GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אייל חסאן: נותנים את אמנת התנהלות מורים – הורים.
אייל חסאן: מבהירים להורים שהם שותפים שלנו.
אייל חסאן: מבהירים להורים שאם אני נוזף בילד זה לטובת הילד.
אייל חסאן: את אשר יאהב, יוכיח.
אייל חסאן: אומרים להורים שלעולם לא יעביר ביקורת על בית-הספר ליד הילד, מחנכים אותם על הערכים הבסיסיים שהיו"רית אומרת שהצקות זה אין.
אייל חסאן: הדברים הקטנים, הם החמורים.
אייל חסאן: אם עובדים על הדברים הקטנים, שילד עולה לאוטובוס בטיול ואומר בוקר טוב הנהג, ואם הוא לא מתנהג יפה בהיכל התרבות, אני אישית מניע את האוטו שלי, לוקח אותו מהיכל התרבות, מחזיר אותו ומזמין את האימא ואומר לה – הוא הפריע להצגה, 400 ילד לא ראו הצגה בגלל שפלוני אלמוני.
אייל חסאן: על הדברים הקטנים מבהירים להורים שהם איתנו, והמשרד נותן גב.
אייל חסאן: המשרד צריך לשדר להורים יותר עוצמה, אני לא יודע איך, אבל זה דיון שאני מניח שפה עובדים על זה, שאנחנו מקבלים מהם מנדט מהמשרד להיות נוקשים ולאכוף.
אייל חסאן: אבל ההורים מרגישים, אני לא יודע למה, אולי זה תהליך חברתי, אני רואה גם בצבא אצל כרמלה מנשה, שכמעט מותר להם הכל ואנחנו עומדים על המשמר.
אייל חסאן: אנחנו, כל הזמן אני גם, גם המנהלים מול ההורים, מול המורים.
אייל חסאן: אז אם אנחנו נקפיד תוך עשרה ימים שכל ילדי בית-הספר יחוו שניים-שלושה שיעורים בתקנון, התקנון תלוי בכל כיתה, התקנון תלוי במשרד שלי והכי חשוב לאכוף, כמו שהיושבת ראש והמנהלת אומרות.
חנה שדמי: אני חושבת שזה מה שקורה בבתי-הספר.
חנה שדמי: בשבוע הראשון, לא יודעת להגיד לכם אם זה ביום הראשון.
חנה שדמי: אם ביום הראשון שואלים את הילדים מה שלומכם, מה עשיתם.
אייל חסאן: שעה אחת.
חנה שדמי: מה קרה, נוצר הקשר, לפעמים זה מורה חדשה, אז נוצרת היכרות עם התלמידים, לפעמים זה כיתה חדשה, אז נוצרת, יש כל מיני.
חנה שדמי: אבל יש פעילויות שבתי-הספר מקבלים סביב הקטע של תחילת שנה ואני בטוחה שכל בתי-הספר, למרות שאסור לי להגיד דבר כזה, שאני בטוחה כי אין שום דבר מובן מאליו, אבל זה מה שמרבית בתי-הספר עושים.
חנה שדמי: הם מציגים את התקנון, הם עושים דיבור על התקנון, כי זה חלק.
עינת וילף: זה הניסיון שלך מבתי-הספר?
חנה שדמי: אצלכם?
מיכל פיטובסקי: גם לנו לא היה תקנון.
חנה שדמי: לא, אבל אצלך, אתם, מה קורה?
עינת וילף: למישהי משתיכן יש ניסיון שפותחים אתכן את שנת הלימודים ועוברים אתכם בצורה ברורה על מה מצופה מילדים בבית-הספר?
מסעוד גנאים: לא, אבל מועצת תלמידים.
עינת וילף: לא, אבל האם היה הליך מסודר, בתחילת שנה, שנכנסים המורים לכיתות, לפני שמתחילים להסביר למה היסטוריה או חשבון זה חשוב, עוברים אתכם על מה מצופה מכם.
אריה אלדד: בחיים לא נתקלתי בזה.
אריה אלדד: אני נמצאת גם עם המון המון תלמידים מכל רחבי הארץ, אני יושבת ראש ועדת נוער וקהילה במועצה הארצית, בחיים לא נתקלתי שתלמיד אמר שעברו אתו על התקנון ודווקא דברים שעולים, חוקי בית-הספר, ולא שמעתי על זה.
חנה שדמי: אני יכולה להראות לך תמונות של בית-ספר.
עינת וילף: אבל בכל-זאת אני שואלת.
מיכל פיטובסקי: אני זוכרת את זה מהכיתות המבוגרות.
מיכל פיטובסקי: אני חושבת שיכול להיות שאם היו עושים את זה ביסודי, היה לזה אפקט.
מיכל פיטובסקי: אני לא בטוחה.
מיכל פיטובסקי: זה ברור שיש פער בין חוק ואכיפה.
עינת וילף: אבל לפחות את כן זוכרת תהליך שנכנסו, הסבירו, אמרו – אתם כילדים, אנחנו מצפים מכם, קודם כל שתגיעו בזמן, ואם לא תגיעו בזמן, יהיה ככה, ותהיו נוכחים ותכינו שיעורי בית ואתם לא הולכים לקרוא אחד לשני בשמות והסלולארי, לא יודעת אם היה, לא היה ומסטיק אסור.
עינת וילף: כלומר, היה תהליך כזה?
מיכל פיטובסקי: אני מתארת לעצמי שכן, אבל אני זוכרת שמרבית הדברים שהיו קשורים באמת לאכיפה, לדברים שהרגשנו שאנחנו צריכים לעמוד בתקן, היו קשורים ללימודים ולא להתנהגות.
מיכל פיטובסקי: בכל מה שקשור לשיעורי בית, מבחנים, נוכחות.
אריה אלדד: זה באיזה שהוא מקום גם בעיה מאוד גדולה, בית-ספר אמור להיות בית חינוך, לא מרדף אחרי ציונים.
עינת וילף: אני אתך לגמרי.
אריה אלדד: אני חושבת שחינוך להתנדבות, לדברים בסיסיים שהם לא מתמטיקה ואנגלית, וזה הרבה יותר חשוב מכל מקצוע אחר.
עינת וילף: החינוך צריך להיות בהכל כל הזמן.
עינת וילף: אז רק לפני כן, כיוון שאתה מדבר מהשלטון המקומי, אחת הבעיות החמורות שעולה הרבה פעמים זה פניית הורים לראשי הערים וראשי הערים שפונים למנהלים ומפעילים לחצים.
עינת וילף: מה נעשה בשלטון המקומי כדי להבטיח שתהיה עמידה בצורה בנושא הזה?
זיו בר: קודם כל, אנחנו מדברים פה הרבה על המרחב הבית ספרי וזה באמת המנדט של הוועדה ואולי המרחב הכי חשוב, אבל צריך להבין שהאלימות, מה שקורה בבית-הספר, משקף תהליכים רחבים בחברה שלנו.
זיו בר: ובאמת זה נושא חשוב, הוא נושא שמאוד מעסיק ראשי רשויות.
זיו בר: אנחנו בדקנו, פנינו לראשי רשויות שיגידו לנו מה הפעילויות השונות שהם עושים בנושא של ההתמודדות עם האלימות.
זיו בר: יש לנו רשויות שהביאו לנו את התוכניות שלהם, שזה דגל של רשות מקומית, התמודדות בנושא של אלימות, בנושא של לקדם תרבות.
עינת וילף: אבל האם יש פנייה ספציפית לגבי גיבוי של ראשי הרשויות למנהלי בתי-ספר?
עינת וילף: כי זה בהחלט עולה.
עינת וילף: ראשי הרשויות אוהבים מאוד לספר מה הם עושים, עיר ללא אלימות, תוכניות ודברים כאלה.
עינת וילף: אבל אני רוצה לדעת בצד שהוא מאוד חמור ושראשי רשויות יבהירו כמו ששר החינוך ומשרד החינוך מבהיר, שהם מגבים את המנהלים שלהם, שהם לא יאפשרו להורים לפנות אליהם אלא אם כן כל ההליכים מוצו בתוך בתי-הספר, ביקורי פתע של ראשי רשויות בבתי-הספר.
זיו בר: את מדברת על דרך התמודדות שהיא חשובה, אני יכול להגיד שאין פנייה, לא היתה, אין איזה שהוא משהו שאנחנו יודעים על ראשי רשויות שכתבו מכתב גיבוי למנהלי בתי-ספר.
זיו בר: יכול להיות שאנחנו נעלה את זה, יש לנו ועדת חינוך ו-ועדת נוער, הנושא של האלימות עלה בהן לראות איך אפשר להתמודד.
זיו בר: זה כן נושא שחשוב, דברים נעשים.
זיו בר: אני יכול להגיד שבמרכז שלטון מקומי הקמנו ועדה שמי שמוביל אותה זה ראש עיריית אילת, שהנושא שלה איך מתמודדים איתן הרשויות המקומיות בנושא של צמצום האלימות.
זיו בר: קיבלנו שורה של החלטות.
זיו בר: אנחנו יודעים שגם רשויות פועלות וגם הרבה משרדי ממשלה פועלים בנושא של האלימות, אבל לפעמים צריך איזה שהיא ראייה מתכללת ופנינו לשרים כדי לאגם, כדי לעשות חשיבה מתכללת.
זיו בר: גם משרד הרווחה אישר השתתפות, גם המשרד לביטחון פנים גם שר המשפטים, שרת התרבות והספורט.
זיו בר: אנחנו נקיים איזה שהוא משהו שהוא רחב.
זיו בר: יכול להיות שנעלה אתזה גם בדיון הזה של איך אנחנו מגבים את המנהלים.
זיו בר: אני גם אגיד שהחיזוק של הפעילות הבלתי פורמאלית, הוא גם מאוד חשוב, כשאנחנו יודעים שילדים עסוקים זה מצמצם את התופעות של שוטטות ואת התופעות של אלימות ומשהו אחרון שהוא נישה אחרת, אבל גם שווה להגיד אותה כשמדברים על אלימות בהיקפים גדולים וכמשהו תרבותי, זה גם משהו שקשור לתקשורת, זה לא המנדט של הוועדה הזאת, אבל נושא של תקשורת שכל הזמן רואים וכשאנחנו יוצאים ברחוב, ההתנהגות שלנו והצפירות ותוכניות מסוימות, זה בעצם משפיע על כל השיח שהוא בסוף חודר לבתי-הספר.
עינת וילף: כמו שאנחנו אומרים כאן כל הזמן בוועדה, אם, אנחנו לא מחנכים את כל מדינת ישראל, אפשר להחליט שנעשה את זה, אבל זו לא המטרה, ודווקא כאן אני כן מתרכזת כל הזמן בבתי-הספר מהסיבה המאוד פשוטה, שאני לא מוכנה לקבל אמירות בסגנון – האווירה, התקשורת, הכיבוש.
עינת וילף: כל אלה בסוף תירוצים.
עינת וילף: עובדה שבעבודה נכונה, אפשר להגיע לבתי-ספר ולכיתות שבהן אין אלימות.
עינת וילף: וזה אותם הורים, אותם ילדים, אותה חברה, אותה תקשורת ובסוף אפשר להגיע לתוצאות האלו.
עינת וילף: בית-הספר הוא כן מקום שאם נוהגים בצורה הנכונה, אפשר להגיע לתוצאות.
עינת וילף: ולכן, כל הדיבורים על כל מה שקורה בחברה בכלל, הייתי מאוד שמחה לחנך את כל מדינת ישראל, אני בטוחה שכל אחד מאיתנו היה שמח לעשות זאת, זה לא הדבר שאנחנו עוסקים בו, אנחנו עוסקים באיך להבטיח שכשילדים מגיעים לבית-הספר, הם מוגנים, הם בטוחים, הם יכולים ללמוד ואיך מורים כשהם מגיעים לבית-הספר, יודעים שהדבר היחיד שמצופה מהם זה להיות מורים, זה להיות מחנכים ולא להיות אנשי משמעת ואלימות.
זיו בר: זה חשוב וזה, בגלל זה אנחנו גם פה.
זיו בר: אני רק אומר שאנחנו גם מגויסים במקומות אחרים, מול משרדי ממשלה אחרים, בוועדות השונות שאנחנו מתעסקים בהם, זה נושא שהוא בראש סדר מעיינינו.
עינת וילף: אני רוצה, אני צריכה פשוט לסכם את הדיון.
עינת וילף: אתה רוצה עוד הערה אחרונה?
מסעוד גנאים: רק ככה, שתי הערות.
מסעוד גנאים: הערה ראשונה, אני מברך את משרד החינוך על כל התוכניות שלו לצמצם את האלימות על כל ההבנה שלו שיש קשר הדוק גם בין האלימות לבין רמת ההישגים גם בבתי-הספר.
מסעוד גנאים: אני גם רציתי לברך את שר החינוך על הדבר החד שעשה בבתי-ספר ערביים, שמירת בתי-הספר הערביים.
מסעוד גנאים: זה התחיל מדצמבר, זה דבר חדש שלא היה.
מסעוד גנאים: בתי-הספר היהודים היו מאובטחים, בתי-הספר הערביים היו הפקר, לא היה אפילו שומר.
מסעוד גנאים: אני לא אומר שזה יפתור את כל בעיית האלימות, אבל זה גם דבר חשוב.
מסעוד גנאים: מהניסיון שלי, אני גם הייתי רכז חינוך חברתי, עבדנו על התקנון למשל, אני מדבר על בית-ספר תיכון.
מסעוד גנאים: אנחנו ערבנו את התלמידים בתקנון מהיום הראשון.
מסעוד גנאים: מועצת התלמידים, היא גם חתומה, צריכה להיות חתומה על התקנון.
מסעוד גנאים: אין מצב שיש תקנון לבית-הספר בלי התערבות התלמידים.
מסעוד גנאים: בקשר להורים.
מסעוד גנאים: בקשר להורים, המעורבות שלהם היא מבורכת.
מסעוד גנאים: אומרים בין מעורבות להתערבות.
מסעוד גנאים: לפעמים כן, יש דבר שהוא לא תקין, יש הורים שמשתמשים בזה בצורה לא טובה.
מסעוד גנאים: אבל התפקיד שלהם הוא חשוב מאוד ואני מכיר ויודע, בית-ספר שהייתי, היו שעות קבלה להורים.
מסעוד גנאים: היו ימים למשל, שיש שעות קבלה להורים שבאים לעזור לבית-הספר, לשאול כל הורה על הילד שלו.
מסעוד גנאים: אז המעורבות שלהם היא מבורכת, לפי דעתי.
מסעוד גנאים: נכון, יש דברים שצריך לסדר את זה והבהירות, הבהירות היא הדבר החשוב ביותר בכל ההנחיות האלה.
עינת וילף: רק לפני ממש דקה, עופר גרין, ארגון הורים ארצי, חיפה, ממש קצר בבקשה.
עופר גרין: בקצרה.
עופר גרין: אני רוצה לשאול, קודם כל, לגבי ביקורי הפתע, את מי אנחנו הולכים לבקר – את המורים או את התלמידים?
עופר גרין: אני לא חשוב שבביקורי פתע, אנחנו נצליח למצוא איזה שהוא, למצוא את התלמידים הבעייתיים או למצוא את האלימות.
עופר גרין: זה יותר צריך להיות בתקשורת.
עופר גרין: דבר נוסף, לגבי תקנון.
עופר גרין: אצלנו בחיפה, בתי-ספר מסוימים, יש מה שנקרא אמנה.
עופר גרין: אמנה של בית-הספר.
עינת וילף: פשוט הגעת מאוד מאוחר והיה כאן דיון שהתנהל כבר שעה וחצי לפני.
עינת וילף: לילי משהו בקצרה.
לילי הלפרין: בקצרה, אני רוצה קודם כל לברך את מיכל שאת הספר ואת התקציר קראתי ב-הארץ ופחדתי לקרוא, זה דברים כל-כך חזקים את כותבת, באמת כל-כך יפה שחשפת אותנו לכאן ולמאמץ שהמשרד עושה למאבק באלימות, אני רואה את זה בעבודה שלי בבתי-הספר, לא יאומן כמה זה מקום מרכזי וזה פשוט נפלא.
לילי הלפרין: הערה אחרונה לגבי מעורבות הורים.
לילי הלפרין: חנה, באמת אפשר אולי גם לרשום את זה.
לילי הלפרין: את יודעת, כשמדברים עם הורים ששיתוף הפעולה הנכון עם בית-הספר מעצים את הילד, זה מחקרים, זה לא המצאה, זה לא ה- New age או מה, אלא מחקרים בארצות-הברית על מערכת החינוך, המערכת המשפחתית והמערכת הבית-ספרית.
לילי הלפרין: כל המחקרים מראים בארצות-הברית שברגע שיש, הקשר הוא טוב, הוא מיטיב, הוא לא בא ומתחנף למורים או להגן על המורים.
לילי הלפרין: כשיש עוול לילד, ההורה צריך לפעול למען הילד.
לילי הלפרין: אבל אם הנטייה היא של שיתוף פעולה ולא ביקורת מתמידה על המערכת, הילד מועצם ואמירות כאלה כל-כך עוזרות להורים, באמת לעבוד טוב ונכון.
לילי הלפרין: כי המקרים שהורים משמיצים את בית-הספר כי נעשה עוול לילד שלהם והילד שומע את זה בבית, אין אפס פה, הילד מתחיל להתנהג בצורה לא טובה בבית-הספר והוא יוצא נפסד, בסך-הכל.
לילי הלפרין: שולחים, ההורה יושב בבית והוא שולח את הילד לחזית.
לילי הלפרין: לכן האמירות האלה של שיתוף הפעולה שמעוגנים במחקר, שמוכיחים שהילד מועצם ומצליח, עובדים מאוד יפה.
עינת וילף: אני אסכם וקודם כל, חנה, כמו שאת יודעת, אני קשה אליכם כי אני בעדכם.
חנה שדמי: יודעת, יודעת.
עינת וילף: ואני רוצה שהדברים האלה ייעשו ועוד ועוד, את יודעת שאני חושבת שזה ה-דבר, שאם לא מטפלים בזה כל התקציבים האחרים, כל התוכניות האחרות, הם יפים, הם נחמדים, אבל הם לא יבואו לידי ביטוי בין אם החל מהשיעור וההפסקה והמשך ביציאה לתיאטרון.
עינת וילף: אם לא מטפלים בשאלת היסוד הזאת, אז הרבה מהבניינים שאנחנו בונים מעל, הם בעצם על קרקע ועל יסודות שהם לא יציבים.
עינת וילף: אז אני מברכת את כל מה שנעשה ואני רק דוחפת תמיד לעוד ועוד ועוד.
עינת וילף: אז קודם כל, אני שמחה על העדכון של החוזר מנכ"ל וכמו, אני חוזרת על הבקשה לקבל אותו בהתהוות, לפני שהוא יפורסם.
עינת וילף: אני מבקשת שרמת הפירוט תהיה כמה שיותר גבוהה.
עינת וילף: כלומר, זה התחום שבו באמת מנהלים ומורים לא רוצים שיקול דעת, לא רוצים אוטונומיה, את האוטונומיה אנחנו נאבקים עם המורים והמנהלים לקבל יותר בתוכנית הלימודים, בפדגוגיה, שם מורים רוצים להביא לידי ביטוי את היצירתיות, לא באיך לדאוג שיהיה סדר.
עינת וילף: אז באמת, ההנחה שצריכה כל הזמן להנחות זה ששום דבר לא מובן מאליו, לא לתלמידים והיום גם פחות למורים וזה דברים לא מובנים מאליו וצריכה להיות רמת פירוט גבוהה.
עינת וילף: אני רוצה לבקש ככל הניתן שכל הדיבורים שיש בחוזר מנכ"ל יופחתו ויוקדמו לתחילת שנת הלימודים, עם אמירה ברורה על דברים שנעשים בתחילת שנת הלימודים.
עינת וילף: אני חושבת שמה שתואר כאן זה הכיוון.
עינת וילף: מההתחלה, להבהיר איך הדברים נעשים.
עינת וילף: מה שעושים בהתחלה, צריך לעשות הרבה פחות בהמשך.
עינת וילף: מה שלא נעשה בהתחלה, צריך להיעשות פי עשר בהמשך.
עינת וילף: אז לכן, הנחיות ברורות לקראת פתיחת שנת הלימודים.
עינת וילף: נושא חדר שקט ושעות.
עינת וילף: אני כן מבקשת לחשוב איך מתמודדים עם זה, באופן שזה יהיה בכל בתי-הספר, והשעות צריכות להיות בשני כיוונים – גם שעות להשגחה בחדר הזה אבל גם שעות בתחילת שנת הלימודים בעיקר למורים, לשבת יחד ולפתור בעיות.
עינת וילף: אחד הדברים שמורים צריכים בתחילת השנה זה איך פותרים בעיות.
עינת וילף: נתקלו בנושא אחד בכיתה אחת, בנושא עם תלמיד פה, לפתור את הבעיות האלה, הם צריכים לשבת, הם צריכים להתייעץ.
עינת וילף: בתי-הספר בסוף יש את הידע, המורים יודעים, אבל הם בכלל לא יושבים ביחד.
עינת וילף: אז צריך שההנחיה תהיה להשתמש בשעות לדברים האלה.
עינת וילף: הרבה לפני שמשתמשים בשעות לדברים אחרים.
מסעוד גנאים: תלוי באווירה בין המורים.
מסעוד גנאים: כשהמורים, תחרות.
עינת וילף: לא, לא, זה הדבר שהכי חשוב, מורים כאן יושבים בוועדה, אומרים – אנחנו זקוקים לשעות לשבת אחד עם השני, כמו אוויר לנשימה.
עינת וילף: אני כן חושבת שההנחיה לא לאפשר בציון המקצועי מרכיב התנהגותי, היא לא טובה.
עינת וילף: בסוף, חינוכית, ילדים צריכים לדעת שציון במתמטיקה זה לא רק הבחינה במתמטיקה, זה הנוכחות וזה האיחורים וזה ההשתתפות בשיעור וזה זה שלא הפרעת.
עינת וילף: זה גם חלק מהציון במתמטיקה ואני מבקשת כן לבחון מחדש את ההנחיה, לפחות 20% מהציון המקצועי, חינוכית, צריך לשקף התנהגות, כי אנחנו רוצים, כחלק ממה שנאמר כאן על זה שבית-ספר הוא לא רק בית חרושת לציונים, צריך להבהיר שציון מקצועי הוא גם התנהגות.
עינת וילף: ילד לא מקבל את זה רק על זה שהוא בא לבחינה לפעמים העתיק ואז יש את הציון.
עינת וילף: שאלת הגיבוי.
עינת וילף: מאוד חשוב להמשיך עם האמירות הברורות על הגיבוי.
עינת וילף: נושא המפקחים וההורים, מאוד חשוב.
עינת וילף: לשלטון המקומי, שתהיה אמירה ברורה על גיבוי של השלטון המקומי למנהליו ומוריו, ולכך שהורים לא יוכלו ללכת לשלטון המקומי לפני שמיצו הליכים בתוך בית-הספר.
עינת וילף: אני כן תומכת בנושא של ביקורי פתע לא בשביל לזהות תלמיד או מורה, אלא בשביל לקבל גם בנוסף לכל הנתונים, איזה שהיא תחושה מהשטח, שבאים, אני יכולה לספר שפעם לא התכוונתי לעשות ביקור פתע אבל מישהו התקשר אמר – אני פה בבית-הספר, אני רוצה שתבואי, תדברי עם המנהלת, הייתי בדיוק באזור הצפון.
עינת וילף: באתי לבית-ספר בצפון באחת הקריות, הגעתי לשם, מדהים.
עינת וילף: בית-הספר היה מטופח, בית-ספר ממלכתי רגיל, בית-ספר מטופח, כל הדלתות בכיתות היו פתוחות, שקט.
עינת וילף: צלצול להפסקה, ציפיתי שבצלצול להפסקה, אז יתגלה, יוצאים להפסקה, משחקים, זה היה מדהים.
עינת וילף: זה דבר שכמו שאמרת, אפשר לראות בחמש דקות, אנשים לא מאמינים שאני מספרת את הסיפור הזה, אני לא האמנתי.
עינת וילף: אני לא האמנתי, אני מודה.
עופר גרין: תטיילי, תראי הרבה.
עינת וילף: אמרתי, אני הייתי בהלם.
עינת וילף: אבל זה שימח אותי.
מסעוד גנאים: איפה היית?
עינת וילף: אני פותחת ישיבה של ועדת החינוך, התרבות והספורט, בנושא מעונות הסטודנטים באוניברסיטת תל-אביב.
עינת וילף: בבקשה, נתחיל בהצגת הנושא.
עינת וילף: גלעד ארדיטי, בבקשה.
עינת וילף: גלעד ארדיטי סטודנט מארגון הסטודנטים בתל-אביב.
עינת וילף: אגודת הסטודנטים, אוניברסיטת תל-אביב, חבר הנהלה.
גלעד ארדן: שלום לכולם.
גלעד ארדן: בקצרה.
גלעד ארדן: אנחנו, יש בית ברודצקי, זה בית מעונות ב- 13 השנים האחרונות, גרים בו 250 סטודנטים.
גלעד ארדן: מתוכם, יש לנו שם 31 סטודנטים שהם סטודנטים עולים בתוכניות עולים של אוניברסיטת תל-אביב.
גלעד ארדן: יש שם עוד 21 איש עם תוכנית נפרדת של הסוכנות היהודית ומלבד זה, היתר זה בעצם סטודנטים של אוניברסיטת תל-אביב.
גלעד ארדן: מבחינת ביקוש, אנחנו מדברים על זה שיש במילמן וברודצקי, שהם בעצם בתי המעונות של הסוכנות היהודית, 550 מיטות, הביקוש שלנו סביב ה- 1,000 סטודנטים, באוניברסיטת תל-אביב בסך-הכל הכללי.
אופיר אקוניס: זה מה שהיה בית אבות פעם, לפני הרבה שנים?
גלעד ארדן: זה מה שהיה.
יהודית גידלי: זה שני בתים?
יהודית גידלי: זה בית אחד?
יהודית גידלי: לא הבנתי.
גלעד ארדן: זה שני בניינים, אנחנו מדברים כרגע על בית ברודצקי.
עינת וילף: זה בסך-הכל 550?
אופיר אקוניס: זה הבניין שהיה בית-אבות פני כ- 20 שנה.
גלעד ארדן: ברודצקי ומילמן.
זבולון אורלב: שם היית סטודנט אז?
אופיר אקוניס: הייתי שם.
זבולון אורלב: בתל-אביב?
ג'מאל זחאלקה: אמרת בהתחלה 250 סטודנטים.
גלעד ארדן: בבניין ברודצקי יש 250 מיטות.
גלעד ארדן: בבניין השני, בבניינים יש 292, אנחנו, הסוכנות גם כן מדברת.
ג'מאל זחאלקה: בשני הבניינים?
ג'מאל זחאלקה: 550 סך-הכל.
גלעד ארדן: סך-הכל יש 550, חוץ מזה, לאוניברסיטת תל-אביב יש עוד 900.
יהודית גידלי: 250 ועוד 292 זה לא 550.
זבולון אורלב: 542.
גלעד ארדן: נתתי לטובת הסוכנות.
ג'מאל זחאלקה: אתה אמרת עוד 900 יש.
גלעד ארדן: עוד 900 זה מעונות סטודנטים, עוד 900 מיטות, בעצם שהאוניברסיטה מחזיקה.
גלעד ארדן: סך-הכל יש 1,500 מיטות על 30,000 סטודנטים.
גלעד ארדן: זה יחס המעונות סטודנטים הכי נמוך בארץ היום מבחינת אוניברסיטאות.
גלעד ארדן: אנחנו, בעצם לפני שבועיים, שבועיים וחצי, קיבלנו הודעה מהשתתפות בנכסים שחברת בת בבעלות מלאה של הסוכנות היהודית שהולכים לקחת לנו 50 מיטות.
גלעד ארדן: זה בא על רקע, עוד פעם, אנחנו לא יודעים בדיוק את הסיבה, אבל זה הגיע חודש אחרי שאנחנו בעצם ניהלנו מאבק מתוקשר על תנאי המחייה של הסטודנטים במקום, שיש שם אסבסט חשוף, קירות מתפוררים, תריסים שבורים, ועוד אלף ואחד דברים שאני מזמין כל אחד לקפוץ ולראות את המקום.
ג'מאל זחאלקה: מי עושה את ההתקשרות עם הסוכנות?
ג'מאל זחאלקה: זה האוניברסיטה?
גלעד ארדן: זה אנחנו, זה אגודת הסטודנטים.
גלעד ארדן: יש פה גם את נציג האוניברסיטה ואני מניח שהוא ידע קצת לפרט יותר על תחום האוניברסיטה.
ג'מאל זחאלקה: חלק מההתקשרות לא כוללת עבודות אחזקה?
גלעד ארדן: היא כוללת.
ג'מאל זחאלקה: זה הפרת חוזה?
גלעד ארדן: אתה מכיר דירות בתל-אביב, אני מניח, או בכלל בארץ.
גלעד ארדן: זה כולל ואם אתה רוצה להמשיך לגור, אז אתה צריך להוריד יפה את הראש ולהתקדם.
זבולון אורלב: מה התשלום שסטודנט משלם?
גלעד ארדן: 1,000 שקל ועוד 250 על ארנונה מים וכו'.
זבולון אורלב: ואם הוא היה שוכר דירה, מה הוא היה צריך לשלם?
גלעד ארדן: שאלה מאוד קשה, אבל סביב ה- 2,000, בוא נגיד שהממוצע היום הוא סביב ה- 2,000, שאתה צריך להוסיף לזה נסיעות.
ג'מאל זחאלקה: לחדר, לא לא לא.
ג'מאל זחאלקה: זה מיטה בתוך חדר, זה לא אותו דבר.
גלעד ארדן: נכון, אתה צודק.
גלעד ארדן: סליחה.
ג'מאל זחאלקה: כלומר, אתה צריך לקחת בערך, דירה של שני חדרים, אתה צריך לקחת שני חדרים, שזה 5,000 שקל.
עינת וילף: כן, אבל זה ארבעה אנשים שיגורו שם, כי שם זה שתי מיטות בכל חדר.
ג'מאל זחאלקה: תיקח שני חדרים, שתי מיטות בכל חדר, 1,000 שקל הוא על מיטה בחדר.
עינת וילף: אלה מחירים שיהיו גם בדירות.
ג'מאל זחאלקה: זה לא יותר זול.
גלעד ארדן: כאשר בדיור פרטי, בעל דירה לא נותן בדירת שני חדרים שיגורו יותר.
גלעד ארדן: הוא לא רוצה להפוך את זה.
גלעד ארדן: אנחנו בעצם הגענו למצב שאחרי המאבק המתוקשר הזה פתאום באו ונתנו לנו את ההתראה, אנחנו רוצים לקחת 48 מיטות.
גלעד ארדן: על-פי חוזה גם מחר בבוקר הסוכנות יכולה להודיע לנו – אנחנו לוקחים לכם את כל המיטות.
גלעד ארדן: הטענה שלנו היא שהסוכנות היהודית זה לא גוף פרטי, הסמל הזה של הסוכנות היהודית זה לא סמל שקיבלו אותו בחינם, אלא זה סמל שמייצג את מדינת ישראל ולכן לא יכול להיות שהם באים בוקר אחד ומודיעים על 48 מיטות שהם לוקחים מהסטודנטים באוכלוסיות הכי מוחלשות שיש.
גלעד ארדן: המשמעות של זה, זה שאני מניח חצי מהסטודנטים האלה לא יישארו ויהיו חלק, לא יישארו וילמדו באוניברסיטת תל-אביב ובעצם, אז הגענו לסיטואציה שבה אנחנו יושבים עם הסוכנות, אנחנו אומרים – לנו יש פתרונות, אנחנו חושבים שגם אתם אם עכשיו תשבו ותחפשו פתרונות, אפשר למצוא פתרונות.
עינת וילף: מה הפתרונות שיש לכם?
גלעד ארדן: לנו יש היום וגם היום בבוקר הצגנו את זה בפני מר שרנסקי, יש לנו בניין בדרום העיר שהוא דורש, עוד פעם, הוא דורש איזה שהיא הכנה אבל תוך חודש, אנחנו מאמינים שאפשר לשכן בו, אפשר לשכן בו את ה- 50 עולים.
זבולון אורלב: ה- 50 עולים האלו אמורים ללמוד באוניברסיטה?
זבולון אורלב: הם לא קשורים לאוניברסיטה?
גלעד ארדן: על אף שהסוכנות היהודית טענה לאורך זמן שהם סטודנטים מהאוניברסיטה, הבאנו בעצם הוכחות מהאוניברסיטה שלא.
גלעד ארדן: לאחר מכן הם טענו שהם סטודנטים במכינת עולים, גם זה הוצאנו הוכחות שהם לא סטודנטים במכינת עולים ולכן עכשיו הטענה מטעם הסוכנות היא שהם בעצם אקדמאים, חלקם כבר עשו תואר חלקם יעשו תואר.
גלעד ארדן: המטרה שלהם בשנה הזאת היא בעצם שהם יהיו ביחד כקבוצה, ילמדו עברית ולאחר מכן כל אחד יתפזר.
מוחמד ברכה: הסטודנטים העולים לא אמורים לשלם את התשלום שמשלמים סטודנטים ישראלים-?
גלעד ארדן: אני, עוד פעם, לפי מה שאנחנו מכירים.
מוחמד ברכה: השאלה היא אם יש שיקול כלכלי של הסוכנות.
גלעד ארדן: לפי מה שאנחנו מכירים, הסטודנטים העולים צריכים לשלם יותר.
גלעד ארדן: אף אחד לא פתח בפני נתונים.
גלעד ארדן: אני אומר את מה שאני מכיר משיחות עם אנשים בסוכנות.
עינת וילף: רק לצורך העניין, כדי להציג, אותו פיתרון שיש ל- 50 עולים, גם יכול להיות פיתרון ל- 50 סטודנטים-?
גלעד ארדן: אכן.
גלעד ארדן: אכן, על פניו – כן.
גלעד ארדן: העניין הוא שכשסטודנט גר ליד האוניברסיטה, מן הסתם מי שאמור לגור ליד האוניברסיטה, עדיף שזה יהיה סטודנט, בטח בהיצע המעונות, בטח גם שהמחיר שאנחנו מדברים עליו בעיר הוא כן יהיה טיפה יותר יקר מהמחיר היחסית נמוך שמשלמים היום.
גלעד ארדן: גם התנאים יהיו תנאים יותר טובים.
גלעד ארדן: אנחנו, בעצם עוד פעם, אנחנו אומרים שאפשר למצוא פיתרון, שצריך לחפש פיתרון, לנו יש גם, הצענו עוד כמה הצעות פשרה.
גלעד ארדן: עד עכשיו הסוכנות בעיקר ענתה לנו בזלזול או בעיקר לא ענתה ולכן גם היינו צריכים להחריף את הדברים.
גלעד ארדן: יושב פה גם חבר הכנסת ברוורמן שדיבר באופן אישי עם אלן הופמן ותקופה די ארוכה סיפרו את הסיפור שפשוט לא מכירים את הנושא הזה.
גלעד ארדן: אלן הופמן הוא מנכ"ל הסוכנות, הם פשוט במשך נדמה לי שבוע מרחו ואמרו – אין לנו מושג על מה אתם מדברים, זה לא נכון, זה השתתפויות בנכסים זה לא חברה שלנו.
גלעד ארדן: הסוכנות נהגה פה באופן מאוד מאוד מאוד חסר תום לב ואנחנו בעצם מבקשים, אנחנו בעצם מבקשים, בשורה התחתונה, להוביל את הסוכנות לכדי זה שהם מקבלים את זה שהם גוף של המדינה.
גלעד ארדן: לא יכול להיות שביד אחת יש טרכטנברג שאומר עוד 10,000 מעונות, יש ממשלת ישראל שמאמצת את הדו"ח הזה וביד השנייה, יש גוף שעל אף שיש בו הרבה מאוד כספים מתורמים, הוא גם גוף ציבורי והוא בעצם עובד בניגוד למדיניות הממשלה, בתחום שהוא התחום הכי בוער אני חושב בשנה האחרונה וזה הדיור.
ג'מאל זחאלקה: מה עושה האוניברסיטה בנדון?
עינת וילף: חברים, רק רגע.
עינת וילף: לפני כן.
עינת וילף: אני מבינה את השאלה.
עינת וילף: האם עוד מבחינת אגודת הסטודנטים יש מי שמבקש להציג או שהנושא הוצג?
גיא יום טוב: אם אפשר עוד שתי נקודות רק להבהיר.
גיא יום טוב: אני גם אחראי על הנושא של המעונות באגודה.
גיא יום טוב: רק בשביל לחדד, כי לפעמים יש בלבול.
גיא יום טוב: הבניינים הם לא בבעלות הסוכנות היהודית, הבניינים בבעלות קרן פנסיה של העובדים וההתנהלות שלהם היא התנהלות עסקית.
גיא יום טוב: לפני 13 שנה זה עבר להפעלה של דרך סטודנטים, כי מבחינת תשואה, זה היה הדבר הכלכלי ביותר.
גיא יום טוב: צריך לזכור שאין להם איזה שהוא ייעוד, אולי היה להם בעבר, היה להם איזה שהוא ייעוד רק של עולים וההוכחה לכך כי למעשה מקדמים בשנים האחרונות שינוי תב"ע.
עינת וילף: אבל אין להם גם ייעוד רק לסטודנטים.
גיא יום טוב: נכון.
גיא יום טוב: אני אומר, זה פיתרון זמני בכל מקרה.
גיא יום טוב: כי במקביל, אותה קרן משנה את הייעוד של הבניינים, במטרה להפוך אותם לבנייה למכירה וזה דבר שנמצא בתהליכים וזה יכול לקרות עוד שלוש שנים, זה יכול לקחת עוד שבע שנים.
גיא יום טוב: כך שבכל מקרה, הבניינים האלה לא מהווים פיתרון רק לקליטה לטווח הארוך.
גיא יום טוב: כרגע זה פיתרון זמני שהוא מתאים מאוד לסטודנטים, הוא יכול אולי גם להתאים לעולים, אבל בגלל שהוא נמצא ממש סמוך לאוניברסיטה, הוא מהווה פיתרון קלאסי לסטודנטים שלא רוצים לנסוע המון זמן, לשלם גם על הוצאות תחבורה ולכן זה מהווה מבחינתם את הפיתרון האידיאלי, למרות שהם גרים ללא מזגן בחדרים, עם דירות מאוד ישנות.
גיא יום טוב: חלק מהדירות השירותים במסדרונות, שניים באותו חדר.
גיא יום טוב: זאת אומרת, האוכלוסייה שמוכנה לגור בתנאים האלה זה אוכלוסייה שמתקשה והרבה הוראות קבע שלהם חוזרים מדי חודש וצריך לפרוש להם את התשלומים וזו אוכלוסייה שמאוד קשה ולא יכולה, אם היה להם אפשרות לקחת אלטרנטיבה.
מוחמד ברכה: יש אפיון חברתי לסטודנטים שם?
גיא יום טוב: הם מגיעים בעיקר מפריפריה, גם, בעיקר פריפריה גיאוגרפית, אני יכול להגיד.
גיא יום טוב: כי בדרך-כלל גם מי שהוא פריפריה, יש גם כאלה פריפריה של המרכז, אבל אז אולי הוא יכול להישאר לגור אצל ההורים או דברים כאלו, אבל זה אנשים שמגיעים בעיקר מהצפון ומהדרום.
גיא יום טוב: וזה אנשים, יש הרבה אנשים שאין להם סיוע או משפחות מרובות ילדים, זאת אומרת שהאבא משלם עבור שניים או שלושה או שלא מועסקים ויש עוד ועוד בעיות אישיות של אנשים.
גיא יום טוב: אז זה דבר ראשון שאני אומר זה פיתרון בכל מקרה זמני ואז השאלה מבחינת הסטודנטים, המיקום שלהם מהווה איזה שהוא פיתרון הכרחי לנושא הזה של הלימודים.
גיא יום טוב: מבחינת הסוכנות, הסוכנות גם ב- 13 השנה האלו, יש להם המון תוכניות שמגיעות לארץ ורוצות לגור באזור המרכז ותל-אביב.
גיא יום טוב: גם החוויה הישראלית או תוכניות אחרות והם מוציאים להם פיתרונות בתל-אביב, פתרונות שהם קצת יותר יקרים, והשקיעו בזה מאמצים למצוא את הבניינים האלו.
גיא יום טוב: הפעם לא ברור למה, הם החליטו לא להתאמץ ולמצוא פיתרון אחר, שהוא יכול להיות רלוונטי להם במיקום אחר בתל-אביב, אלא ללכת על הפיתרון הקל הזה, של להפעיל את הקרבה לקרן הפנסיה, בשביל לקבל את ה- 50, ובאמירה ברורה שזה רק החלק הראשון, כי המטרה היא לקחת את כל הדירות, בשביל להרחיב את התוכניות.
גיא יום טוב: וזו השורה התחתונה.
עינת וילף: עוד מישהו מצד הסטודנטים שמבקש לדבר?
אורי רשטיק: אני רוצה לחדד נקודה.
אורי רשטיק: אני סיימתי את תפקידי כיושב-ראש האגודה בתל-אביב ואני מתחיל את תפקידי כסגן יושב-ראש ההתאחדות.
אורי רשטיק: אני קצת אדבר בשם התאחדות הסטודנטים.