GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עינת וילף: ואני לא יודעת עד כמה, התקנון הוא החלק הכי לא חשוב בכל הסיפור הזה.
עינת וילף: בסוף, החלק החשוב זה האם מטמיעים אותו ונוהגים לפיו ודואגים שידעו ושיש באמת עקביות באכיפה של הכללים כל הזמן.
עינת וילף: אבל אחד הדברים בהם התקנון הוא כן רלוונטי זה האם הוא בכלל מהווה מדריך סביר והרוב המכריע של התקנונים, כמו שאת יודעת, הם לא רלוונטיים.
עינת וילף: כי מה כתוב שם?
עינת וילף: כתוב דברים כמו הילד יכבד את המורה, הילד יכבד את חבריו לכיתה, הילד ינהג כבוד, אלה דברים שילדים לא מבינים.
עינת וילף: כמו שאת יודעת, יש את הדוגמה.
חנה שדמי: זה לא כתוב ככה.
עינת וילף: אני אוספת, הרבה.
אייל חסאן: יש תקנונים היום אופרטיביים, הפרה, מקרה אחרי הפרה ראשונה, אחרי הפרה שנייה.
עינת וילף: כן, אבל אלה דברים, הפרה, אני אתן לך דוגמה ממשהו שילדים כן מבינים.
עינת וילף: תקנון שלקחתי מבית-ספר יסודי, הוא אומר את המשפט הבא: בסוף היום, הילדים ירימו את הכיסאות על השולחן.
עינת וילף: ילד שלא יעשה זאת, למחרת ירים את כל הכיסאות של כל הילדים האחרים.
עינת וילף: אתה עושה פרצוף, אבל אני אגיד לך, אבל זה בדיוק הדבר שהרבה אנשים לא מבינים.
עינת וילף: הם חושבים שאם אתה כותב את זה ברמה הגבוהה, יש הבנה.
עינת וילף: צריך דברים מאוד מאוד מאוד ממוקדים וברורים, שגם כתוב מה נעשה ומה הילד צריך לעשות.
עינת וילף: לא שבהפרה מדברים עם המורה ובהפרה שנייה מדברים עם ההורים ובהפרה שלישית מדברים עם המנהל.
עינת וילף: כל מה שאמרת, זה שאל מול הפרות, יש מלל אין סופי שבין השאר מעביר מסר שתשומת הלב של ההנהלה והמורים ניתנת למפרי הכללים.
עינת וילף: כשהמסר צריך להיות בדיוק הפוך – מפרי הכללים הם אלה שלא מקבלים את תשומת הלב.
עינת וילף: הם לצורך העניין יימצאו בחדר שקט, הם יימצאו, עד שהם נוהגים לפי הכללים.
עינת וילף: אם רוצים לבנות יחסים אמיתיים בין תלמידים למורים, התלמידים שהם בסדר צריכים לקבל את תשומת הלב של המורים, לא התלמידים שהם לא בסדר.
עינת וילף: איזה מין מסר אנחנו משדרים בזה?
עינת וילף: ולכן, למרות שלך זה נראה קטן ומיותר ולכאורה – מה, נתעסק במי מרים כיסאות ומה קורה אם הוא לא מרים?
עינת וילף: אבל אלה הדברים שילדים מבינים וגם כשהיינו בדיון על מוסדות תרבות והציגו לנו את התוכנית של הפילהרמונית, אמרה שם מי שאחראית על התוכנית שם, היא אמרה – שנים של ניסיון, הם גילו שצריך להגיד את הדברים הכי בסיסיים.
עינת וילף: להגיע חצי שעה לפני הזמן ולא ללבוש קפוצ'ון, ושלא יהיו אוזניות, ולתת את הסלולארי מראש בחוץ, וצריך את המסטיק לשים בפח לפני שנכנסים.
עינת וילף: אלה נראים לנו תופעות טבעיות, דברים ברורים, אלה דברים לא מובנים מאליהם.
עינת וילף: שום דבר מאלה לא מובן מאליו.
אייל חסאן: השאלה אם צריך להגדיר דברים כאלו בתקנות.
אייל חסאן: תקנון צריך להיות מסמך, עמוד, עמוד וחצי גג, שמכיל.
לילי הלפרין: ממש, אני רוצה להוסיף משהו מהניסיון שלי.
לילי הלפרין: בארצות-הברית, כשהיינו בשבתון בארצות-הברית, אחד הדברים שהפתיעו אותי זה התקנונים בנוסח שכאן חברת הכנסת וילף מספרת.
לילי הלפרין: גם בבית-הספר, אבל גם בחוגים אחר-הצהריים.
לילי הלפרין: בני היה בחוג בייסבול, קיבלתי חוברת עם 28 עמודים, שצריך לדעת איך לנהוג.
לילי הלפרין: אני חשבתי מטורפים אמריקאים וכדומה.
לילי הלפרין: ואז הגיע היום שהבן שלי זרק את המחבט על הרצפה כי הרגיש שנעשה לו עוול, ואחד החוקים שם שלא עושים את זה, אם אתה מרגיש שנפגעת, שהמאמן לא היה, לא זורקים.
לילי הלפרין: והוא לא הבין למה.
לילי הלפרין: קראו לו וכדומה וחזרתי הביתה ומאז אני יוצאת עם הקריאה הזו כמה תקנונים צריכים להיות עד כדי כך, שאם אתה מרגיש מתוסכל, נעשה לך אי-צדק, אתה לא זורק באופן טבעי את המחבט על הרצפה.
לילי הלפרין: ואני חושבת שזה כך באמת, תקנונים צריכים להיות עד הדברים האלה, כי אני, כשאני עובדת עם קבוצות למניעת אלימות אני רואה כמה לפעמים יש להם כעס ואני אומרת – אבל רגע, זה מעוגן, זה כך.
לילי הלפרין: הם לא יודעים את זה.
לילי הלפרין: זה דבר אחד.
לילי הלפרין: דבר שני, נוהל שמצאתי באחד מבתי-הספר שהייתי בהרצלייה, שהם חיברו תקנון מאוד מפורט, אבל המנהל עשה שם משהו נפלא.
לילי הלפרין: בכל מקום שאני הולכת, אני אומרת.
לילי הלפרין: שבועיים אחרי חלוקת התקנונים, שזה היה בחטיבת הביניים, הוא בחן את הילדים על התקנון.
לילי הלפרין: זה היה נוהג נהדר.
לילי הלפרין: הילדים באמת ידעו את זה.
לילי הלפרין: לא הביאו להורים או חתמו והחזירו.
אייל חסאן: הם גם חותמים וגם הורים.
לילי הלפרין: אבל בחנו אותם.
מסעוד גנאים: הם משתתפים.
מסעוד גנאים: בתנאי שהם גם ישתתפו.
לילי הלפרין: איזה יופי של דבר היה.
עינת וילף: זה רעיון יפה.
לילי הלפרין: רעיון, פשוט נהניתי ממנו, החמאתי למנהל ואני אומרת, עינת, אם אפשר, המודל הזה של תקנון מפורט, וגם שיבחנו אותם.
עינת וילף: קניתי.
לילי הלפרין: שוב, לא מי שנכשל או עבר, אבל משהו שילדים ידעו שהם לא באים אחר-כך, זה הופך לתקשורת לא יעילה והמון דברים אישיים, למה הכשלת אותי.
לילי הלפרין: לא, יש, למדת ואתה יודע, זה החוק, חתמת על זה, עברת את הבחינה.
עינת וילף: חבר הכנסת גנאים, בבקשה.
מסעוד גנאים: רציתי רק שתי הערות מניסיוני כמורה לשעבר.
מסעוד גנאים: את הדברים, באמת צריכים להיות ברורים והכללים ברורים.
מסעוד גנאים: למשל, בקשר למסטיק, כאשר הייתי מורה, אני מדבר על סוף שנות ה- 90, המסטיק לא היה ברור.
מסעוד גנאים: יש מורה שהרשה ללעוס מסטיק בכיתה, יש מורה לא.
מסעוד גנאים: יש מורה שהרשה למשל, רק בבחינות.
מסעוד גנאים: יש מורה שאמר שכולכם, אתם רשאים ללעוס, אבל לשמור על תרבות הלעיסה.
מסעוד גנאים: מה זה תרבות הלעיסה?
מסעוד גנאים: זה לא לעשות קולות ולא בלונים.
מסעוד גנאים: אז הדברים צריכים להיות ברורים, זו הערה ראשונה.
מסעוד גנאים: הערה שנייה – בקשר לתקנון.
מסעוד גנאים: חשוב מאוד שהתלמידים ישתתפו בקביעת התקנון, לא שאנחנו ננחית את זה עליהם ולא בגלל שאת יודעת, יש בתי-ספר, כמו חברי כנסת, אוהבים את התקשורת.
מסעוד גנאים: הם עושים למען התקשורת, למען לשווק את בית-הספר, אבל באמת העניינים, הם לא ככה.
מסעוד גנאים: אז יש את התקנון שצריך לשתף את התלמידים בקביעתו, בכללים שלו, בכל הדברים האלה.
מסעוד גנאים: התרבות החוקתית הזו, צריך להטמיע, זה אחד.
מסעוד גנאים: אבל יש דבר שהוא משפיע יותר וזה מה שתיארה הסופרת הצעירה, מיכל פיטובסקי, אני לא הכרתי את הספר אספלט, אבל נדמה לי אספלט זה מהשטח, כאילו שאת באה ואת אומרת למשרד החינוך לבוא לשטח ולראות את הדברים על אמת ולא רק, וזה חשוב מאוד.
מסעוד גנאים: אני חושב שהאווירה והאקלים, יש תרבות שהיא עולה על הכללים, לפחות.
מסעוד גנאים: להרבה פעמים.
מסעוד גנאים: לכן, בבתי-הספר, למשל מהניסיון שלי וזה ידוע, התלמיד האלים הוא, לא, האלים במובן שתיארה מיכל פיטובסקי, הוא הכלל.
מסעוד גנאים: היוצא מהכלל זה התלמיד הלא משתתף בדברים האלה, לא כל כך.
מסעוד גנאים: לכן, היתה תופעה בזמנו, לא יודע היום יש אולי כללים יותר ברורים.
מסעוד גנאים: למשל, כאשר היינו עושים בחירות למועצת התלמידים, התלמיד המפריע, המופרע, הוא היה מנצח, הוא היה מצליח להיות ראש המועצה והוא שזכה בסוף, הוא פופולארי בין התלמידים.
מסעוד גנאים: אני חושב שזה צריך להשתנות או השתנה.
מסעוד גנאים: אני מדבר על לפחות על זמנים, זה לא רחוק, אבל חשוב מאוד, חשוב מאוד שהכללים יהיו ברורים מאוד וחשוב מאוד לשתף, לשתף את התלמידים, אם זה בתקנון, אם זה בהוראות.
חנה שדמי: אני רוצה להציג את הדרך וגם את מה שאנחנו יודעים היום, מתוך השאלון האינטרנטי שהועבר לכל בתי-הספר על יישום החוזה.
חנה שדמי: זה מאוד פשוט.
עינת וילף: אז מייד אני חוזרת אלייך.
עינת וילף: אני חושבת שקודם כל הרעיונות שעלו כאן הם מאוד מעניינים ובהחלט שוב, מה שנאמר, מה שאמרת על זה שהדברים הם מאוד אישיים כלפי מורים.
עינת וילף: זה אחד הדברים העיקריים ואת דיברת על תחושת הכאוס הכללית.
עינת וילף: כשהדברים, אני יכולה להעיד שמה שמורים צריכים היום, הם אומרים כך – אנחנו רוצים שבכל מה שנוגע לכללי התנהגות, אנחנו רוצים אפס אוטונומיה.
עינת וילף: תגידו לנו, ברמה הכי מפורטת, מה צריך.
עינת וילף: אני לא רוצה שלי יהיה שיקול דעת אם כן מסטיק או לא מסטיק, כן סלולארי, לא סלולארי, לא רוצה.
עינת וילף: לא שם אני רוצה להביא את היכולות שלי כמורה.
עינת וילף: איפה שאני רוצה אוטונומיה, יצירתיות, דברים כאלה, זה בחומר הלימוד.
עינת וילף: תנו לי והרבה פעמים התחושה היא שהמצב הוא הפוך.
עינת וילף: כלומר, בחומר הלימוד הדברים מאוד ברורים וצריך ללמד ככה וככה וככה וככה וככה, שם יש מעט מאוד אוטונומיה, אבל איך מתנהגים בכיתה ובבתי-הספר, מרחב אוטונומיה גדול.
חנה שדמי: אבל זה בחוזר הזה, צר לי להגיד, בחוזר הזה נקבעו דברים מאוד ברורים.
חנה שדמי: מאוד ברורים.
חנה שדמי: מאוד ברורים לגבי טלפון סלולארי, שאין טלפון סלולארי בשיעור.
חנה שדמי: ומאוד ברור מה קורה עם הטלפון הסלולארי בשיעור.
עינת וילף: רק בסוגריים, מכיוון שוויקי היא מהמשטרה פה.
עינת וילף: אני שמעתי על כמה מקרים שהוחרמו טלפונים סלולאריים, היתה פנייה למשטרה, והמשטרה דרשה להחזיר את זה לאור העובדה שמדובר בהחרמת רכוש פרטי.
ויקי אלעמרי: אני לא מכירה את המקרים האלו, אין לי מושג.
ויקי אלעמרי: אני לא יודעת.
ויקי אלעמרי: אבל אם מורה מחרים, לוקח ומחזיר בסוף השיעור, לא נראה לי בכך שזה איזה שהיא בעיה.
חנה שדמי: זה מה שכתבנו, דרך אגב.
חנה שדמי: ביררנו את זה משפטית.
ויקי אלעמרי: זה לא החרמה, לא החרמה ליום-יומיים, אתה מחזיר לו מייד עם תום השיעור.
עינת וילף: או בתום היום.
אייל חסאן: או בתום היום.
אייל חסאן: אני מחרים מדי פעם, לעתים נדירות, וזה לגיטימי.
חנה שדמי: אבל זה חוזר אחר-כך, להורים.
חנה שדמי: משפטית, אי-אפשר.
עינת וילף: יופי.
עינת וילף: כי שמעתי על מקרים כאלה.
חנה שדמי: לא, משפטית אנחנו ביררנו את זה ויש את העניין של אחריות.
חנה שדמי: אם מישהו לוקח ומה יקרה אם יאבד, יש, כל דבר מסתבך משפטית.
חנה שדמי: אבל ברור שהטלפון מוחרם, הוא הולך למנהל בית-הספר, בסוף היום מחזירים.
אייל חסאן: במקרה ראשון – מעירים.
אייל חסאן: תלוי מה התקנון שמנוסח.
אייל חסאן: אין בעיה עם פלאפונים, אני חושב.
חנה שדמי: יש התייחסות ספציפית לכל מה האפשרויות לשימוש, בחוזר.
עינת וילף: אז בואו נמשיך.
חנה שדמי: מה שקורה בבית-ספר זה שכשמתחיל תהליך שבית-ספר נכנס לתוך תהליך מערכתי, קודם כל, אם המנהל לא מעורב בזה ישירות, לא יקרה כלום בתוך המהלך הזה.
חנה שדמי: לא נכנס מדריך ועושה את העבודה לבית-ספר.
חנה שדמי: בית-ספר מקים צוות והצוות הוא זה שמקבל את הכלים והוא עובד.
עינת וילף: צוות של בית-הספר?
חנה שדמי: צוות של בית-הספר.
חנה שדמי: כי המנהיגות היא בתוך בית-ספר, היא אף פעם לא חיצונית ואז דבר ראשון שעובדים, זה עובדים על הגבולות, עובדים על חוזר מנכ"ל, על ההטמעה שלו, עובדים על הטמעה של התקנון אל החוזר, ועובדים עם נתונים.
חנה שדמי: זה מאוד חשוב לדעת.
חנה שדמי: יש או שאלון, או נכנס שאלון אח"מ, שזה איזה שאלון של שפ"י, ששואל את הילדים גם על אקלים גם על אלימות וגם על נושאים נוספים, יש את הנתונים של המיצ"ב שיש לכל בית-ספר.
חנה שדמי: אם הנתונים האלה עובדים, כדי לראות מה יקרה עוד שלוש שנים.
חנה שדמי: יש לנו גם את הניטור של רמ"ה ויש לנו גם מחקרים של יוסי הראל.
חנה שדמי: זאת אומרת, יש לנו גיבוי לתהליך של הנתונים.
חנה שדמי: אחרי שעובדים על כל מיני תכנים שאני לא אפרט בגלל קוצר הזמן, ואחר-כך שוב חוזרים ובודקים שוב, מה קרה בשלוש שנים מבחינת הנתונים של המיצ"ב, מבחינת הנתונים של האח"מ.
חנה שדמי: יש שאלון אינטרנטי שהמשרד מעביר לכל בתי-ספר על-פי היעדים של המשרד.
חנה שדמי: לכל יעד יש את השאלות שהמנהלים עונים.
חנה שדמי: היעד השני זה יעד האלימות, הנושא של אלימות, ונשאלו כמה שאלות.
חנה שדמי: מספר בתי-הספר הפועלים על-פי הנחיות חוזר מנכ"ל, אני מציעה לשים לב, 97% מבתי-הספר היסודיים דיווחו ו- 95% מבתי-הספר העל יסודיים.
חנה שדמי: מספר בתי-הספר שערכו התאמה של התקנון לחוזר המנכ"ל, זה הנתונים, 90.
חנה שדמי: אנחנו כל הזמן נראה שבעל יסודי יש פחות מפני שאנחנו פחות פועלים שם גם וזה מה שחשוב לי הכי הרבה להגיד.
חנה שדמי: מספר מנהלים שציינו כי הנחיות המופיעות בחוזר המנכ"ל מסייעות במידה רבה מאוד להנהלה ולצוות המורים להגיב ולהתמודד עם אירועי אלימות חריגים בזמן שהם מתרחשים, 95% ו- 90%.
חנה שדמי: אני חושבת, אני לא זוכרת חוזר שאני הייתי מעורבת בו, שהוטמע בצורה כל-כך מאסיבית ושהוא לא חוזר מדף.
חנה שדמי: את מכירה, יש חוזרי מדף, אתה מקבל, שם על המדף.
חנה שדמי: זה חוזר מקומט, הוא חוזר עבודה וכמה פעמים פה בכנסת, פגשנו אנשים שהוציאו את החוזר ואמרו – יש לנו עכשיו כלים ודרך של עבודה.
חנה שדמי: בחוויה שלנו, בתי-הספר שהתחילו להיכנס לתהליך, מרגישים שהחוזר נותן להם כלים.
עינת וילף: תוכלי להעביר לנו לוועדה את רשימת בתי-הספר שעברו את תהליך ההטמעה?
חנה שדמי: דבר נוסף שאני יכולה לומר על זה, זה שגם שאלנו במשך שלוש שנים מה הם אומרים על החוזר.
חנה שדמי: זאת אומרת, החוזר עכשיו בנוי על זה שמה שאספנו.
חנה שדמי: מה חסר להם בחוזר, מה לא מודגש, מה מבלבל אותם בתוך החוזר ותכף אני עוברת לשלב של החוזר, של החוזר הבא, שיצא כנראה אחרי החגים, אנחנו בשלבים.
חנה שדמי: קודם כל, שלושה דברים תוקנו פה.
עינת וילף: אז שוב, אם אפשר להעביר לנו טיוטה לפני שהיא תפורסם.
חנה שדמי: אני אעביר את זה כמובן למנכ"לית, והיא תעביר.
חנה שדמי: זה הנוהל המקובל.
חנה שדמי: קודם כל, איחוד חוזרים.
חנה שדמי: היו כמה חוזרים שבלבלו.
חנה שדמי: אז קודם כל, איחוד חוזרים.
חנה שדמי: דבר שני, הוספה של נושאים חדשים שלא היו, תכף אני אפרט וחידוד של סוגיות שלא היו מספיק ברורות בתוך החוזר הקודם.
חנה שדמי: שני החוזרים האלה, שהיו בחוץ, ייכנסו עכשיו לחוזר.
חנה שדמי: הנושא של פגיעה, היה פגיעת עובדי הוראה בתלמידים, גם הוא יהיה פרק בתוך החוזר הזה, וכל הנושא של נוהל הרחקה תמיד גם היה חוזר נפרד.
עינת וילף: שאני מקווה, אנחנו אולי לא, אולי נקדיש לזה דיון נפרד, אבל אני מאוד מקווה שהתהליך הזה הולך להיות הרבה יותר פשוט ובלי עורכי-דין.
חנה שדמי: עורכי-הדין הם בחוץ.
עינת וילף: אני יודעת, אבל אני חושבת, דיברתי על זה גם עם המנכ"לית, שאסור לאפשר כניסת עורכי-דין לדיונים האלה ואני מאוד מקווה שהתהליך הזה יהיה הרבה יותר פשוט.
מסעוד גנאים: אבל ההורים יכולים לשכור עורך-דין, נכון?
עינת וילף: אני חושבת שזה לא דבר שצריך לאפשר.
עינת וילף: כניסת עורכי-דין לדיונים האלה, היא לא בריאה.
חנה שדמי: אני רק יכולה לתמוך בך אבל זה לא משהו שאני יכולה להבטיח אותו.
עינת וילף: אבל זה בוודאי דבר שאנחנו נפעל לעודד אותו, בכל הכוחות.
חנה שדמי: אלה הנושאים שהוספנו, יתווספו בתוך החוזר הזה.
חנה שדמי: קודם כל, פרק נפרד לחינוך המיוחד, מה שלא היה בחוזר, היה בקצת ציונים על החינוך המיוחד, תהיה התייחסות לכל הבעיה של הפרעות התנהגות כי זה אחרת כשזאת הבעיה שלך.
חנה שדמי: זאת אומרת, אז יהיה פרק נפרד על החינוך המיוחד.
חנה שדמי: יהיה פרק נפרד בכלל שלא היה קודם, נושא של הורים, כל הנושא של שותפויות הורים וטיפול באירועי אלימות בהם מעורבים הורים, יהיה גם בחוזר הזה.
חנה שדמי: נוהל השעיה.
חנה שדמי: מסתבר שלא היה נוהל השעיה.
חנה שדמי: כשאתה משעה, מה יהיה הנוהל השעיה, ייכתב נוהל השעיה של תלמיד.
עינת וילף: האם אתם תתייחסו, כי אחד הדברים שיש סביבם בלגאן גדול בנושא השעיה.
עינת וילף: יש הרבה בלבול.
עינת וילף: מורים אומרים בצדק, נתחיל מהרמה הכי בסיסית, להרחיק תלמיד משיעור בודד, אומרים – נכון, לא נרחיק אותו למסדרון ולא נרחיק אותו לחצר ולא נרחיק אותו הביתה, כי כל הדברים האלה הם גרועים.
עינת וילף: ואז בגלל שזו בדרך-כלל האופציה היחידה, אז הרבה מנהלים אומרים – תשאירו אותם בכיתות.
עינת וילף: אז מה קורה?
עינת וילף: מנהלים יכולים להרגיש טוב שהם לא רואים כלום במסדרון, אבל בתוך הכיתות עדיין ברדק שלם ולפעמים שוב תלמיד אחד או שניים יכול להרוס לכיתה שלמה.
עינת וילף: אז השאלה האם יש כאן אמירה ברורה שכל בית-ספר מחויב לכך שיהיה מקום.
אייל חסאן: אין חדרים.
אייל חסאן: לי, למשל, אין חדר ספח אחד, אין ספרייה, אין כלום.
חנה שדמי: את צריכה שעה, יש דברים שאני מסכימה אתך ברעיון, אין לי ויכוח אתך בכלל.
חנה שדמי: המקום שיהיה חדר בבית-הספר ותהיה מורה אחת שהיא קולטת את הילדים, זה רעיון אדיר.
חנה שדמי: אין את האפשרות להגיד את זה, אם אני לא מספקת את השעה הזאת, את החדר הזה, אני לא מספקת.
אייל חסאן: אבל לפחות במעט בתי-הספר שסימנתם כאדומים, תעשו שם את זה.
חנה שדמי: אבל יש, בתי-הספר המציאו להם דברים כאלה.
חנה שדמי: הם המציאו בין כיתות, הם עשו, אנחנו יכולים להביא כל מיני רעיונות שהביאו בתי-ספר והמציאו, כמו שאת אומרת כאן ואולי זה רעיון נהדר, לראות את הרעיונות שהמציאו בתי-הספר, כדי להעביר את זה גם כחלק.
עינת וילף: בואי ננסח את זה ככה.
עינת וילף: לאור העובדה שאנחנו מסכימות על העיקרון.
עינת וילף: אני חושבת שבלי זה, הרבה מאוד דברים לא שווים.
עינת וילף: כלומר, שופכים מיליארדים, שעות לימוד למערכת, והשעות האלה לא מנוצלות, בגלל שמאפשרים למתי מעט תלמידים בכיתה למנוע לימודים מתלמידים וממורים.
עינת וילף: ואז מה שקורה, אנחנו מדברים על כאילו תקציב קטן, אבל בגללו אנחנו מבזבזים תקציב ענק.
עינת וילף: אני טוענת שהרבה לפני שבתי-ספר עושים המון דברים יפים אחרים, את זה הם צריכים לעשות.
עינת וילף: כי בראש ובראשונה יש להם מחויבות ללימודים.
עינת וילף: אני, אגב, אומרת – תעלימו עין, אני גם מדברת עם הסתדרות המורים לשנות את זה בהסכם החדש.
עינת וילף: אבל שעות פרטניות, שעות שהייה, אלה שעות שצריך לתת למורים לטובת השגחה על תלמידים.
עינת וילף: יש שעות, עדיף את השעות הפרטניות האלה, לתת למורה, מורים, שמאיישים ספרייה, ספסל, פינה.
אייל חסאן: אין, אין דבר כזה.
עינת וילף: אין ספרייה?
אייל חסאן: אין ספרייה.
עינת וילף: אין ספסל?
אייל חסאן: השעות הפרטניות, אבל יש חוזר מנכ"ל מעולה, שיח מלב אל לב, שעתיים בשבוע כל מחנכת יושבת.
עינת וילף: הכל נורא טוב, זה קומה שנייה על מצב רקוב.
עינת וילף: אם אתה לא מטפל בראש ובראשונה בכך שבבית-הספר יתקיימו לימודים, שבהפסקות יהיה משחקים ולא דברים אחרים, כל שאר התחושה שמדברים שעתיים בשבוע, זה באמת - - -
חנה שדמי: אבל זה לא אחד מול השני.
עינת וילף: בסוף זה כן.
עינת וילף: כי צריך שעות וצריך תקציב.
אייל חסאן: אבל בבתי-הספר הקשים כביכול, שסימנת, מה שהיום את אומרת הוא מחייב.
עינת וילף: צריך שעות.
חנה שדמי: גם רק חדר, אנחנו ראינו גם, הרי, אנחנו באמת עובדים היום עם נתונים ועם מחקרים.
חנה שדמי: אנחנו יודעים גם שרק ה- Zero tolerance, שזה - - -
עינת וילף: זה לא Zero tolerance, זה לא, זה עכשיו כולם מבינים.
אייל חסאן: זה הצהרות, זה ה- Declaration האלה.
עינת וילף: זה לא Zero tolerance.
עינת וילף: זה אמירה מאוד ברורה שהיא כן עובדת.
עינת וילף: מורים יגידו לך ברמה הכי בסיסית, אם אני יודעת שהתלמיד, בין אין התנגדות לבין לבדוק שזה מה שקורה וזה אומר שלאפשר למנהלים להשתמש בשעות לטובת מורים שיושבים בחדר שמשגיח על תלמידים על פני שימוש בשעות למטרות אחרות, כי המעט שעות האלה, את לא צריכה הרבה.
עינת וילף: את צריכה מעט שעות ואת צריכה בתחילת השנה.
עינת וילף: את לא צריכה לאורך כל השנה.
חנה שדמי: אם את רוצה להפעיל את החדר הזה, את צריכה להפעיל את החדר הזה מהבוקר עד סוף יום הלימודים, יום-יום בשבוע.
עינת וילף: אבל הדרמה הגדולה היא בתחילת השנה.
עינת וילף: זה השלב שבו אתה מבסס את הכללים של בתי-הספר.
עינת וילף: אחרי זה, זה בשוליים.
עינת וילף: אם עושים את העבודה הנכונה בתחילת השנה, לא צריך לעשות עבודה בהמשך.
עינת וילף: מה שלא עושים בתחילת השנה, בהמשך כבר אבוד.
עינת וילף: ולכן, בתחילת השנה, אם דואגים שהחדר הזה מאויש ועל פני שעות אחרות צריך לתת את השעות האלה לדברים האלה, זה יותר יעיל.
עינת וילף: זה גם יגרום ליחסים להיות יותר טובים.
עינת וילף: מורה שמסוגלת להיות בכיתה וללמד ויש לה שיעור ויש לה שקט נפשי והיא לא עוסקת בלצרוח על תלמידים והיא גם לא נדמית חסרת אונים מול התלמידים.
עינת וילף: בסוף העובדה שתלמידים לא פונים למורים זה בגלל שהמורים נתפשים כחסרי אונים.
עינת וילף: אז אם היא גם לא חסרת אונים וברור שבכיתה מתקיימים לימודים, אז היא גם פנויה נפשית והיא רלוונטית לילדים, הילדים יכולים לפנות אליה כי הם רואים מישהי ששמה לב אליהם.
עינת וילף: ולכן, בסוף זה לא רק לא להתנגד לזה שבית-הספר יקצה חדר ומורים.
עינת וילף: צריך להבהיר שבשעות שיש היום למנהלים, שעות פרטניות, שעות שהייה, שעות מה שזה לא יהיה, שאחת המטרות העיקריות והחשובות לשימוש בשעות האלה, זה מורים שישגיחו על תלמידים שאינם מאפשרים קיום לימודים.
עינת וילף: זה המעט שצריך שבשביל ה- 37 מיליארד שקלים של תקציב החינוך, לא יתבזבזו.
לילי הלפרין: אני רוצה לומר שהמודל של מאסלו, הטבלה שלו המשולש, שמדבר שאם אין את הדברים ההכרחיים, אנחנו אחר-כך מתעסקים עם הדברים למעלה.
לילי הלפרין: כלומר, יש משהו נורא בסיסי, כמו שילד צריך לאכול ומקום בטוח, אז הרבה פעמים אין את זה ואנחנו באים עם תוכניות התערבות, זה לא קשור כרגע, מה שאתם עושים זה נהדר, זה בכלל לא קשור לאגף הזה, אני חושבת שהעניין של למצוא את החדר ואת החלק הטכני זה לאגפים אחרים במשרד.
לילי הלפרין: אבל צריך לתת לתלמיד את הדבר הבסיסי, וכרגע אני אקח את האנלוגיה לחדר הזה שצריך להיות, אז זה בסך-הכל איזה משהו טכני, באירוע הזה, אחר-כך לגבי משכורות למורים או שעות שהייה.
לילי הלפרין: אבל אם אין את זה, להפריד את התלמיד ולאפשר את הלמידה, אחר-כך אנחנו באים עם תוכניות התערבות, מה שמאסלו כותב מימוש עצמי וכדומה, אבל הקרקע היא לא נכונה.
לילי הלפרין: אני רואה את זה גם בהיבט אחר, אני רואה לפעמים שמגיעים אלי תלמידים עם בעיות התנהגות קשות, תלמידים בסוף כיתה ו', ערב המעבר לחטיבות ובעצם מה שאני מגלה, שרובם או חלק ניכר מאלה שמגיעים אלי, לא שולטים בשפה העברית.
לילי הלפרין: זאת אומרת, מביאים אותם אלי לתוכנית התערבות, להתמודד עם מצבי לחץ ותסכול וכדומה, כשהתסכול מתחיל ממשהו שהיה צריך להיות בכלל לא בטיפול שלי, אלא משהו בחלק הבסיסי שמערכת החינוך צריכה להבטיח – שליטה בשפה.
עינת וילף: OK, בבקשה.
חנה שדמי: פגיעה בבעלי חיים, שזה אחד המנבאים, אז גם הנושא הזה יטופל בתוך החוזר, אלימות בהסעות, יהיה לזה פרק בתוך החוזר הזה, שלא היה בחוזר הקודם.
עינת וילף: נכון, ואנחנו ביקשנו.
חנה שדמי: גם היה לנו ישיבה על זה אתך.
חנה שדמי: כל הנושא של גניבות בתוך בתי-הספר וכל הנושא של התנהגות מינית.
חנה שדמי: אחד הדברים, איזה שהם כללים של מה קורה בתוך בית-ספר בנושא הזה, זה יותר מתאים לחטיבה העליונה, אבל זה עלה גם מתוך השטח.
עינת וילף: לגבי ההורים, אני רק אגיד, אני אבקש לקבל את כל הטיוטה אבל לגבי ההורים גם כאן, כמה שיותר ברור, כמה שיותר מפורט, בתי-ספר צריכים לדעת לכל הפחות מינימום, כי באמת כמו שאת יודעת, הנושא הזה הוא פרוץ, הוא לא מוסדר והוא בסיס לטירוף מערכות.
אייל חסאן: אני רוצה להתייחס לאמנת, אולי טיפ קטן.
אייל חסאן: אצלי בבית-הספר יש אמנת התנהלות מורים/הורים, בעקבות התקנון.
אייל חסאן: למשל, אצלי הורה שמדבר לא יפה למורה במהלך בית-הספר, הוא מגיע לשיחת נזיפה אצלי עם יו"רית ועד ההורים, הוא מבקש סליחה מהמורה.
אייל חסאן: אם זה קורה פעמיים-שלוש, אפילו אני מרחיק מבית-ספר.
עינת וילף: למה הוא בכלל נכנס לבית-הספר?
אייל חסאן: עד השעה שמונה, חוזר מנכ"ל מרשה לכל הורה להיכנס.
אייל חסאן: בשמונה השעריים נסגרים ואסור לו.
אייל חסאן: הוא רוצה ללוות את הילד, זכותו להיכנס.
אייל חסאן: או בסוף יום.
עינת וילף: חוזר מנכ"ל מאפשר להורים להיכנס לבית-הספר?
אייל חסאן: בטח.
חנה שדמי: אין חוזר מנכ"ל שאומר להורים שאסור להם להיכנס.
מסעוד גנאים: יש בתי-ספר שיש להם שעות קבלה.
אייל חסאן: אצלי ההורים הם סבבה.
חנה שדמי: יש גם מעורבות חיובית של ההורים.
חנה שדמי: אנחנו צריכים להיזהר.
אייל חסאן: אני בעד מעורבות הורים.
חנה שדמי: צריך להיזכר בקטע.
חנה שדמי: אני חושבת שצריך לעשות עבודה מאוד ברורה עם ההורים מה מותר ומה אסור.
חנה שדמי: אבל אנחנו גם מצד שני רוצים מאוד מעורבות טובה של הורים, כי אנחנו יודעים, יודעים שזה חשוב להישגים של הילדים ולכל המדדים האחרים ולאלימות במפורש.
חנה שדמי: זה צריך להתוות את זה.
אייל חסאן: אבל אתם מכשילים את זה בדרך אחרת, אני אסביר.
אייל חסאן: את צודקת במאה אחוז אבל הרבה פעמים מנהלים מספרים לי, לפחות אני חבר בארגון המנהלים, שהרבה פעמים הורים שפונים למפקחים, לא למטה, יש איזה פחד, הם רוצים, גורמים שקט.
אייל חסאן: אני לא מדבר בעיר או במקום מסוים.
אייל חסאן: המשרד, וזה גדעון סער, חבר הכנסת גדעון סער והשר, אומר את זה בצורה ברורה.
אייל חסאן: אבל המסר להורים צריך להיות – קודם כל תפנו לבית-הספר.
אייל חסאן: ברגע שלא פניתם, מפקחת צריכה להגיד להורה – אני לא מוכנה לפגוש אותך, שב עם המנהל חמש דקות, תבוא אלי אחרי זה.
עינת וילף: לגמרי.
אייל חסאן: כמו שאני לא פוגש שום הורה, אני לא פוגש שום הורה לפני שהוא אומר לי שישב עם המורה.
אייל חסאן: אני אומר לו – אני אשמח לשבת אתך שעתיים, אבל לך למחנכת.
אייל חסאן: הוא הדמות המשמעותית.
חנה שדמי: זה דבר שיכול להיות מאוד כתוב.
אייל חסאן: לא כתבתם את זה בחוזר.
עינת וילף: היו לנו כמה דיונים וזה חשוב שיהיה, שחייב להיות מיצוי של ההליכים בבית הספר כי אנחנו בהחלט שומעים את זה ממפקחים שמה שנקרא, כמו שתיארו לנו כאן באחת הישיבות, ההורים יושבים אצלם במשרד.
אייל חסאן: על הווריד.
אריה אלדד: סליחה, אני כבת נוער חושבת שההורים נתפשים כגורם מפריע לפעמים, שבא לנזוף במורה וטיפה להתעצבן וטיפה לעשות בלגאן.
עינת וילף: הרבה הרוויחו את זה ביושר.
אריה אלדד: אני חושבת שצריך בעצם לעשות איזה שהוא, לבנות איזה שהוא מעגל שיח בין המורים לתלמידים, למנהלים.
אריה אלדד: בעצם, שההורים יהיו לא גורם מפריע, שיהיו גורם תומך, מחזק.
אריה אלדד: לנו, כתלמידים, זה יהיה יותר טוב, יש לנו משהו מתווך עם המורים.
אריה אלדד: זה כאילו, לדעתי, יפתור המון בעיות.
עינת וילף: ההורים לא צריכים לתווך בינך לבין המורים.
אריה אלדד: אבל אני אומרת שלפעמים ההורה כאילו הורה הורס את הקשר, כאילו המורה מפחד שההורה יתקשר, את מבינה מה שאני מנסה להגיד?
אריה אלדד: כאילו לעשות איזה שהוא מעגלי שיח שבעצם זה יגשר.
עינת וילף: אבל בסוף הקשר שלך צריך להיות עם המורים.
עינת וילף: ההורה הוא לא מתווך בינך לבין המורה.
אריה אלדד: ברור.
אריה אלדד: ולגבי הנושא שאמרת חדר שקט, מקודם, אני חושבת שאת השעות האלה כדאי להשקיע בשעות חינוך עם המורים, עם התלמידים, תכל'ס.
אריה אלדד: אני חושבת שאם אני אכנס לחדר שקט, זה לא ממש יעזור לי.
עינת וילף: זה לא אמור לעזור לך, זה אמור לעזור ל- 38 התלמידים האחרים שאת לא מאפשרת להם ללמוד.
מסעוד גנאים: אבל היא יכולה לנצל את הזמן שלה.
אריה אלדד: אז אני נופלת בין הכיסאות.
אריה אלדד: אני גם באיזה שהוא מקום לא לומדת.
אריה אלדד: ואז מה קורה?
עינת וילף: אבל עדיף ש- 38 תלמידים אחרים כן ילמדו.
עינת וילף: וזה מה שהיום, או זה מה שהמטרה היא אנחנו צריכים לחזור ולעסוק ברוב המכריע של התלמידים שרוצים ללמוד ובאים ללמוד ולא מפריעים ללמוד ולא מפריעים ללמד.
עינת וילף: וגם אם תלמיד אחד ילך לחדר שקט וכתוצאה מזה הוא לא יהיה בשיעור, לפחות 38 ילדים אחרים יקבלו את השעות המאוד יקרות שמשרד החינוך משלם להם.
אריה אלדד: אני מסכימה אתך על זה, אבל אני חושבת שאפשר שגם 38 תלמידים ילמדו וגם הוא ילמד.
אריה אלדד: אם יש שעות חינוך, אם יהיה הסבר, אם יהיה איזה שהוא בסיס בתחילת שנה, במקום לבוא וישר איך שאמרת להחזיר אותם לחדר שקט מתחילת השנה.
עינת וילף: לא, אני לא אמרתי.
עינת וילף: ההסבר צריך להיות בתחילת שנה.
עינת וילף: בתחילת שנה ועל זה גם נדבר, אני רוצה לשמוע איך מבהירים שבתחילת שנה כולם יודעים מה הכללים.
עינת וילף: אבל מרגע שהם יודעים וילד מפר את זה, אז הוא יוצא, עד שהוא לומד להתנהג וכשהוא לומד להתנהג, הוא חוזר.
מסעוד גנאים: רק מהמציאות, אבל.
אריה אלדד: אבל צריך גם בחינוך באיזה שהוא מקום, זה לא רק ענישה.
עינת וילף: זה לא צריכה להיות ענישה.
עינת וילף: צריך להפסיק לחשוב על הרחקת ילד משיעור כענישה.
עינת וילף: הרחקת ילד משיעור היא לא ענישה.
אייל חסאן: זה הגנה על האחרים.
עינת וילף: היא לאפשר לילדים האחרים ללמוד.
עינת וילף: אנחנו שוכחים את הילדים האחרים.
מסעוד גנאים: אנחנו עכשיו צריכים להטמיע מובנים חדשים ומושגים חדשים לתלמידים.
מסעוד גנאים: כי מי שלמשל מדווח למורה, מדבר עם המורה, הוא לא מלשין, הוא לא מרגל.
מסעוד גנאים: מי שמורחק זה לא עונש.
מסעוד גנאים: אלה דברים שצריך שהתלמידים יבינו את זה.
לילי הלפרין: אבל אי-אפשר, זה גיל ההתבגרות.
מסעוד גנאים: אבל יש בתי-ספר.
לילי הלפרין: זו התפתחות נפשית של ילד.