GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עפו אגבאריה: האינפורמציה שאת קיבלת היא לא מדויקת ואנחנו רוצים שזה באמת יהיה יותר מדויק ולקחת בחשבון שהיו אנשים בתוך החדר שלא רק שני ילדים ואני עוד פעם מבקש, לא, את שני הילדים כאילו לעשות אותם קורבן, שהם רק שניים, אז היו הרבה יותר.
עפו אגבאריה: היתה המולה.
עינת וילף: ואם זה היה קורה כלפי מורים בבית-הספר, אני לא מתארת לעצמי שזה היה נגמר בהשעיה מנהלית.
עינת וילף: זה היה צריך להיות הרבה יותר חמור.
היאם אבו ג'בל: אם זה היה להפך, לא היו מוכנות לנסוע בכלל גם.
היאם אבו ג'בל: אז אנחנו טובות, לב טוב, נוסעות לעזור.
היאם אבו ג'בל: שידעו שבאות בנות ערביות לובשות, תתנהגו אתם יפה.
שושנה נגר: תאמיני לי שעשינו על זה הפקת לקחים מאוד מאוד גדולה ואני כן מסכימה אתך שאמרת וככה לפחות גם מנהלת בית-הספר ציינה בפניי שבאמת לא היתה שום מוכנות מי עומד להגיע לבית-הספר.
שושנה נגר: אז גם כאן אמרתי למנהלת שזה לא משנה מי מגיע ולא משנה אם לא ידעת קודם, מצופה שבאמת גם כשמגיע אדם שהילדים לא מורגלים לראות דמות כזאת, הם יתנהגו בהתאם.
שושנה נגר: זה לא משנה מי האדם ואם כי אני בהחלט מקבלת את מה שאת אומרת שכן צריכים לגלות איזה שהיא רגישות ואת דיברת על העניין של צביטות, אז אני רוצה לספר פה משהו אחר שהיה לי עם בית-ספר אחר.
עינת וילף: רק לפני, כמה ילדים אז בסוף כן היו מעורבים בתקרית?
עינת וילף: דיברת על שניים, אבל כמה היו מעורבים בסוף?
שושנה נגר: אני לא יודעת להגיד לך את זה במספר, אבל כנראה שזה שני הילדים האלה שהתחילו את המהלך ואיתם, נגררו עוד כמה ילדים.
עינת וילף: מה נעשה לכל הילדים האחרים?
שושנה נגר: אז אני אומרת.
עינת וילף: כי דיברת שרק באו ההורים של השניים שהתחילו, אבל האחרים שהצטרפו, אשמים באותה מידה?
שושנה נגר: אז יש תהליכים שנעשים ברמה בית-ספרית.
עינת וילף: הם לא הושעו?
שושנה נגר: תראי אני לא יודעת להגיד לך שוב את המספרי ילדים וגם את יודעת מה קורה כשמתחילים לברר כזה דבר, אז זה כן זרקתי, לא זרקתי.
שושנה נגר: רק הוא זרק, רק זה.
שושנה נגר: מה שהיה כאן כנראה שם בבירור שאותם שני ילדים כן זרקו, האחרים כנראה גם התלהמו ביחד, אני לא נכחתי שם, אני שומעת את העדות ממישהו שני.
עינת וילף: לא, אבל האחריות היא כאן שווה, לא משנה מי התחיל.
עינת וילף: כלומר, א-ב של חינוך זה שגם אם אתה נגרר, אתה אחראי באותה מידה כמי שהתחיל.
שושנה נגר: נכון.
עינת וילף: אז מה נעשה לאלה שנגררו?
עינת וילף: כי תיארת רק שני זוגות הורים שהוזמנו.
שושנה נגר: והאחרים, ציינתי שגם הסגנית של בית-הספר וגם מנהלת בית-הספר עברו כיתה-כיתה, עשו פעולות הסברה מקיפות, מחנכות הכיתה נתבקשו אחר-כך לקיים ממש תהליך של למידה שוב על העניין של כבוד האדם כערך ואני חוזרת ואומרת, זה לא התנהגות שהיא מקובלת עלינו.
היאם אבו ג'בל: אבל גם בנוכחות של המורה, הם גם המשיכו לזרוק אבנים.
היאם אבו ג'בל: המורה נכנסה אצל האחיות, והמשיכו לזרוק אבנים, באמת.
מוריה אשכנזי: משיחה שהיתה לי עם האחיות, מסתבר שלמעשה כל המהומה התחילה בבית-הספר והערנות או ההתערבות של הנהלת בית-הספר, רק אחרי שהאחיות האלה מהחדר הזה, שהן היו שם למעשה נעולות, קראו למשטרה.
מוריה אשכנזי: ואז, אז למעשה, אז למעשה התעוררה כל ההתערבות של מנהלת בית-הספר.
מוריה אשכנזי: כן, כן.
שושנה נגר: תראי, אני אומרת עוד פעם, אני ממש בצר לי שמנהלת בית-הספר לא נמצאת כאן, כי היא יכלה להעיד הכי טוב.
שושנה נגר: לא חשבתי שיצליבו אותי עכשיו לפרטי פרטים.
שושנה נגר: שמעתי מהמנהלת את האירוע, ביקשתי ממנה את כל הפירוט שהיא יכולה לפרט.
עינת וילף: ביקשת ממנה לבוא לפה היום?
שושנה נגר: לא אמרו לי.
עפו אגבאריה: אבל העובדה שקראו למשטרה והמשטרה הגיעה והאחיות, אולי פחדו להגיש תלונה במשטרה והן רצו רק להינצל ולנסוע כבר הביתה.
היאם אבו ג'בל: בטח.
עפו אגבאריה: הן פחדו.
מוריה אשכנזי: לא רק זה.
עינת וילף: זו לא סיבה לא לפנות למשטרה.
עפו אגבאריה: אז הן יכלו, זו הטעות שלהן והיא אמרה, היא גם אמרה שכנראה היתה הטעות שהן אחר-כך לא פנו למשטרה ולא המשיכו בהגשת התלונה.
עפו אגבאריה: זה באמת חבל.
עינת וילף: יש עוד בקשות להתייחסויות?
שושנה נגר: אני רק רוצה להגיד משהו בעניין של הצביטות.
שושנה נגר: חשוב שייקחו את זה לתשומת לב.
שושנה נגר: היתה פנייה של מנהלת אחרת אלי שבאמת הגיעו אחיות של נטלי, אין לי מושג, יהודיות, לא יהודיות, אבל כן, גם שם ילדים חזרו להורים שלהם ואמרו שהאחיות צבטו אותם.
שושנה נגר: אנחנו יודעים, ביררנו, שנייה, שנייה, אני רוצה להסביר, שנייה, שנייה.
שושנה נגר: ואז הנחיתי את המנהלת לפנות לחברת נטלי והיא באמת דיברה עם חברת נטלי והסבירו שבבדיקת גדילה, כנראה נוגעים בילדים לצורך בדיקה, אני, אין לי מושג, אני לא זה.
עפו אגבאריה: זה בודקים את שכבת השומן.
עפו אגבאריה: זה ידוע.
עפו אגבאריה: זה מודדים את זה וזה נראה כמו צביטה, אבל זה מודדים.
שושנה נגר: אבל כאן זה גם נופל, שנייה, שנייה.
שושנה נגר: אתם מתרגמים את זה כך, אבל ילד בכיתה ג', וזה הסברתי גם, שנייה, אני רוצה להתייחס רגע.
שושנה נגר: זה הסברתי גם למנהלת בית-הספר, למנהלות בכלל, שלשים לב, זה ילדים בכיתה ג', הם לא מבינים וחשוב היה לעשות להם פעולת תדרוך לפני ולהגיד להם – ילדים, עכשיו יש אחיות שבודקות אתכם, כחלק מהבדיקה הם בודקים אחד, שתיים, שלוש, להסביר ואמרתי למנהלת, תחשבי שזה הבן הפרטי שלך, ילד בכיתה ג', שגם מישהו זר מגיע, גם נוגע לו בגוף, תסבירו לילדים לפני.
שושנה נגר: אז זה לך אני אומרת, שנייה, שנייה, לכם אני אומרת, כמפקחת בית-הספר, כשאני אפגוש את המנהלים שלי ביום היערכות לקראת השנה הבאה, זה אחד הדברים שאני אדבר אתם על זה.
שושנה נגר: לתת את הדעת על כך שלפעמים ילדים קטנים עוברים בדיקה כזאת או אחרת, זה יכול להיות לפעמים, אני לא באה להצדיק.
היאם אבו ג'בל: אבל אני בעצמי נכנסת ומסבירה.
היאם אבו ג'בל: לא המנהלת, זה עבודה שלי.
מוריה אשכנזי: אבל רגע, את הקטע הזה של הבדיקה, הבדיקות האחרות, בדיקת ראייה, בדיקת גדילה והתפתחות, כל הנושאים האלה, בפועל, לפי נהלים של משרד הבריאות, צריכה להיות הכנה מוקדמת של הכיתה עם אותה אחות שאחר-כך תיכנס לחדר, שיכירו אותה התלמידים שהיא מכירה את התלמידים.
מוריה אשכנזי: אבל מה שקורה, לא זה ולא זה.
מוריה אשכנזי: מגיעות אחיות, ממקום אחד אל המקום השני, לא מכירים את הילדים, אפילו לא מכירים אולי ילד אחד אסור לחסן אותו, כבר היו גם מקרים כאלה.
שושנה נגר: מסכימה אתך.
מוריה אשכנזי: אז אני אומרת, באיזה שהוא מקום כאן יש מהלך שוב פעם אני חוזרת על זה, זה מרדף אחרי כסף.
עינת וילף: מוריה, אתך אנחנו לגמרי, אין כאן שאלה בכלל.
עינת וילף: עוד בקשה להתייחסויות אחרונות?
איה בן עמוס: אני מיוזמות קרן אברהם, אנחנו עמותה שעוסקת בקידום שילוב ושוויון בין יהודים וערבים.
איה בן עמוס: אני רק רוצה להגיד שני משפטים לגבי הנושא שעלה פה של התאמת האחיות או מוצאן של האחיות לאוכלוסייה בבתי-הספר ונראה לי חשוב לומר שזו נקודה שצריך לנהוג בה בזהירות מרבית.
איה בן עמוס: כי כאן מדובר אולי בחברה פרטית שהפיתרון הקל עבורה יהיה לשים אחיות ערביות רק בבתי-ספר ערבים ואחיות יהודיות רק בבתי-ספר יהודים, וזה פיתרון שמבחינה חינוכית ומבחינה ציבורית הוא לא פיתרון ראוי.
איה בן עמוס: מערכת הבריאות הציבורית גם כן מתמודדת לא פעם עם השאלות האלה.
עינת וילף: לא התכוונתי להמליץ על זה.
איה בן עמוס: לא, אני לא מתכוונת להמלצה של הוועדה, אני אומרת דברים שעלו בתוך הדיון, מחלק מהדברים שהמשתתפים אמרו ונראה לי שזו סוגיה, מערכת הבריאות הציבורית מתמודדת אתה לא פעם, שמענו בחודשים האחרונים על מקרים של הפרדה בין יולדות, על סוגיות, דברים מן הסוג הזה וצריך, משרד החינוך צריך להיות זה שיוודא שגם חברה פרטית כמו נטלי, שבסמכותה לטפל כרגע בנושא של האחיות, לא נוקטת בפתרונות של הפרדה שהם לא ראויים והעבודה החינוכית צריכה להיעשות בהתאם.
מוריה אשכנזי: מפני ששיקול הדעת שלה הוא חד-משמעי – רק כסף.
עינת וילף: חבר הכנסת אגבאריה, לפני סיכום.
עפו אגבאריה: כן, לפני סיכום.
עפו אגבאריה: אני מוכרח להגיד דבר אחד.
עפו אגבאריה: אני גדלתי בבית-ספר שלא היה אצלנו אחיות ערביות.
עפו אגבאריה: היתה אחות יהודיה, דורה, היתה כזאת גדולה, אני הייתי ילד קטן, ושמנה, ואני זוכר שהיתה עושה לנו את כל הבדיקות ואפילו לפעמים מפליקה למישהו, אף אחד לא היה רואה את זה במשהו חריג.
עפו אגבאריה: היינו מקבלים את זה בחיבה, ברצון.
עפו אגבאריה: כי זה היתה האווירה.
עפו אגבאריה: אז כאשר יש איזה שהיא אווירה עכורה ומלכתחילה כבר אומרים שאם האחות מודדת את כפל השומן התת עורי, כדי לראות אם הילד באמת במצב תזונתי נכון או לא נכון, עושים את זה כצביטה, אני בטוח שאם היתה אולי אחות יהודייה, במקרה הספציפי, אז אולי לא היו מתייחסים לזה בכלל, כי זה ככה צריך להיות.
עפו אגבאריה: או שכן, לא נותנים את ההסבר הנכון לילדים.
עפו אגבאריה: עכשיו, לגבי נטלי.
עפו אגבאריה: אני גם כן מזדהה עם מה שאומרת מוריה אשכנזי ואני גם כן נלחם אתה על ההפרטה הזו ולדעתי, זה צריך להיות מלחמה לא רק של מוריה אשכנזי ולא רק של האחיות, זה גם צריך להיות מלחמה של משרד הבריאות שהילדים הולכים פרא בכל הגישה של הנטלי הזו, ממש הם לא מקבלים לא את הטיפול הנכון, לא את המעקב הנכון ולא את הבדיקות בזמן הנכון.
עפו אגבאריה: חוץ מזה שאנחנו רואים שזה כל-כך שקוף שבאו לעשות בחודש יוני את החיסונים שלא הספיקו לעשות, כי הם רוצים להגיע עם מספרים ואחוזים ולא עם ילדים בריאים, עם מספרים ואחוזים לבית המשפט אחר-כך כדי להאריך את החוזה שלהם, רק זה מה שמעניין אותם.
עפו אגבאריה: לכן, אני חושב שגם משרד הבריאות וגם משרד החינוך, חייבים לצאת נגד התופעה הזו של הפרטת השירות הזה.
עפו אגבאריה: דבר שלישי, ההפרדה.
עפו אגבאריה: אנחנו כולנו עדים להפרדה מה שהיתה בבית-החולים איכילוב, כאשר לא רצו להכניס את השחורים ואת היולדות ואת הזה.
עפו אגבאריה: זה דבר בלתי אפשרי, זה מדרדר את המדינה לאפרטהייד.
עפו אגבאריה: כל-כך אנחנו היינו נגד זה ואני רוצה רק להודות לרופאים בבית-החולים איכילוב שיצאו נגד ההחלטה הזו של ההנהלה, שהם עשו את הצעד הנכון כרופאים, כבני-אדם שעוסקים במקצוע הכי נעלה עלי אדמות, לכן, גם בשירות הציבורי, מה זה לעשות הפרדה בין ערבים יטפלו בערבים ויהודים יטפלו ביהודים?
עפו אגבאריה: בתי-החולים משותפים, לא שוכבים באותו חדר גם ערבים וגם יהודים?
עפו אגבאריה: גם חרדים וגם דתיים ערבים?
עפו אגבאריה: שוכבים.
מוריה אשכנזי: מה קורה בבית-החולים סורוקה?
עפו אגבאריה: אז מה כל הדברים האלה?
עפו אגבאריה: לכן, הדבר הזה הוא לא מקובל ואנחנו לא יכולים לעבור על זה לסדר היום.
עפו אגבאריה: לכן אני מקווה שבסיכום הוועדה, ייקחו בחשבון גם את הדברים האלה, גם את לגנות את זה וגם את ההתנצלות וגם פנייה למשרד הבריאות ולמשרד החינוך, להחזיר את השירות הזה בצורה הנאותה, לחיק המדינה ולא להשאיר את זה בהפרטה.
עינת וילף: אני מסכמת.
עינת וילף: ראשית, אני רוצה להגיד, בהיעדר נוכחותם של הנוכחים משני הצדדים, הן המנהלת והן האחיות, לא מתפקידה של הוועדה ובוודאי אין לנו את היכולת בסיטואציה הזאת, לבחון את פרטי המקרה.
עינת וילף: ממה שתואר ונאמר, ולכן אני אתייחס רק למה שתואר ונאמר, ברור שזהו מקרה חמור במיוחד.
עינת וילף: אני מקבלת את ההתנצלות שנאמרה כאן באופן פומבי ומבקשת שהיא גם תועבר בכתב ישירות.
עינת וילף: נראה לי ראוי, אבל זה לשיקולכם, הן מבית-הספר והן מהתלמידים עצמם.
עינת וילף: אני חושבת שראוי גם לכלול בזה את כל התלמידים שהשתתפו בהתפרעות ולא להאשים רק שניים שהתחילו את זה, כל תלמיד ותלמיד שהשתתף, או שלא מנע או שלא פעל, אחראי במידה שווה ונבקש לדעת כיצד בית-הספר החליט לפעול כדי למנוע הישנות מקרים כאלה, אבל אני רוצה להדגיש שאני מבקשת לדעת שזה לא נעצר בשני התלמידים האלה כי זה נראה לי התייחסות לא נכונה כלל וכלל.
עינת וילף: אני מבקשת כמובן להבהיר שאנחנו לא רואים שום סיבה, שום מקום, שום טענה, לצורך להתאים אחיות ממגזר מסוים למגזר אחר, זה ודאי לא הכיוון.
עינת וילף: אבל, וכאן זה העיקר – ברור שמה שקרה כאן הוא מקרה, דוגמה.
עינת וילף: אני אפילו לא בטוחה שהקשה ביותר, של התוצאות הקשות של ההפרטה המיותרת, המסוכנת, אני פשוט אגיד גם הטיפשית, ששירותי הבריאות לתלמיד, אחיות בדיוק כמו מורות, צריכות להיות חלק מהצוות של בית-הספר, הדבר פוגע הן בבריאותם של התלמידים.
עינת וילף: תלמידים צריכים להכיר את האחיות, יש חשיבות לבניית הקשר לאורך זמן.
עינת וילף: אחיות שנמצאות בבית-הספר או שנמצאות בבית-ספר באופן יחסית רגיל, יכולות לבנות את הקשר, לבנות את האמון, לא משנה מאיזה רקע הן באות ומאיזה רקע התלמידים באים, אפשר לבנות את האמון לאורך זמן ורק החזרה של שירותי הבריאות לתלמיד והאחיות לבית-הספר, תביא לפתרון הבעיה.
עינת וילף: כל דבר אחר, אנחנו נתעסק אך ורק בסימפטומים.
עינת וילף: המקרה הזה חמור ככל שיהיה, הוא סימפטום של מהלך, פשוט מהלך רע.
עינת וילף: אנחנו נמשיך כאן בוועדה לדחוף את הנושא של החזרת והלאמת שירות האחיות ונעשה את זה גם בהיערכות לקראת שנת הלימודים הקרובה, לקראת המכרז שאסור לו לצאת לדרך.
מוריה אשכנזי: הוא יצא.
עינת וילף: שאסור לו להסתיים, לצורך העניין.
מוריה אשכנזי: צריך לעצור אותו עודו באיבו.
עינת וילף: כן, בדיוק.
עינת וילף: ופשוט להשיב את זה.
עינת וילף: זה גם זול יותר וזה גם יעיל יותר.
עינת וילף: כלומר, מה שמדהים בכל הסיפור הזה, זה שהמדינה מוציאה יותר כסף היום, והתוצאות גרועות יותר.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכל המשתתפים, אני רוצה להודות לחברי הכנסת.
עפו אגבאריה: סליחה, לגבי משרד החינוך, האם את לא רואה שמן הראוי שגם משרד החינוך יעשה קמפיין הסברה כזה, בתוך בתי-הספר, על העניין האלה?
עינת וילף: כלומר, אני חושבת שמשרד החינוך צריך לעסוק באופן עקבי, הן בחינוך לקבלת כל אדם ואדם והן בחינוך נגד אלימות, קמפיין מיוחד בהקשר הזה.
עינת וילף: הוועדה עוסקת כל יום, כל שבוע, בשאלת חינוך נגד אלימות, זה לא משהו מיוחד בהקשר הזה.
עינת וילף: כלומר, אני לא חושבת שעל בסיס זה צריך לעשות משהו שהוא שונה ממה שנדרש.
עינת וילף: אנחנו קיימנו, הוועדה קיימה דיון בנושא הזה לפני מספר שבועות בנושא הזה של מבוגרים הנמצאים בהסעות, יישובי עוטף עזה, אני חושבת שלאור מה שקרה בשבועיים האחרונים, של ירי ישיר לתוך רכב, הצורך רק מתחדד.
עינת וילף: כשראיתי שאין כוונה להמשיך לתקצב את הנושא, רציתי לקיים דיון דחוף, כדי לראות איך כן מתקצבים את הנושא.
עינת וילף: אורי ממשרד האוצר נמצא פה, מצוין.
עינת וילף: בתקווה שנוכל לפתור את הנושא בשנת הלימודים הקרובה ואחריה ולהיות קצת יותר שקטים.
עינת וילף: אני מבקשת להתחיל עם משרד החינוך.
עינת וילף: בבקשה, תוכל להציג את ההחלטה של אחראית מחוז דרום.
דודו לוי: ההחלטה של המשרד התקבלה בוועדת ההסעות העליונה בראשות המנכ"לית בחודש מאי האחרון וההחלטה הזאת אישרה את ההשתתפות של המשרד בעלות המלווים בשנת תשע"ב וכבר אז נאמר שהמשרד לא יוכל להמשיך לתשע"ג ואתם צריכים להבין שמדובר פה בליווי לילדים בחינוך רגיל.
עינת וילף: מבינים לחלוטין.
דודו לוי: אנחנו מלווים בכל הארץ רק ילדים מחינוך מיוחד וגם אז רק בנקודות הקשות.
דודו לוי: אפילו ילדים בחינוך מיוחד בנקודות הקלות, לא מקבלים ליווי.
עינת וילף: ברור לחלוטין, זה עלה גם בדיון האחרון והוסבר שוב ושוב שביישובים בעוטף עזה בהסעות שחלקן נמצאות בכינון ישיר, יש מצב ייחודי.
עינת וילף: אנחנו לא מתכוונים שהוא יימשך לנצח, אבל כל עוד הוא נמשך, אז הוא מצב ייחודי שלא קשור לחינוך מיוחד או לחינוך רגיל.
דודו לוי: אז אנחנו, בעיקרון, אנחנו מעוניינים לסייע בעניין הזה, אבל אנחנו צריכים לזה תקצוב.
דודו לוי: ולא תהיה שום אפשרות לדון בנושא הזה, אלא רק בוועדת ההסעות העליונה לשנת תשע"ג, אבל מאוד חשוב שיהיה, אם המועצה שפנתה.
עינת וילף: התקציב הכולל מבחינת משרד החינוך, למשך עשרה חודשים של הסעות, הוא כמה?
דודו לוי: התקציב נקבע, תקציב לליווי למלווה לאוטובוס הוא 19,192 שקלים.
עינת וילף: אבל כמה זה?
דודו לוי: תלוי כמה אוטובוסים יהיו.
עינת וילף: סך-הכל.
דודו לוי: בואי נגיד, במועצה הספציפית שהיא זאת שהעלתה את כל הנושא, שער הנגב, זה 12 אוטובוסים כפול כ- 20,000 שקל, קרוב ל- 20, זה משהו כמו 240,000 שקל.
עינת וילף: אז 240,000 שקל בשנה, זה התקציב הנדרש.
עינת וילף: אז טוב, על פניו, למשרד החינוך אין את התקציב הזה?
דודו לוי: התקציב של משרד החינוך מתוכנן לא ל- 240,000 שקל, לכל שקל.
דודו לוי: זה אומר שאם לוקחים 240,000 שקל עכשיו למתן הליווי הזה, ואנחנו לא מתוקצבים ספציפית מהאוצר לעניין הזה, זה אומר שצריכים לקחת את זה ממקום אחר במשרד.
עינת וילף: אורי, התייחסותך?
עינת וילף: משרד האוצר.
אורי שמרת: קודם כל, כל שקל שמתוקצב למקום כלשהו, כמובן יורד ממקום אחר, לא רק במשרד החינוך, גם באוצר, חברים.
אורי שמרת: אם נותנים עכשיו כסף לעוד סייעת בגן, אז ייתנו פחות כסף לבריאות, לרווחה או לתשתיות.
אורי שמרת: אז כמובן שכל שקל בתקציב המדינה מיועד למטרה כלשהי.
אורי שמרת: עכשיו, כמו שדודו אומר, ליווי כיום יש רק בחינוך המיוחד, אין בחינוך הרגיל בכלל, אגב, תקציב הליווי התחיל בתחילת שנות ה- 90 ודודי, תקן אותי אם אני טועה, בסביבות ה- 11 מיליון שקלים?
דודו לוי: בדיוק.
אורי שמרת: היום הוא מגיע ל- 160 מיליון שקלים, רק שהנוכחים באולם יבינו את הגידול האקספוננסיאלי בתקציב הזה והוא באמת ניתן רק ללקויות הקשות בחינוך המיוחד.
אורי שמרת: כשאני אומר לקויות קשות, אני, אם אינני טועה, זה אפילו עיוורים וחרשים לא נחשבים לקויות קשות בעניין הזה, זה באמת כאשר המוצר הזה הוא מוצר הכרחי לילד שיש לו פיגור שכלי קשה להגיע לבית-הספר, אז הוא מקבל ליווי.
אורי שמרת: זה לא שעכשיו כל נער בחינוך המיוחד מקבל את זה.
אורי שמרת: זה באמת מוצר שמגיע לילדים מהספקטרום הקשה ביותר.
עינת וילף: ועדיין-?
אורי שמרת: לעניין הספציפי.
אורי שמרת: לעניין הספציפי, אנחנו לא חושבים שזה נכון להכניס את נושא הליווי לחינוך הרגיל בכללותו או למועצה אזורית כלשהי.
אורי שמרת: היום אומרים שער הנגב, מחר יש טילים גם באשדוד, בבאר-שבע, ומחרתיים גם בתל-אביב ואנחנו יודעים את המצב הביטחוני בישראל.
אורי שמרת: אנחנו יודעים אותו.
אורי שמרת: בשנות ה- 90, היה פה גם אוטובוסים שהתפוצצו חדשות לבקרים וגם אז לא היה מלווה לאוטובוס של הילדים והי המסוכן להסתובב בקניון.
אורי שמרת: היום ברוך השם המצב הרבה יותר טוב, אני לא חושב שזה נכון, המשרד שלי, לא חושב שזה נכון להכניס ליווי לחינוך הרגיל.
אורי שמרת: יחד עם זאת, במידה ומשרד החינוך יחליט, כמו שהחליט בשנה הקודמת, שהוא מעוניין להקצות מתקציבו לטובת הנושא, אנחנו לא נתנגד.
אורי שמרת: זה כן סכום שהוא יודע להתמודד אתו.
אורי שמרת: בואו נגיד את זה ככה.
אורי שמרת: לא צריך על כל סכום ללכת לאוצר.
אורי שמרת: אנחנו כן חוששים כאן מהשלכות רוחב.
עינת וילף: לא צריך להגזים.
עינת וילף: בכינון ישיר אין הרבה, תראה.
עינת וילף: נכון, מצב ביטחוני יש.
אורי שמרת: היום זה כינון ישיר ומחר זה טילים על באר-שבע.
אורי שמרת: מחר ראש עיריית אשדוד יגיד – אני שובת.
אורי שמרת: אלא אם כן אקבל ליווי, כמו שער הנגב.
אורי שמרת: מה נגיד לו? וייפול טיל בדיוק על אוטובוס.
אורי שמרת: אז מחר כל הארץ תהיה מלווה.
אורי שמרת: זה יכול לקרות, זה לא שזה.
עינת וילף: הכל יכול לקרות.
אורי שמרת: לא, זה לא תסריט הזוי.
עינת וילף: כל אסון יכול לקרות.
עינת וילף: אבל אני עדיין חושבת שמדובר כאן במקרה שהוא הרבה יותר ייחודי, כי זה ממש יום יום, שעה שעה, זה אפילו לא סבבים.
עינת וילף: כלומר, מדובר ביום יום, שעה שעה, שהאוטובוסים יכולים להיות מטווחים.
עינת וילף: כלומר, זה לא מצב שאפילו אתה יכול להגיד סבב ואז אפשר גם לשבות לכמה ימים.
עינת וילף: אנחנו נמצאים במצב שבאוטובוסים האלה, הילדים נמצאים בסיטואציה שהיא ממש בכינון ישיר.
אורי שמרת: ואם יהיה מלווה, אז הוא יוכל לעזור להם מול הכינון הישיר?
אורי שמרת: אם מישהו יירו בו, יירו בו, גם במלווה אפשר לירות.
אורי שמרת: יש ערך מוסף למלווה, אף אחד לא מטיל ספק בו.
עינת וילף: אתה לא יכול להתכחש.
אורי שמרת: אנחנו לא חושבים שזה נכון.
אורי שמרת: לא חושבים שזה נכון.
אורי שמרת: מחר, היום יהיה מלווה בשער הנגב, בחינוך הרגיל, מחר כולם ידרשו את זה ואגב, גם בצדק.
עינת וילף: אני חושבת שלא.
עינת וילף: אני חושבת שכן יש כאן מקרה ייחודי, אבל בבקשה.
איתי לביא: אני יושב-ראש פורום הורים.
איתי לביא: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שנאמרים כאן.
איתי לביא: המצב הוא ייחודי ומצב יכול להתפתח בארץ לכל שינוי ולכל מקום ואתה צודק בדבריך.
איתי לביא: יחד עם זאת, אנחנו פה במשך 12 שנה עשויים בסיטואציה שהיא באמת ייחודית, ייחודית לאזור שלנו.
איתי לביא: סיטואציה שעפות רקטות וטילים ופצצות מרגמה ולעתים, כמו שקרה לפני שבועיים, ירי מנשק קל שאולי לא מכוון בדיוק למכונית ותחנת דלק, אבל הוא פוגע כי אף אחד לא מכוון בצורה מדויקת.
איתי לביא: ואנחנו צפויים, ואנחנו נמצאים במצבים שהם יום-יומיים, שאוטובוס יוצא מקיבוץ, אומרים לו – עצור, יש התראה לחדירה, שנה מסלול, סע לפה, סע לשם, עמוד שלוש שעות, אל תזוז.
איתי לביא: באוטובוס הזה יש נהג ו- 50 ילדים.
איתי לביא: הנהג הוא לא זה שצריך לטפל בסיטואציה הזאת.
איתי לביא: אנחנו נמצאים במצב שהיה ביום שישי האחרון שני אוטובוסים, היו בפעילות במתנ"ס.
איתי לביא: היתה התראה להימצא 15 שניות ממרחב מוגן, ולהתרחק מהיישובים שהם עשרה קילומטר מגבול עזה.
איתי לביא: שני האוטובוסים האלה חיפשו מקום לעשות את הפעילות.
איתי לביא: יצאו מהמתנ"ס, התקשרו אלי, אני נמצא בקיבוץ יותר מרוחק, סידרנו מקום, הדברים האלה הם יום-יומיים.
איתי לביא: אוטובוס יוצא מבית-ספר, יש התראה, הוא נשאר בבית-הספר שעתיים, שלוש שעות.
איתי לביא: מי צריך לטפל?
איתי לביא: המורים נסעו הביתה.
איתי לביא: אנחנו ניסינו לעשות, ליזום ליווי מכל סוג שהוא שיכול להיות קיים או שהיה קיים.
איתי לביא: ניסינו הורים מתנדבים, ניסינו פנסיונרים, ניסינו סטודנטים מספיר בתשלום, ניסינו ילדים, נערים ב- י"א, י"ב, שיודעים תרומה לקהילה, הכל היה בשלבי הכנה ונטרף ברגע שפגע טיל קורנט באוטובוס.
איתי לביא: נטרף.
איתי לביא: לא ילד ב-י"א או י"ב ייקח אחריות, לא פנסיונר ייקח אחריות, לא סטודנט בספיר ייקח אחריות.
איתי לביא: פה צריך מישהו שעבר הכשרה, שיודע שברגע שיש תרחיש כלשהו, ויש ארבעה תרחישים ביום, הוא יודע בדיוק מה לעשות וזה לא התפקיד של הנהג.
איתי לביא: חס וחלילה.
איתי לביא: ואנחנו נמצאים במקום כזה שצריך תשובה היום.
איתי לביא: יכול להיות שמחר יבוא שלום עם החמאס, יכול להיות שמחרתיים יעופו טילים על אשדוד ועל באר-שבע וגם באר-שבע ואשדוד ירצו ליווי.
איתי לביא: ואז ישבו משרד החינוך ומשרד האוצר ויגידו כמו שאתה אומר – אנחנו נוריד 50,000, 100,000, 300,000, 200 מיליון מ-א', ב', ג', ונקציב היום לליווי, כי היום ליווי זה הדבר החשוב ביותר, זה סדר העדיפות.
איתי לביא: סדר העדיפות של ההורים של שער הנגב ושל המועצה האזורית שער הנגב, ששולחים את הילדים כל יום בכביש שהוא מסוכן, הוא שיהיה מלווה מבוגר שידע איך להגיב לתרחישים לא צפויים.
איתי לביא: ואף אחד מאיתנו לא מדבר על פגיעה ישירה באוטובוס.
איתי לביא: בוודאי שלא.
איתי לביא: בשום פנים ואופן.
איתי לביא: זה אף אחד לא יוכל לעזור, גם לא אוטובוסים ממוגנים, ש... רצה לשלוח לנו, שהם מלכודת מוות.
איתי לביא: לא, אנחנו לא רוצים את זה.
איתי לביא: אנחנו מדברים על התרחישים היום-יומיים שקורים.
איתי לביא: נתתי דוגמה מיום שישי האחרון, שתי דוגמאות, שאנשים היו צריכים לברוח, כי שני אוטובוסים של פעילות נערים היו צריכים לצאת כי היה פתאום איזה שהוא תרחיש, איזה שהיא כוננות.
איתי לביא: ואנחנו לא רוצים לשלוח את הילדים שלנו רק עם נהג.
איתי לביא: ומדובר בתקציב שהוא לא איום ונורא, אני רואה בעיתונים 300 מיליון לפה, 100 מיליון לפה, אני היום רק פתחתי עיתון וקראתי משרד האוצר יתקצב איזה 100 מיליון, אני אפילו לא רוצה לדעת, דברים שהם לדעתי קצת הזויים, אבל אני לא מתערב בשיקולים פוליטיים.
איתי לביא: שאנחנו מבקשים 240,000 שקל לדברי דודו לוי, העלות האמיתית שיגיד לכם יואב שהוא חשב בקריאה שעלה בשנה שעברה זה 320,000 שקל, כרגע אני אל מדבר על העלויות.
איתי לביא: אנחנו רוצים, ההורים, שעל האוטובוס יהיה מלווה מבוגר פעמיים ביום – בהסעה לבית-הספר ובהסעה חזרה מבית-הספר וזה לא בקשה בשמיים.
איתי לביא: זו בקשה הגיונית ופשוטה ביותר.
עינת וילף: משרד הביטחון, אני אשמח להתייחס על, אתם אגב, דבר כזה, פועלים בנושא?
עינת וילף: יכולים לתת מלווים מצדכם?
סא"ל תומר תבור: בוא נגיד ככה.
סא"ל תומר תבור: אני מפיקוד הדרום, ראש ענף להב.
סא"ל תומר תבור: אנחנו לא מתנגדים לליווי של מבוגרים באוטובוס.
עינת וילף: אף אחד לא מתנגד.
עינת וילף: זה לא הבעיה.
אורי שמרת: גם אם זה מתקציבכם?
אורי שמרת: אם אפשר לשאול-?
אורי שמרת: שאלה לגיטימית.
סא"ל תומר תבור: עם כל הכבוד – לא.
אורי שמרת: לא, אני שואל.
סא"ל תומר תבור: לא.
סא"ל תומר תבור: לא מתקציבנו.
סא"ל תומר תבור: מי שיודע, כשמבצעים הגנה, כי זה מה שכרגע פיקוד הדרום עושה במרחב, תמיד יש לך חוסר של כוח אדם, תמיד רוצה יותר.
סא"ל תומר תבור: ואני לא חושב שזה נכון להוציא כרגע בט"שית, כדי לתת ליווי לאוטובוס.
סא"ל תומר תבור: זו עמדתי המקצועית.
עינת וילף: מה לגבי חיילים?
סא"ל תומר תבור: חיילים זה על בט"שית.
סא"ל תומר תבור: אני לא חושבת שלקחת.
איתי לביא: זה באוטובוס, בתוך האוטובוס.
סא"ל תומר תבור: אני לא חושב שזה נכון לקחת חיילים מחטיבה 84, שאמורים לתת הגנה לאורך הגבול, אם זה בסיני או לאורך הגבול של סיני או לאורך גבול רצועת עזה, לשים אותם על אוטובוסים.
סא"ל תומר תבור: זה לא התפקיד, כרגע.
סא"ל תומר תבור: בהגנה נותנים הגנה מרחבית.
סא"ל תומר תבור: על המרחב.
סא"ל תומר תבור: אני לא נותן ספציפית, מה שנקרא מענה, לחדירה, או ספציפית מענה לירי שטוח מסלול או ספציפי לירי תלול מסלול או ירי נ"ט.
סא"ל תומר תבור: כשאני עושה הגנה, אני נותן להכל.
סא"ל תומר תבור: כלומר, אני לא יכול להגיד – תשמע, OK, אני שם את החייל, אז הוא ייתן כרגע מענה על הכל, לא.
סא"ל תומר תבור: אני צריך לעשות מכלול רחב של מכשול, הגנה, תצפית, מכ"מ, חייל, סיור, סיור עומק, כיתות כוננות, כאלה ואחרות, לטובת הגנה על היישוב.
עינת וילף: עדיין, אני חייבת להגיד, אני כל הזמן מקשיבה לדברים שנאמרים כאן, גם על-ידי משרד החינוך, גם על-ידי משרד האוצר, גם על-ידי משרד הביטחון.
עינת וילף: מדובר כאן ב- 300,000 שקלים, זה פשוט לא יאומן, זה, אלה מספרים קטנטנים בתקציבים, ודאי של שני המשרדים שלכם, שהם שני המשרדים עם התקציב הכי גדול במדינת ישראל ועם כל הכבוד, גם באוצר זה טעות עיגול.
עינת וילף: כלומר, אם יש כסף לאוניברסיטה חדשה פתאום ויש כסף להעביר דברים ויש שלל דברים, לא מדובר, אין השלכות רוחב, אין כאן, יש כאן מקרה ייחודי, צריך לפתור את בעיית שנת הלימודים תשע"ג, תפתרו אותה, אם צריך, תדבר עם משרד החינוך שהם ייתנו 100,000 והם ייתנו 100,000 ואתם תתנו 100,000 אבל אלה סכומים פשוט, זה בדיחה.
דודו לוי: סליחה, זה מדובר כרגע רק על שער הנגב, יש עוד מועצות שבהחלט יכול להיות, בעוטף עזה, שהן גם יבקשו את אותו דבר.
אורי שמרת: ואת חייבת לתת להם.
דודו לוי: אם הם יבקשו נצטרך לתת גם להם.
אורי שמרת: תהיי מחויבת לתת להם.
דודו לוי: אי-אפשר יהיה לתת לשער הנגב ולא לתת לשדות נגב ולא לתת לאשכול ולא לתת לחוף אשקלון.
עינת וילף: צריך באמת מדובר בכמה יישובים שנמצאים, האוטובוסים שלהם עוברים ליד הגבול.
עינת וילף: לא צריך להתפרע לכיוון השני.
עינת וילף: מדובר על אוטובוסים, אפשר להגדיר את זה, כמו שידעו להגדיר טוב מיגונים לעד קילומטר פה ועד קילומטר פה, אפשר להגדיר אוטובוסים שעוברים בטווח שהמסלול שלהם עובר בטווח מסוים מהגדר.
עינת וילף: לא צריך, אפשר, ואז אין שום השלכות רוחב.
עינת וילף: מגדירים את הטווח מהגדר של האוטובוסים, התקציב סגור, הוא לא מתפרש וזה הולך לשם.
עינת וילף: ברור שתמיד יהיו לחצים לעוד, אבל באמת שאני חושבת שמדובר כאן בסכום קטנטן ובקשה סבירה לחלוטין ובתקציבים של כולכם זה באמת אפילו טעות עיגול.
עינת וילף: עוד מישהו מבקש להתייחס?
יואב גלובוצקי: אני חשב מחלקת החינוך בשער הנגב.
יואב גלובוצקי: אני מקריא פה מייל שקיבלתי הבוקר, 8:32, נשמע צבע אדום בנחל עוז ופיצוץ.
יואב גלובוצקי: הנושא בבדיקה.
יואב גלובוצקי: אחרי זה ב- 8:47 – בהמשך להודעה קודמת, נפילה מחוץ לנחל עוז.
יואב גלובוצקי: אין נפגעים.
יואב גלובוצקי: הדבר הזה הוא יום-יומי.
יואב גלובוצקי: הוא חוזר על עצמו, זה הולך בגלים, הקסאם שנפל היה יכול ליפול ליד אוטובוס.
יואב גלובוצקי: לא חל שום שינוי.
יואב גלובוצקי: אם בתשע"ב ראו לנכון לתת לנו את הכסף הזה, אני חושב שאין שום סיבה שהשנה לא ייתנו את הכסף.
יואב גלובוצקי: עכשיו אני אכנס קצת לעניינים מספריים.