זה עדיפות שנייה.
ג'מאל זחאלקה: הסטודנטים מעדיפים, שלא התקבלו באיינשטיין, באים למילמן, זה המצב.
ג'מאל זחאלקה: אני חושב שהאוניברסיטה צריכה לבנות מעונות, אבל גם לא לפגוע בבתי קברות ובקברים של מוסלמים בשייח' מוניס.
ג'מאל זחאלקה: גם על זה צריך לתת את הדעת.
ג'מאל זחאלקה: דבר שלישי, אני רואה ואני רוצה שהוועדה תדע את זה, יש, מספר הסטודנטים הערבים הכי קטן זה באוניברסיטת תל-אביב, למה?
ג'מאל זחאלקה: כי אין מעונות.
ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר לקנות.
ג'מאל זחאלקה: בבאר-שבע הרחוקה, יש יותר סטודנטים ערביים, משום שיש מעונות.
ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר, קשה מאוד למצוא חדר ויקר מאוד למצוא חדר בתל-אביב וכנ"ל אני חושב שלא רק הסטודנטים הערביים, בכלל סטודנטים מהפריפריה, יעדיפו מקום שיש בו מעונות ובזה אוניברסיטת תל-אביב נכשלה מבחינה זאת בתפקידה החברתי.
מוחמד ברכה: האמת שאני לא רוצה שהנושא, שהדיון יוסט מהנושא.
עינת וילף: כל אחד רשאי לדבר מה שהוא רוצה.
עינת וילף: חברי הכנסת.
מוחמד ברכה: אני לא מפנה את זה אלייך.
מוחמד ברכה: אני חושב שצריך להתמקד בסוגיה שעומדת על הפרק.
מוחמד ברכה: אני למדתי באוניברסיטת תל-אביב ובחצי השני של שנות ה- 70, ואני מצטער לומר שהמצוקות הן עדיין אותן מצוקות.
מוחמד ברכה: אני זוכר אפילו שזה היה פולקלור, אנחנו חיברנו שירים על המצוקה של הדיור אז, שירים הרבה יותר קליטים ממה שהיום מדקלמים במחאה החברתית.
מוחמד ברכה: אבל אני חושב שאם אנחנו צריכים.
אופיר אקוניס: הם היו יותר יצירתיים פשוט.
אופיר אקוניס: אתם.
מוחמד ברכה: יכול להיות.
אופיר אקוניס: לא, זה מה שאתה אומר.
מוחמד ברכה: אנחנו דור מיוחד.
אופיר אקוניס: ה- Seventy's, מה זה.
אופיר אקוניס: געגועינו ל- Seventy's, כן.
מוחמד ברכה: בכל אופן, אני חושב, גברתי היושבת ראש, מבלי להתפזר על שטח רחב, יש בעיה באוניברסיטת תל-אביב, בעיה קשה.
מוחמד ברכה: לצערי, האוניברסיטה לא השכילה לפתור את הבעיה הזו במשך עשרות בשנים, עשרות בשנים.
מוחמד ברכה: זה לא נושא שצץ היום, אתמול, שלשום, ופתאום היום בונים 1,300 חדרים ל- 1,300 תלמידים.
מוחמד ברכה: אבל בכל אופן, אני חושב שיש מקום כאן לפנות לסוכנות ולכל מי שנוגע בעניין שלאמץ את הפיתרון ואת הרעיון שהעלה יושב-ראש אגודת הסטודנטים על משהו חלופי לאותם 50 סטודנטים ולא להחריף את המצוקה של הסטודנטים באוניברסיטת תל-אביב, שבלאו הכי היא חריפה דיה, מה גם שאיך שהבנתי, גם מדבריו של יושב ראש האגודה וגם מהדברים שאני ידעתי מקודם, שבעצם, האנשים שייפלטו הם אנשים בעלי יכולות כלכליות נמוכות ולפלוט אותם למקום שהם גם צריכים לשלם תחבורה ציבורית וגם מחירים יותר גבוהים, זה בעצם לסלק אותם מהאוניברסיטה.
מוחמד ברכה: זאת אומרת, אין פה חצי ואין פה רבע.
מוחמד ברכה: לא שההוצאה תהיה כבדה יותר, או להכביד עליהם, אלא זה יכול לגרום לכך ש- 50 סטודנטים ימצאו את עצמם מחוץ ללימודים.
מוחמד ברכה: ועל כן אני ברוח אחראית שיכולה לחבר את כל היושבים סביב השולחן הזה, לפחות ברמת ההצהרה, כולם מעוניינים לקדם וכו' וכו', לבקש מהסוכנות שהיא תמצא את הסידור האחר ולא להחריף את המצוקה של סטודנטים חלשים בלאו הכי ולגרום להם להיות מחוץ לכותלי האוניברסיטה.
עינת וילף: חבר הכנסת ברוורמן, בבקשה.
אבישי ברוורמן: גברתי היושב ראש, חבריי חברי הכנסת, חברים, הובא לידיעתי לפני מספר חודשים כבר, על-ידי היושב ראש בעבר, אורי רשטיק, ועל-ידי גלעד ארדיטי ואני באמת פניתי מכיוון שמניסיוני, אנחנו בנינו באמת כמו שאמרת, הסמנכ"ל, הרבה מאוד מעונות בבן-גוריון, בתל-אביב לא היה, בדקתי את הנושא ופניתי לאלן הופמן, אישית, שאני מכיר אותו ואמרתי לו – תראה, מה שנראה כאן זה דבר מאוד ברור.
אבישי ברוורמן: אין הרבה מעונות לסטודנטים בתל-אביב, יש פה מעונות ברמה נמוכה אבל עדיין, נותנים אפשרות.
אבישי ברוורמן: חבל שדווקא בתקופה הזאת, פניתי לאלן ואמרתי לו – תראה, אנחנו במצב שבין ההחלטות הגדולות והדיבורים והביצועים, יש הבדל גדול ולכן היתה מחאה חברתית, יש לחץ גדול, תל-אביב היא עיר כל-כך יקרה, אז הנה כאן, למרות שאולי במישרין, תמיד מבחינה יורידית יש גוף זה או אחר, תפעילו את ההשפעה שלכם כדי שגם מבחינת הנראות, ה- 50 סטודנטים האלה יהיו במקום, כאשר אני אומר עוד פעם, כל סטודנט שעולה, יכול להיכנס במסגרת המסגרת.
אבישי ברוורמן: להבנתי, ואני אומר רק את הבנתי, רוב האנשים בתוכניות האלה הם לא סטודנטים, הם באים לתקופה והם נוסעים לדברים האלה ולכן, דווקא בתקופה הזאת, זה חס וחלילה לא ליצור פה דיון שיש פה מאבק בין סטודנטים עולים וסטודנטים קיימים.
אבישי ברוורמן: אני חושב שההיגיון, עקב חולשתה של אוניברסיטת תל-אביב.
אבישי ברוורמן: אני אומר, במקום להביא למצב הזה, אני חושב שחולשתה של אוניברסיטת תל-אביב היתה שבאמת לא נתנה את הפתרונות האלה.
אבישי ברוורמן: היא רוצה להתקדם.
אבישי ברוורמן: אז לכן, לפחות את כבשת הרש הזו, אני חושב שלסוכנות יש מועדון בילוי, יש לה נכסים אחרים.
אבישי ברוורמן: פה צריך, את החוכמה.
אבישי ברוורמן: כי מבחינה יורידית, גברתי היושב ראש, אפשר להתווכח פה על קוצו של יו"ד.
אבישי ברוורמן: אבל אני חושב שגם גלעד וגם מר רשטיק וגם יום טוב אמרו בצורה מאוד ברורה – זה גם מתקבל יפה ופה צריך להיות את החוכמה, כי באמת זה לא דבר גדול, ולגבי כל הבעיות של הקליטה של עולים, זה בסדר.
אבישי ברוורמן: והמילה האחרונה, גברתי היושב ראש, ייתכן שיש פה איזה אלמנט כלכלי מסוים.
אבישי ברוורמן: כי ייתכן באמת שאותו גוף שמנהל, באמת מקבל שכר אולי יותר גבוה מאותם אלה שבאים לתקופה קצרה וחוזרים.
אבישי ברוורמן: כאן, חוכמת המוביל, אם זה סוכנות, אם זה אוניברסיטת תל-אביב, אם זה באמצעות הממשל, את הסבסוד הזה לתת כדי שגם מבחינה כלכלית, כי בסופו של דבר, אוניברסיטת תל-אביב חייבת לבנות מתחמים יותר גדולים לסטודנטים והאזור הזה, גם אפשר לפתח אותו.
אבישי ברוורמן: אבל חבל שדווקא בתקופה הזאת, הדבר גם יתפרש לא נכון, כאשר הוא מיותר.
עינת וילף: חברת הכנסת אבסדזה, בבקשה.
נינו אבסדזה: תודה רבה, גברתי היושבת ראש.
נינו אבסדזה: אני בהחלט מסכימה עם חבר הכנסת ברוורמן לגבי זה שחלילה שהדיון שלנו יהפוך למשהו סוג של יש כאן איזה התנגדות בין ותיקים לעולים או חלילה סטודנטים ילידי הארץ וסטודנטים עולים, שזה בכלל יכולה להיות קטסטרופה.
נינו אבסדזה: תראו, אני חייבת לומר מכל הלב, באמת, מצד אחד, אני עולה חדשה, 16 שנה בארץ, ואני יודעת, אני לא עליתי לבד אבל אני יודעת איך חיים ומה זה אומר לצעירים עולים שיש להם בהחלט את הבית הראשון שזה בית סטודנטיאלי ושמעתי כל מילה מה שאת אמרת.
נינו אבסדזה: אבל גם שמעתי את המשפט האחרון מה שאת אמרת, את אמרת בסופו של דבר, אני עולה חדשה אבל אני ישראלית ואני חיה במציאות הזאת.
נינו אבסדזה: אין מה לעשות, ברור שלבי תמיד זה יהיה ככה באופן אינסטינקטיבי אפילו ברמת האינסטינקטים, תמיד יהיה עם העולים.
נינו אבסדזה: אבל מה שהיא אמרה זה נכון, בסוף המציאות היא מציאות ישראלית ובמציאות הזאת חיים אותם סטודנטים שהם כרגע נמצאים בתל-אביב והם נמצאים במחאות ויש להם את הבעיה.
נינו אבסדזה: אני מבינה מה שאתם אומרים.
נינו אבסדזה: הערכים של העלייה, של מדינת ישראל, היתה, גם עכשיו והיא גם תהיה בעתיד, מדינת העלייה שזה אחד מערכי העל, זה אני במידה בהחלט וצריך לעשות הכל בשביל העלייה.
נינו אבסדזה: אבל אם אתה זוכר וגם אמרת גברתי יושבת הראש כאן בדיון שהיה לא מזמן, אני באמת יש לי, זה מדיניות עקבית בנושא הזה.
נינו אבסדזה: אתם עושים מעל ומעבר, אתם, המדינה, מבקשת מהסוכנות לעשות, להיכנס לתחומים איפה שהמדינה בעצמה הרבה פעמים לא נמצאת.
נינו אבסדזה: אבל בסופו של דבר, כדי שהעלייה תהיה, מדינת ישראל אמורה להיות מושכת לאותם צעירים שמחר, הם עוד לא סטודנטים, הם מחר יהיו וכדי שהיא תהיה מושכת, לכל סטודנט במדינת ישראל, בכלל ובפרט למה שקורה עכשיו בתל-אביב, הוא אמור להיות בטוח ומוגן שיש לו מקום מוגן.
נינו אבסדזה: אנחנו אז, אני מבינה.
נינו אבסדזה: כן, סיימתי.
נינו אבסדזה: אני מבינה שניסיון של פשרה קיים.
נינו אבסדזה: אני בהחלט מבינה את שני הצדדים, אבל עוד פעם, עלייה זה דבר שבלעדיו אנחנו לא יכולים, אבל בשביל זה המדינה כאן ועכשיו, כפי שהיא ועם כל הבעיות, היא אמורה להיות מושכת ובשביל זה אני בהחלט הייתי איכשהו הולכת לקראת פשרה כלשהי, כדי שהבעיה הזאת תיסגר וכדי שהסטודנטים בתל-אביב ימשיכו כפי שהם נמצאים שם.
עינת וילף: חבר הכנסת אקוניס, בבקשה.
אופיר אקוניס: תודה, גברתי.
אופיר אקוניס: גברתי היושבת ראש, אני חושב שהדיון הזה הוא דיון חשוב והוא גם משקף פחות או יותר את מה שקורה בתל-אביב, בצפונה של תל-אביב, בעיקר סביב אוניברסיטת תל-אביב.
אופיר אקוניס: אני חושב שמתקיים שם, חבר הכנסת זחאלקה יצא, אני מצטער על כך, מתקיים שם שנים ארוכות דו-קיום יפה מאוד, הוא קצת התלונן על התנאים של הסטודנטים הערבים, אולי חלקם יהיו כמוהו, כמו חבר הכנסת ברכה, אולי אחד מהם יהיה בעוד 20 שנה חבר כנסת או אולי לפני כן.
מוחמד ברכה: יש, אני כבר יודע מי, אפילו.
אופיר אקוניס: זה לגיטימי לגמרי.
אופיר אקוניס: לגיטימי לגמרי.
אופיר אקוניס: לכן לא הייתי מתלונן על מקום שבו התלונה לא אמורה להיות.
אופיר אקוניס: אני רואה אותם גם בבית מלמן, גם ברח' ברודצקי, אם אינני טועה, גם במעונות ברח' איינשטיין, גם בקניון, בכל מקום, הדו קיום הוא נפלא שם.
אופיר אקוניס: חבל להתסיס אותו סתם ולטעון טיעונים שאינם מעניינם.
אופיר אקוניס: דרך אגב, חלקם היותר מבוססים מביניהם, או שהוריהם יותר מבוססים מביניהם, שוכרים דירות ברמת-אביב.
אופיר אקוניס: לא המקום הזול ביותר במדינת ישראל, אבל שוכרים את הדירות הפחות טובות ברמת-אביב, גם הן קיימות.
אופיר אקוניס: אני חושב שבסופו של דבר אנחנו צריכים לצאת מכאן עם הרעיון קודם כל שאין עליו ויכוח, אני חושב, חברת הכנסת אבסדזה שהיא בעצם יישמה, אני לא יישמתי, אני נולדתי פה, אבל את יישמת בפועל את הרעיון הציוני של השבת העם היהודי לארצו והקמת מדינה יהודית וזה דבר שהוא חשוב ביותר ואם הסוכנות עוסקת בכך, והיא עוסקת בכך, והיא מבקשת מכסה מסוימת לא גבוהה, לפי מה שאני התרשמתי, לטובת העניין הזה, אני חושב שיש קונצנזוס רחב מאוד גם בחדר הזה, גם אנשים שלא תומכים בעמדותיי הפוליטיות מבין הסטודנטים או מבין חברי הכנסת, שזאת מטרה חשובה ונעלה וצריך לקיים אותה.
אופיר אקוניס: צריך לקיים אותה.
אופיר אקוניס: מצד שני, אם אתם באים ואומרים שזה בא על חשבון סטודנטים, אין ספק שצריך להגיע לאיזה שהיא הבנה, לאיזו שהיא פשרה ואפשר למצוא את הפשרה הזאת.
אופיר אקוניס: אני פשוט מתקומם, אני באמת אומר לכם, כי מהמעט שלמדתי את הנושא, אני מתקומם מול האמירות של אגודת הסטודנטים, שבאים ואומרים – לא יהיה.
אופיר אקוניס: אנחנו לא מוכנים.
אופיר אקוניס: אנחנו לא.
אופיר אקוניס: אין דבר כזה אתם לא מוכנים.
אופיר אקוניס: אתם חלק מהמאבק, יש דבר כזה עדיין, לא תאמינו, הוא מתקיים כל יום, מהמאבק הציוני.
אופיר אקוניס: הוא מתקיים.
אופיר אקוניס: שמענו מה אמר זחאלקה על שטחה של אוניברסיטת תל-אביב, זה חלק מהמאבק.
אופיר אקוניס: זה חלק מהמאבק, אני נאבק בו, אני בטוח שרובכם נאבקים בו.
אופיר אקוניס: אני אומר לך, אנחנו בדבר הזה.
אופיר אקוניס: אנחנו בדבר הזה וזה חלק מהמאבק.
אופיר אקוניס: אתם רוצים להגיע להבנות או לפשרות, תגיעו להבנות.
אופיר אקוניס: אין ספק שיש לך מה להגיד אני רק אומר, אני מסיים, אני אומר – אם הסוכנות ביקשה מכסה שבעיני היא איננה גבוהה, איננה גבוהה.
אופיר אקוניס: אגב, סליחה שאני מעיר בהערת ביניים, בתחילת שנות ה- 90, כאשר היתה עלייה גדולה, הרבה יותר מאסיבית, לא היה אפילו אחד, למעט עולים, שהיו בבית, רק עולים היו שם, לא היה סטודנט אחד בבית מילמן.
אופיר אקוניס: לא היה סטודנט אחד בבית איינשטיין.
אופיר אקוניס: כי היתה עלייה של מיליון אנשים.
אופיר אקוניס: העלייה אולי החשובה ביותר ב- 100 השנים האחרונות.
אופיר אקוניס: זה מה שצריך להתרחש גם עכשיו.
אופיר אקוניס: אתם תתנו את חלקכם, הסוכנות תיתן את חלקה, בפשרה ולא בכל מיני אמירות פרוזאיות או בסיסמאות.
עינת וילף: תודה רבה, חבר הכנסת אקוניס.
עינת וילף: אני סוגרת את הדיון.
עינת וילף: תראו, אני אגיד כאן גם ברמה האישית אני חושבת שזה עלה גם מתוך מה שאמרו הדוברים וחברי הכנסת.
עינת וילף: יש כאן דילמה אמיתית של הרבה מאוד דברים מתנגשים.
עינת וילף: אין עוררין על הצורך במעונות סטודנטים.
עינת וילף: יצוין, אגב, שלראש עיריית תל-אביב ולרבים בעירייה יש תפישה שהם לא רוצים לעודד מעונות סטודנטים ואתם יודעים את זה, כי הם רוצים את הסטודנטים בתוך העיר.
קריאה: הם מעודדים באמצעים אחרים.
עינת וילף: וגם לזה יש, אני חושבת שגם זאת תפישת עולם לגיטימית שלא לבודד את הסטודנטים מהעיר ושהסטודנטים יהיו חלק מהמרקם העירוני.
עינת וילף: ולכן אני חושבת שזו תפישת עולם שיש לה מקום, יש מקום למאבק שלכם ויש מקום לתפישת עולם שאומרת שצעירים שעולים לארץ, חשוב לתת להם לפחות למשך תקופה, בית במקום שהם מרגישים שהם חלק מהמרקם האנושי, חלק מהחברה הכוללת ובהיעדר כל בית אחר, המיטה הזאת היא כל ביתם.
עינת וילף: ולכן, כל מה שאני מבקשת, קיימתי את הדיון הזה כדי לאפשר לצדדים לשבת סביב השולחן העגול של הכנסת, לא בהפגנות, לא מעל דפי העיתון, לשולחן, אני קוראת לו שולחן עגול, הוא אליפטי אמנם, אבל כן.
עינת וילף: סביב השולחן של הכנסת, כדי לאפשר את הדיון הזה, לאפשר את העברת הנתונים, לא בהפגנות, לא בתקשורת, אלא בשיחה.
עינת וילף: אני מבקשת משני הצדדים, כיוון שאני חושבת שאין כאן צד אחד שהוא יותר לגיטימי מהשני.
עינת וילף: מהצד של הסטודנטים, לנהל את המאבק הזה, אבל לנהל את המאבק הזה, אני חושבת, בכלים ובטונים ראויים.
עינת וילף: מהסוכנות אני מבקשת שתעשו כל מאמץ לבחון באמת ובתמים פתרונות אחרים שיאפשרו לצעירים לחיות ביחד, להרגיש שיש להם בית ובאמת באופן אמיתי וכן, לבחון את הפתרונות של הסטודנטים, לראות אם הם יכולים להתאים לכם, ולעשות את זה באופן כן ואמיתי ואני מודה לכל המתדיינים.
נינו אבסדזה: תודה רבה, גברתי היושב ראש.