GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נטע לוי: אנחנו מלווים את מטה הסייעות הארצי, יושבות כאן כמה מהסייעות שמנהיגות אותו ובעצם זה הנושא שאנחנו רוצות לדבר עליו, כמו שהתייחסת קודם, נושא שנשמט מהדיון הזה, של משרד החינוך בדרך ליישום הרפורמה הזאת, טובה ככל שתהיה, יש כאן עוד מקרה שבו יש התעלמות מהסייעות.
נטע לוי: בשבועות האחרונים הסייעות שאנחנו עובדות איתן, תיכף תשמעו גם מהן, שומעות באופן ספורדי, באופן מקרי, באום אל פחם הן פתאום שומעות, 'כן, אתן תצטרכו להישאר עד ארבע', בתוספת שכר שולית, מגוחכת, מעליבה, כשהן מדווחות והן מדברות על זה שהן, עם כל הנדרש מהן, עובדות משבע וחצי, בפועל העבודה מתחילה קודם, עד שתיים-שתיים וחצי, ולזה הן מגיעות עם הלשון בחוץ, לא מצליחות לתת לילד את מה שנדרש מהן ואת מה שנדרש לילד שלמענו אנחנו עושים את כל הרפורמה הזאת, ועכשיו הן יידרשו להמשיך עד ארבע.
נטע לוי: הן עצמן אומרות, 'אנחנו לא יודעות איך אנחנו נעשה את זה' ומעבר לזה, הסייעות לא קיימות כאן בכלל, היה בשבוע שעבר כנס של משרד החינוך בנושא יישום התכנית הזאת, אי אפשר לעשות עוד רפורמה, באמת טובה ככל שתהיה, תוך התעלמות מהסייעות.
נטע לוי: משרד החינוך וגב' כהן כאן, אנחנו ישבנו איתה, הכירה בערך ובמקום החינוכי והמהותי של הסייעת בגן, אבל שוב, בצומת המרכזי הזה, צומת נוסף, כמו במקרה של אופק חדש, שוב התעלמות ואי התייחסות לסייעת כפונקציה מאוד משמעותית בגן הילדים.
עינת וילף: רותי תורג'מן, סייעת בגן אשדוד, בקצרה, בבקשה.
רות תורג'מן: ממש בקצרה, אני רוצה רק לשאול אם אחד מכם ראה איך סייעת נראית בשתיים וחצי.
עינת וילף: כולם אוספים את הילדים, הם רואים.
רות תורג'מן: בשתיים, אבל לא אחרי ניקיון ואחרי כל מה שכרוך בזה, ולטפל גם ב-35 ילד, אז תארו לעצמכם איך היא תיראה בשעה ארבעה.
עינת וילף: כרמלה פורת, סייעת חינוך מיוחד מאשדוד.
כרמלה פורת: אני אתחיל באמירה של אמא שלי, זה בא לתת נשיקה וגרם לו לעיוורון.
כרמלה פורת: זה אומר שחזון לחוד ומציאות לחוד.
כרמלה פורת: מה שקורה בגנים, זה כמו שרותי אומרת, מה יקרה אחרי ארבע, הילדים מגיעים עייפים, רעבים, מתוסכלים, וזה לא נכון בקשר לארוחות, הארוחות בגנים בכלל לא מזינות.
כרמלה פורת: אני הייתי בגנים שיש שם צהרונים, הארוחות שם לא מזינות, לא טובות, לא בריאות, רק על זה היא דיברה, מה קורה עם התנאים?
כרמלה פורת: ילד בן שלוש, איפה הוא יישן?
כרמלה פורת: אין מזרנים, מה הוא יעשה?
כרמלה פורת: הוא יגיע בארבע הביתה, הוא ירצה לישון, הוא יהרוס את כל הערב, אחרי זה בבוקר הוא בא עצבני, ממש גוררים אותו לגן.
כרמלה פורת: תחשבו על זה, תחשבו גם על טובת הילד.
כרמלה פורת: אין תנאים בגנים לשינה.
כרמלה פורת: אין תנאים בגנים לכלום.
כרמלה פורת: בשביל שני חוגים?
כרמלה פורת: אתם רוצים שני חוגים?
כרמלה פורת: קחו אותם אחר הצהריים, זהו, פשוט מאוד.
עינת וילף: משרדי הממשלה, משרד האוצר?
עינת וילף: בבקשה, אני אשמח להתייחסות לנושא הזה.
עינת וילף: אני רוצה ספציפית תשובה לשאלה למה משרד החינוך לא יכול לקחת את זה אליו ולהפעיל את התכנית.
שירלי באבד: אני אתייחס ברשותך.
שירלי באבד: אני רק רוצה לפני שאני אתייחס ספציפית לשאלה זום אאוט רגע.
שירלי באבד: אני יודעת שאנחנו בכובע של חינוך כאן, אבל אני רק רוצה להזכיר מה הוחלט בהחלטת הממשלה ומה תוקן אחר כך ואז אני אסביר מה היה התהליך.
שירלי באבד: בהחלטת הממשלה המקורית הוחלט על מבחן תעסוקה בכל האשכולות, כמו שכולנו יודעים.
שירלי באבד: לאחר מכן במשרד החינוך, בשיתוף עם המשרדים האחרים ואיתנו, בוטל מבחן התעסוקה באשכולות 1 עד 3, בעצם הרעיון שהיה מאחורי זה לפחות מהכובע שלנו שבאשכולות 1 עד 3 לא בהכרח זה יגרום להגדלת שיעור התעסוקה מכיוון שלא בהכרח הם בוחרים לא להיות מועסקים וכו'.
שירלי באבד: זה קצת יותר מורכב, אבל זה בסופו של דבר ההחלטה.
שירלי באבד: 1 עד 3 אין מבחן תעסוקה, 4 עד 10 כרגע יש, ולכן אי אפשר לקחת את זה למקום של יוח"א או מקום של תוספת שעות לימוד וזה בלי שאני מדברת על- - -אני לא אשת פדגוגיה, האם זה נכון עוד שעות לימוד, האם זה נכון שהילד ילמד עוד מתמטיקה או היסטוריה או יותר נכון שיהיו לו חוגים והעשרה בנושאים אחרים.
שירלי באבד: אני לא אשת פדגוגיה, לכן לא אתן את הדעת על זה, אבל מבחינה טכנית, ברגע שיש מבחן תעסוקה, אנחנו לא יכולים להשאיר חלק מהכיתה ללמוד עוד מתמטיקה או היסטוריה וחלק אחר לא.
שירלי באבד: זה מהבחינה הזו.
שירלי באבד: עוד משהו שאני רוצה להגיד בענייין של החלטת הממשלה.
שירלי באבד: בהחלטת הממשלה נקבע תקציב לצורך הפעילות הזאת.
שירלי באבד: אני באמת חושבת שמשרד החינוך לקח את התקציב הזה והפיק ממנו את המרב.
שירלי באבד: זה פרויקט מאוד מאוד מורכב, יש פה הרבה ניואנסים שלא באים לידי ביטוי לפחות לרוב האנשים כאן ומשרד החינוך נותן על זה את הדעת, אבל באמת אני חושבת שהתקציב נוצל בדרך הכי טובה שאפשר לנצל אותו ו- - -
עינת וילף: אנחנו עוד לא יודעים את זה.
שירלי באבד: אנחנו עוד לא יודעים ונכון, כמו שאתי אמרה קודם, יכול להיות שנצטרך עוד ללמוד לעשות תיקונים, הכול יכול להיות, אבל צריך לזכור שלפחות בבתי הספר יהיו יותר שעות, חלק מהקבוצות כן יוכלו להיות בקבוצות יותר קטנות, ניואנסים כאלה שהם לא רשומים שחור על גבי לבן אבל זה מה שיקרה בפועל.
עינת וילף: משרד התמ"ת, בבקשה, איטה עטייה, סגנית מנהלת בכירה באגף למעונות יום ומשפחתונים.
איטה עטיה: משרד התמ"ת מפעיל את השירות הזה מ-2007 כאיזה סוג של פיקדון שניתן- - -הרי זה לא רק גילאים שמשרד התמ"ת אמור לעסוק בהם, ומאז אנחנו גדלים בסדרי גודל.
איטה עטיה: דרך אגב, אתי, הגענו ל-33,000 ילדים ולא 22.
איטה עטיה: אז ראשית משרד החינוך לוקח את זה למקומות אחרים לחלוטין, היום יש לנו באשכולות 1 עד 3 בקושי 7,000 ילדים מסובסדים, הם מדברים על מספרים בסדרי גודל, הם נותנים הכול לכולם, אנחנו נתנו בעצם רק למי שרצה ופנה וביקש וענה על הסטנדרטים, שזה מתי מעט, זה דווקא לא המפעילים הגדולים שמהם חוששת חברת הכנסת זועבי, אלה באמת מפעילונים קטנים, מפעילים בבית, מפעילים ב- - - אנחנו נתנו שירות כמעט לכל מי שביקש, אבל זה באמת דבר שיכול להיות בזעיר אנפין, זה לא יכול להיות על כל האוכלוסייה בסדרי הגודל שמשרד החינוך מפעיל.
איטה עטיה: כך שמשרד החינוך עושה בזה צעד ענק קדימה.
איטה עטיה: זאת אומרת אי אפשר בכלל להשוות את זה למה שנותן היום משרד התמ"ת.
איטה עטיה: אנחנו ממשיכים לתת את זה מ-4 עד 7 ועם הזמן זה אמור לעבור אליהם ואני חושבת- - -זאת אומרת אני כאילו מנסה לסנגר עליהם, בתור אחת שמבצעת את זה בפועל, רק מי שעושה את זה- - -
עינת וילף: אנחנו, אגב, בעדם, אנחנו רוצים שזה יהיה אצלם, זה הכול.
איטה עטיה: לא, אני אומרת שמבין את הקושי ואת ההתנהלות ואת הבנייה של המערכת והמעקב אחרי המערכת וההכשרה וכוח אדם, אין ספק שיהיו קשיים, אבל אם לקחת את זה מהמקום היחסית קטן שאנחנו עושים, ואני עושה את זה מ-2007, שש שנים, אני רואה את הקשיים תוך כדי במגזר החרדי ובמגזר הערבי, זה לא פשוט, וכוח אדם זה לא פשוט וראשי רשויות זה לא פשוט ולעבוד מול זכיינים זה לא פשוט.
איטה עטיה: דרך אגב, אנחנו בכלל לא מתעסקים בנושא כוח אדם בצהרונים, מה שהם כן ייקחו על עצמם, היום אנחנו לא עושים את זה בכלל, כי אנחנו לא יודעים לעסוק בזה, זה לא המנדט שלנו.
איטה עטיה: אנחנו ניסינו לתת לאנשים מסגרת כי אמרו 'תעשו הכול מהר, דחוף ועכשיו', אז עשינו מה שאנחנו יודעים.
איטה עטיה: אני חושבת שהם לוקחים את זה למקום אחר לגמרי ואין לי ספק שתוך כדי תנועה הם גם ישתפרו.
איטה עטיה: זה כל מה שיש לי לומר.
עינת וילף: יש לכם כמה סנגורים מצוינים.
מיכל כהן: אנחנו רוצים להתייחס.
עינת וילף: תיכף תתייחסו ואני אענה בכל זאת לשאלה ששאלת, למה אני חושבת שזה הולך להיות אסון.
עינת וילף: דובר כאן על המצב הקיים ושאנחנו צריכים להשוות את זה למצב הקיים בנושא של צהרונים.
עינת וילף: זו נקודת מבט אחד.
עינת וילף: אז אני מבינה שמנקודת המבט הזאת אומרים יותר כסף ליותר רשויות וגילאים ואז באמת זה נראה טוב.
עינת וילף: אני מסתכלת על זה מנקודת המבט של מה שזה עושה למערכת החינוך ומנקודת המבט הזאת אני מאוד מפחדת על מה שיכול לקרות.
עינת וילף: קודם כל נתחיל מזה שפיזית מכניסים לבתי הספר תלמידים, סטודנטים, ברמה הכי בסיסית מסתובבים אחר הצהריים, הדברים הכי בסיסיים של מה שקורה בתוך בתי הספר.
עינת וילף: עדיין הרחבת הדבר הזה מדאיגה אותי.
עינת וילף: הנושא של להתרגל לסוג כזה של העסקה מול מורים בבתי הספר ושוב, הניסיון שמראה שמרגע שנכנסים למנגנוני ההעסקה האלה לא יוצאים מהם ולכן בעיניי היה קריטי, אני כמעט מייחלת לכך שלא ייגשו אנשים למכרז כדי שמשרד החינוך יצטרך לעשות את זה, כי אני חושבת שאתם תעשו את זה הכי טוב ואתם תעשו את זה הכי טוב כי בסוף אם אתם תתחילו אז לאורך זמן אתם גם תכניסו חשיבה של איך אמור להיראות יומו של הילד ואתם תתחילו לחשוב למשל על שיעורי בית, איך להבטיח שהילדים יישארו בבית הספר, אם יסיימו את שיעורי הבית, לא צריך השאלת ספרים, הספרים יהיו בבית הספר, הייתי שנתיים בארצות הברית, ככה למדתי, סיימתי בשלוש וחצי, הספרים היו בבתי הספר, שעתיים אחר הצהריים היו להכנת שיעורי בית.
עינת וילף: אין שיעורי בית, יש שיעורי בית ספר.
עינת וילף: אבל זו תפיסה, ברגע שזה יושב אצלכם, ברגע שהתקציב יושב אצלכם, ברגע שאתם מנהלים את זה, אז היכולת שלכם לעשות אינטגרציה חינוכית לנושא הזה היא משמעותית.
עינת וילף: אתם מסתכלים על איך מוודאים שכל הילדים עושים שיעורי בית, ואגב, זה מה שסוגר פערים.
עינת וילף: אם מורה יודעת שכל הילדים הכינו שיעורי בית, היא יודעת שהיא מתחילה את השיעור למחרת אחרת, לא נפתחים פערים.
עינת וילף: אלה דברים שאפשר לעשות, אפשר להפעיל את הילדים הבוגרים יותר בבתי הספר כילדים שמסייעים בשיעורי בית, כמדריכים חוגים.
עינת וילף: ברגע שאת לא צריכה להיכנס לשאלות של העסקה, יש לך גמישות, את אומרת, תלמידי כיתות ו' יעזרו לתלמידי כיתות ד', אני מדברת על דברים יותר רחבים, לא רק על ה-3-9, אתם מתחילים לפתח חזון חינוכי, תהיה מורה אחת על כמה כיתות והיא תוודא שהילדים עוזרים אחד לשני ורק יושבים ועושים שיעורי בית.
עינת וילף: אם ילדים עושים פעילויות, שוב, אנחנו רואים את זה מבתי ספר בעולם, ילדים לא צריכים להיות מאוד גדולים, הם יודעים להוביל פעילויות, הם יכולים להיות גורם אחר הצהריים, זה נותן להם תחושה של ערך, הם לא פסיביים, הם מובילים ספורט או מוזיקה או דברים כאלה ואז יש גורם שהוא מנחה.
עינת וילף: כלומר אני מציגה כאן סוג של חזון חינוכי שגם למשרד החינוך יש את זה, ולכן אני אומרת, ברגע שאתם מוציאים את זה מכם, מתוך הניסיון למקסם מהר מהר את זה, אנחנו נכנסים עכשיו למסלול של לתקן, אחרי זה יהיה מאוד מאוד מאוד קשה וזה חבל, כי נכנס כאן כסף שלו הוא היה בידיכם ולו התפיסה הברורה הייתה אומרת בואו נלך עכשיו לבתי הספר ונשאל אותם, 'אתה בית הספר, יש לך עכשיו 100,000 שקל, תציגו לי תכנית איך אתם מפעילים את בית הספר עד ארבע אחר הצהריים', ואתם תראו, אנחנו אחת לשבוע יושבים כאן עם מורים שמספרים לנו גדולות ונצורות שהם עושים בבתי הספר.
עינת וילף: אם הייתם באים עם זה למורים, למנהלים, הייתם מגלים מה בתי הספר מסוגלים ליזום כדי לעמוד בחזון חינוכי.
עינת וילף: אבל לשם כך זה צריך להישאר במשרד החינוך וזה צריך להישאר בבית הספר.
עינת וילף: לכן בעיניי אנחנו בדרך לאסון, לא בגלל שנותנים כסף וזה יופי ויש תכנית שעד היום הייתה לא מפוקחת וזה, בגלל שאנחנו מפספסים הזדמנות שהיא לא תהיה שוב ואם אנחנו נלך בכיוון אחד לא נצליח לתקן אותו.
עינת וילף: זו הסיבה, ולכן אני בעדכם, ואני רוצה שזה יישאר אצלכם ושלא ייגש אף זכיין.
עינת וילף: אם אני יכולה לקרוא מפה, שאף אחד לא ייגש.
מיכל כהן: ברשותך, אני אגיד איזה שהיא אמירה כללית רק כדי שלא יהיה פטור בלא כלום.
מיכל כהן: אנחנו נמצאים במקום, לעניות דעתי, ואני אומרת פה את דעתי הפרטית, של מה כן ולא מה יכול להיות.
מיכל כהן: אני אומרת את זה כי ההתלבטות כאיש חינוך היא תמיד האם המצוין שאני חושבת שצריך להיות זה מה שהולך להיות ואני אומרת את זה פה בגילוי לב, זה תקציב תוספתי ענק שיכול לתת למנהל בית הספר את היכולת לחלום ולעשות.
מיכל כהן: אני מאמינה בזה בכל לבי, הייתי מנהלת בית ספר ואני אומרת את זה.
מיכל כהן: כמובן שאם היו לי מורים לאמנות הלחימה ומורים לטיסנאות ומורים לציור ומורים ל- - - יכול להיות שבאמת ברמה החזונית זה היה הרבה יותר טוב, אבל זה לא ככה.
מיכל כהן: עכשיו השאלה שאתה צריך להכריע היא האם אני אומר 'לא, תודה', כי אין לי את היכולת להניע את זה, או שאני אומר 'אני לוקח את זה ושם אני לא מתפשר על מה שאני יכול לעשות' ולעניות דעתי, אבל אתם יודעים, ימים יגידו, כי אנחנו במקום של התיקון- - -
עינת וילף: לדעתי יש לכם את היכולת להניע את זה.
מיכל כהן: אני חושבת שקודם כל זו שנת פיילוט, אנחנו לא חותמים חוזה לתמיד.
מיכל כהן: אנחנו צריכים לדעת לפני שאנחנו מדברים על המקום מה טוב ומה לא טוב, אני גם מציעה לא לשפוך את התינוק עם המים, יש הרבה מאוד קשיים במערכת החינוך, יש הרבה מאוד דברים נפלאים במערכת החינוך, זה לא בא לפתור את כל העוולות ומישהו אמר צדק חברתי לא בעוול חברתי, אז אני לא חושבת שיש פה עוול חברתי.
מיכל כהן: אני קודם כל חושבת שיש פה בשורה להורים ואתם מתבלבלים, אתם שכחתם את זה.
מיכל כהן: דבר שני, זה שונה מהעסקה של מורה קבלן כמו שאת ציירת, מכיוון שזו לא אותה עבודת בוקר שאנחנו אומרים 'טוב, עכשיו אנחנו לא רואים, נעסיק מורה קבלן', זה משהו אחר לחלוטין.
מיכל כהן: אנחנו לא מעסיקים מורים על תקן מורים שיעשו עוד שיעור, זו הנשמה היתרה, שאם זה יצליח תיתן קצת נשמה יתרה למערכת החינוך וזו האמונה שלי.
מיכל כהן: יש קשיים, זה מורכב, להגיד שאני, כאחראית לפחות על התהליך הזה כרגע, לא מודאגת?
מיכל כהן: אבל אני ממזערת את הדאגות שלי בעשייה שלי, אין לי דרך אחרת אלא לשבת עם הצוות ולפרוט, בהתייחס לכל מה שאומרים איפה עוד.
מיכל כהן: בשנת ההפעלה הזו זה פיילוט, אנחנו נלמד, אנחנו נראה, אנחנו לא באים ואומרים שכל מה שכולם אומרים זה טמטום ואנחנו יודעים.
מיכל כהן: לא, אנחנו מנסים לייצר.
עינת וילף: שאלה טכנית, מה מונע ממשרד החינוך לקחת כמה יישובים ולעשות את זה בעצמו?
מיכל כהן: קודם כל אנחנו לא יכולים להעסיק את העובדים.
מיכל כהן: אני רוצה רגע שדודי מזרחי, מינהל כלכלה ותקציבים, יתייחס לנושא הזה של התקציב, מה זה היה אומר אילו.
מיכל כהן: דבר שני, אין לנו יכולת לכפות על עובדי הוראה להישאר שם בשעה שתיים כדי לעשות משהו שאנחנו- - - אין לנו יכולת לעשות דבר כזה, הדרך שבה בחרנו, דרך אגב, שעל זה אנחנו מותקפים כל הזמן, היא למה לא ניתן לכל בעלות לעשות.
מיכל כהן: הסיבה היא קודם כל שאנחנו רוצים להבטיח סטנדרט שירות שאנחנו היום נפקח עליו.
מיכל כהן: נכון, את צודקת, הנושא של הפיקוח הוא מורכב, הוא לא סגור, אנחנו מקימים מינהל לרישוי אכיפה ובקרה, אנחנו עושים, באמת אנחנו פועלים, יש כל כך הרבה רפורמות, אמרה המנהלת שרה, נכון, יש הרבה רפורמות, אני שמחה להיות בעידן שהמערכת זזה ודוהרת.
מיכל כהן: נכון, יש לזה מחירים, צריך לאט לאט, אבל גם פה, על המקום הזה, ואנחנו נדבר על זה בישיבה שלנו, האחריות פה היא של המנהל אבל אנחנו נותנים לו כלים, תקציביים ואחרים, להפעיל ושזה לא ייפול עליו.
מיכל כהן: אבל זה לא זר לנו.
מיכל כהן: אבל אני כן רוצה רק לשאלות המקצועיות, שהצוות יגיד, כי אני דיברתי מספיק.
מיכל כהן: דודי, בבקשה.
דודי מזרחי: אני רוצה רק להתייחס בהיבט של התקציב.
דודי מזרחי: בהחלטת הממשלה התכנית הזאת תוקצבה בשני מיליארד 350 בפריסה ארצית.
דודי מזרחי: מדובר על היקף באמת אדיר, מדובר על רמה מקרו תקציבית ומלכתחילה התקציב הזה נבנה בצורה כזו, משרד האוצר הוא כנראה גורם מאוד דומיננטי, כפי שאת התייחסת או רמזת בדברייך, לתכנית שהיא תכנית תוספתית שבנויה לא כתוספת, לא כהארכת יום הלימודים.
דודי מזרחי: אם היינו הולכים למודל של יוח"א ואני לא מתייחס כרגע, אני לא איש חינוך, לא פדגוג, אם זה טוב או רע, אנחנו מדברים על תוספת תקציבית משמעותית של לפחות לפחות למעלה מ-50% תוספת בעלויות.
דודי מזרחי: מדברים כאן על סכומי מקרו, אז אל"ף כולם צריכים לזכור את זה כאשר מדברים על אלטרנטיבות כשהאלטרנטיבה השנייה הרבה יותר יקרה ולפחות לנו במשרד החינוך, גם אם כל הכסף היה יושב אצלנו וגם- - -
עינת וילף: לא בהכרח, אפשר לבנות אותה בכל מיני דרכים.
דודי מזרחי: בסדר, אני אומר על בסיס מה שקיים היום ואני גם שומע את דבריה של שרה מהסתדרות המורים על כך שלא בטוח בכלל שמורים במערכת היום עם אופק חדש וכל מבנה ההעסקה כאן בכלל ירצו להישאר במערכת.
דודי מזרחי: אגב, זו הסיבה מלכתחילה שהגדרנו שרק 20% מהמדריכים בתכנית יהיו מורים מתוך מערכת החינוך.
דודי מזרחי: זאת אומרת המטרה היא לא לשכפל- - -
עינת וילף: למרות שאגב המלצת טרכטנברג שהם יהיו הרוב.
דודי מזרחי: בדרך כלל מתמחרים בתקצוב וברגע שזה לא כך זו גם בעיה.
דודי מזרחי: אבל שמעתי את חמוטל, נציגת הסטודנטים, ומצד אחד, אני מזדהה עם הדברים שאת אומרת ומצד שני זה ממש צרם לי, כי יש כאן איזה שהוא פספוס, אולי קצר בתקשורת, חשוב שתבינו, אי אפשר לאכול את העוגה ולהשאיר אותה שלמה, זה לא יילך ככה.
דודי מזרחי: אם אנחנו נחליט כולנו שאנחנו מסתכלים רק על החזון ועל האוטופיה ולאן אנחנו רוצים להגיע ויכול להיות שזה לא יהיה אז לא נעשה כלום, אז אולי לא נעשה כלום- - -
עינת וילף: אגב, זה לא מה שאני אורמת.
עינת וילף: אני אומרת שאנחנו צריכים לבחון האם הצעד שנלקח עכשיו מקדם אותנו לחזון הזה והחשש שלי הוא שזה עלול להרחיק אותו.
מיכל כהן: והתשובה שלנו זה שאנחנו מאמינים שכן, כי אם לא, לא היינו נכנסים לזה, וגם, למרות שאנחנו הפקידים המבצעים, יש לנו אמירה מקצועית ואנחנו רוצים לעשות את זה הכי נכון במסגרת מה שאפשר, שוב.
מיכל כהן: בבקשה, חיים, רצית להתייחס למכרז ואחרי זה סימה, כי היו שאלות על המכרז.
חיים הלפרין: סוגיית עובדים על ידי זכיינים כבר נדונה, אין טעם להאריך בה, אבל אני רוצה להתייחס לנושא ההזנה שעלה פה באופן מאוד חזק.
חיים הלפרין: חלק מהסיבות שאותם זכיינים שיפעילו את התכנית הזאת לא ייתנו הזנה נובעת מזה שאנחנו רוצים שאת ההזנה ייתן זכיין אחר.
חיים הלפרין: כלומר היום קרן רש"י שהיא הזכיין שלנו לכל נושא ההזנה ויוח"א והיא מבצעת את ההזנה באמצעות חברות קייטרינג שעומדות בסטנדרטים של משרד הבריאות, בפיקוח מאוד קפדני ואחרת, יש לנו בעיה אחרת, שחלק מהילדים לא רגילים לאכול ירקות וצריך לחבר אותם לאכול ירקות.
חיים הלפרין: אבל באיכות שאנחנו מדברים עליה, במובן של מנה מזינה, שעומדת בכללים של משרד הבריאות, בגלל זה רצינו להוציא את זה מהמהלך הזה, שהזכיין הזה לא ייתן את הארוחות האלה, אלא מי שיודע לספק את זה היום יספק את זה לכלל הילדים ואנחנו- - -
מיכל כהן: כבר היום אין פיקוח על ערכים שומניים וכל זה.
מיכל כהן: בסדר, צריך לשפר את ה- - - אנחנו הולכים למספרים הרבה יותר גדולים של ילדים.
עינת וילף: סימה רצתה להתייחס.
מה יפית: התכנית שלנו לגני ילדים זה על פי מודל מיל"ת, יש לנו שני מבוגרים, גננת וסייעת, במסגרת היום.
מה יפית: במסגרת ההעשרה כאן, במקומות שלא יהיו גננות, יחליפו אותן או מפעילי צהרונים או מדריכים מקצועיים.
יהודית קדש: בנושא ההכשרה.
יהודית קדש: אין לנו ציפיות שב-60 שעות יכשירו את הסטודנטים שאין להם ידע בהוראה, כמו שמכשירה מכללה, זה ברור, יחד עם זאת, בנינו ארבעה מסלולים, מתוך ה-60 שעות חלק משמעותי יינתן במהלך שנת הלימודים כדי לספק תמיכה וליווי.
יהודית קדש: כמובן שזה מצטרף למספר ימים מרוכזים שלפני תחילת ההפעלה אנחנו נקיים.
יהודית קדש: שני ערוצים נוספים, ערוץ אחד הוא הערוץ של הרכז הבית ספרי, שזה עיקר תפקידו, ללוות את המדריכים בתכנית, גם במקומות האלה שהם זקוקים לעזרה פדגוגית.
יהודית קדש: והערוץ הרביעי זה למעשה כל החומרים, כל הכלים שאנחנו מעמידים לרשות הסטודנט כדי להפעיל את מה שהוא אמור להפעיל ואנחנו עדיין ממשיכים לפתח.
יהודית קדש: פתחנו אתר מאוד גדול, יש לנו הרבה מאוד חומרים פדגוגיים שהזרמנו לאתר והם יינתנו גם בתוך ההשתלמות.
יהודית קדש: אלה ארבעת הערוצים שאנחנו בנינו, שוב, כדי להבטיח את המקסימום שאנחנו יכולים.
יהודית קדש: שאלת הפיצולים.
יהודית קדש: נכון, 30 ילדים זה מספר גדול, יחד עם זאת כשאני מתייחסת כרגע לבית הספר, סימה אולי תתייחס אחר כך לגן, הרי שבתום יום הלימודים אמורות להינתן 5 שעות פרטניות של המורים, בין 3 ל-5, ואז גם זה סוג של פיצול.
יהודית קדש: בנוסף, במסגרת השעות שאנחנו מאפשרים לבית הספר לקבל, יש עוד אפשרות לעוד שלוש פעמים מתוך חמש בסך הכול לקבל גם פיצול.
יהודית קדש: זה אומר שעוד שלוש פעמים בשבוע גם פיצול.
יהודית קדש: אז יש עוד חמישה פיצולים על ידי פרטניות ועוד שלוש פעמים פיצול.
יהודית קדש: אני חושבת שזה בסדר, זה בסדר בתוך המערך הגדול הזה שזה המקסימום שאפשר לתת בתוך המסגרת הזאת.
מה יפית: לגבי סוגיית הסייעות שאני שומעת כאן, חשוב לומר שהצוות מתוקצב, הגננות מתוקצבות ב-11.5 שעות, זאת אומרת יש להם חצי שעה חפיפה בין צוות הבוקר לצוות אחר הצהריים וארוחת צהריים והסייעות מתוקצבות 10 שעות לתוך הרשות, בנוסף.
עינת וילף: אני מסיימת כאן את הדיון.
עינת וילף: אני הבעתי את עמדתי בצורה ברורה, אנחנו נמשיך לעקוב אחרי הנושא הזה.
עינת וילף: אני בכל זאת הייתי מבקשת, יחד עם הריצה המהירה הזאת אל המכרז, תשבו ותחשבו, תחלמו, איך משרד החינוך עושה את זה- - -
חיים הלפרין: אין לי זמן.
עינת וילף: בין לבין, בלילה.
עינת וילף: איך כן בסוף, בסוף הדרך, משרד החינוך עושה את זה, כי אני חושבת שזו הדרך הנכונה, לשם צריך להגיע.
עינת וילף: אנחנו נמצאים עכשיו בעידן מאוד מעניין מבחינת החינוך, כסף זורם, והשאלה היא כבר פחות ופחות כמה ויותר ויותר איך ולכן כאן בוועדה הדגש הוא כל כך על האיך, כי זה יהיה חבל אם יתברר שהזרימו כספים ובסוף האיך לא הביא אותנו למקום- - -
חיים הלפרין: אני מבקש שאת הקריאה שלך לזכיינים תובילי למקום שייגשו זכיינים איכותיים, לא שלא ייגשו.
עינת וילף: אני רוצה שזה יהיה אצלכם.
עינת וילף: תודה רבה, תודה לכולם.
עינת וילף: הדיון היום מתקיים תחת הכותרת – תקציב התרבות – מי מקבל מה?
עינת וילף: הדיון זה מתקיים במסגרת סדרת דיונים, כשהכותרת של כולם היא שקיפות והעמקת הדיון הציבורי בנושאי חינוך, תרבות וספורט.
עינת וילף: אני מעריכה ומודה לשרה ולמנכ"לית, שביקשו לקיים את הדיון הזה בנוכחותן, ולהציג את הנושא ובאמת להיות זמינות בעצמן, כדי לענות גם על שאלות הציבור ושאלות חברי הכנסת.
עינת וילף: אז אנחנו נפתח מיד בסקירה, בבקשה גברתי השרה.
לימור לבנת: אני מודה לך גברתי יושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת וילף, ואני באמת רוצה לפתוח בכמה דברים כלליים, לאחר מכן המנכ"לית תציג כאן מצגת עם נתונים לגבי תקציב התרבות.
לימור לבנת: לפני זה, אולי כמה מילים על התפיסה שלנו, התפיסה שלי, התפיסה של המשרד בשלוש השנים האחרונות והדרך שבה יישמנו אותה בשנתיים האחרונות כפי שגיבשנו אותה, שבאה לידי ביטוי כמובן בחיי התרבות בארץ וגם בתקציב התרבות מן הסתם.
לימור לבנת: הייתי מבקשת שבראש ובראשונה נעבור לשקף הראשון, על תקציב משרד התרבות והספורט, השוואה בין שנת 2011 לשנת 2012, אפשר כאן לראות את זה.
לימור לבנת: השקף הבא יותר מעניין: ניתוח השוואתי של השקעה ממשלתית בתרבות, כאן אפשר לראות שכאשר אנחנו מסתכלים על אחוז ההוצאה על תרבות מתוך כלל התקציב, כולל בטחון, כלל תקציב המדינה, בהשוואה למדינות העולם, אנחנו יכולים לראות, כן, זו הבעיה שלנו כמובן, אבל אנחנו יכולים לראות כאן שבישראל אנחנו עומדים על פחות משני פרומיל, 0.18%.
לימור לבנת: ביחס למדינות באירופה אנחנו כמובן עומדים על מספר או על אחוז כל כך נמוך, שהוא פשוט מעליב, הוא מביש.
לימור לבנת: אני אומרת את הדברים האלה במשך שנים ואני אומרת אותם גם בפומבי.
לימור לבנת: אני לא חוששת לחזור עליהם כי אני מאמינה בזה בכל ליבי, ומאד קשה לי משום כך, באמת כאשר באים לדבר בכלל על תקציב התרבות, צריך לראות קודם כל את השקף הזה כדי להבין על מה מדובר כאן.
לימור לבנת: זו כבר לא שמיכה קצרה.
לימור לבנת: זה אפילו לא שמיכונת, זה אפילו לו איזה ציפית לכרית, זה מפית בקושי ובמפית הזאת צריך איך שהוא לענות על הצרכים של מוסדות התרבות בישראל, ומעבר למוסדות, על עוד דברים אחרים וצרכים אחרים של תרבות.
לימור לבנת: זה כמעט בלתי נסבל.
לימור לבנת: זה לא אפשרי.
לימור לבנת: זה לא ניתן.
לימור לבנת: ולכן, ככל שאנחנו לא נעשה להטוטים כאלה ואחרים, זה לעולם לא יכול להספיק, ותמיד יהיו, בצדק, טענות צודקות, נכונות של כולם, מכל הכיוונים.
לימור לבנת: אנחנו תמיד מנסים להסיט אותה קצת לכאן או קצת לשם, בהתאם למדיניות כזאת או אחרת, כדי בכל זאת לעשות את מה שנכון לעשות.
לימור לבנת: אם נסתכל על הטור האחרון, נראה שהיקף ההוצאה הממשלתית ביורו על תרבות לאדם, זה בכלל מדהים.
לימור לבנת: מתחיל מנורבגיה, דנמרק, אוסטריה.
לימור לבנת: אפילו במדינות אחרות, שוודיה, בהונגריה זה 73 יורו, בפולין 36 יורו.
לימור לבנת: בישראל זה 16.6 יורו, וזה באמת נורא.
לימור לבנת: ואז אנחנו באמת מוציאים את עצמנו במצב שבו מצד אחד יש כאן תרבות פורחת במדינה במידה מדהימה.
לימור לבנת: יש כאן עושר תרבותי ענק ועצום וכישרונות אדירים, שגם פורחים בעולם ומהווים שם דבר בעולם כולו.
לימור לבנת: איך זה קורה.
לימור לבנת: זה קורה איך שהוא מעצמו, בלי סיוע ממשלתי משמעותי.
לימור לבנת: מצד שני, אנחנו באמת לא יכולים לסייע באופן מספיק.
לימור לבנת: לאחר שאמרתי את הדברים האלה, אני רוצה להתייחס ומיד נגיע כמובן למספרים, לנתונים בכלל וגם לתקציב.
לימור לבנת: אנחנו תומכים ב-774 גופי תרבות, הייתי אומרת, כתוב כאן מוסדות, נדמה לי שיותר נכון לקרוא לזה גופי תרבות.
לימור לבנת: לפני כן, אני רוצה לומר שכשהגעתי למשרד, אני חשבתי שנכון יהיה לקבוע קודם כל מדיניות: איך או מה אני חושבת נכון יהיה למשרד התרבות לעשות.
לימור לבנת: בעצם בסוף שר מגיע למשרד, וודאי למשרד כמו משרד התרבות, ויכול להמשיך ולעשות v ולאפשר לעובדי המשרד הקבועים, הנאמנים והמסורים אני חייבת לומר, שעושים את תפקידם בצורה יוצאת מן הכלל טובה, לקחת את התבחינים, לעבוד על פיהם ולחלק את הכסף, וזה בסדר.
לימור לבנת: התקציב יחולק על פי התבחינים, יש גם מועצה ציבורית, יש מדורים שקובעים וממליצים ולא צריך בשביל זה שר.
לימור לבנת: בכל זאת צריך שר כדי ששר יקבע מדיניות, זו הסיבה היחידה שבגללה צריך שר ואני החלטתי שמדיניות, שאני רואה לנכון לקבוע, היא מדיניות של מתן, אפילו לא הייתי קוראת לזה העדפה, אלא של תרבות בפריפריה, ככה הייתי קוראת לזה, של החלטה שכל אזרח ואזרחית במדינה ולא משנה איפה הם גרים, אבל בעיקר אלה שגרים באזורי הפריפריה, ולא קרובים למה שאני קוראת מדינת תל אביב, הם יזכו לצרוך תרבות, אבל גם לאופציה ליצור תרבות ולהיות חלק מאותה יצירה של התרבות, בדיוק כמו כל אזרח אחר שגר באזור המרכז, בקרבת תל אביב, או בתל אביב.
לימור לבנת: להחלטה הזאת שלי, הייתה ויש לה משמעות ממשית במה שאנחנו עושים, במה שעשינו, בעיקר במהלך השנתיים האחרונות, כי לקח זמן כמובן עד שההחלטה הזאת קיבלה משמעות ויצאה לפועל.
לימור לבנת: מה עשינו בעצם ואיך הבאנו את זה לכלל ביטוי?
לימור לבנת: ראשית, השגנו תקציב ייעודי ותוספתי ממשרד האוצר, עוד מעט אפשר יהיה לראות את זה כאן בנתונים התקציביים בעוגת התקציב, של 21 מיליון שקלים לכל שנת תקציב, ל-2011 ול-2012, שהוא למעשה נגמר השנה.
לימור לבנת: אנחנו כבר עובדים לקראת תקציב 2013 מול משרד האוצר, כדי לוודא שזה יימשך, בגובה 21 מיליון שקלים לכל שנה.
לימור לבנת: והנה, בדיוק נכנס אריאל יוצר ממשרד האוצר, שלום אריאל.
עינת וילף: אז 21 מיליון שקלים שנכנסו כתקציב תוספתי.
לימור לבנת: תוספתי לכל שנה, בשנת 2011 ובשנת 2012, והם נועדו לפריפריה, לתרבות ולפרויקטים שאנחנו עשינו אותם ובהמשך גם נוכל לפרט אותם.
עינת וילף: כלומר, כל אותם 21 מיליון שקלים מוגדרים ככסף תוספתי לפריפריה?
לימור לבנת: אכן.
עינת וילף: איפה בעצם זה הוגדר?
אורלי פרומן: בהסכם התרבות שנחתם.
אריאל יוצר: זו תקנה תקציבית מן הסתם, אבל זה הוגדר בהסכם התרבות, כמו שאומרת המנכ"לית.
לימור לבנת: בינינו לבין האוצר, נכון.
לימור לבנת: הדבר השני שעשיתי, אני אגיד את זה כך, להשתחרר מגיבנת מאד גדולה שרבצה על גב משרד התרבות, שלא רק שלא הועילה ולא עשתה ולא מילאה את תפקידה, אלא גם עלתה הרבה מאד כסף, בשם אומנות לעם.
לימור לבנת: אומנות לעם היה גוף שבמשך שנים עשה עבודה חשובה מאד בפריפריה, אבל לאחר מכן הגיע למצב שבו הוא הפסיק לעשות את עבודתו והתגלו בו גם בעיות רבות כאלה ואחרות, אני לא אכנס כרגע לכל זה, חבל על זמן הוועדה.
לימור לבנת: והיה צריך לשחרר, להיפטר מהבעיה הזאת ולגמור אותה.
לימור לבנת: אני עשיתי את זה, זה לקח משנה, או אפילו יותר, אני לא זוכרת אפילו כמה זמן.
אורלי פרומן: בסביבות השנה.