GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רן ארז: עניין של השקיפות והקשר עם המורים – אין יום שאני לא נמצא בבית ספר אחד או שניים, או מזכירי הסניפים שלו נמצאים בבית ספר אחד או שניים.
רן ארז: אני יכול לראות במשך שנה, יותר מ-70 בתי ספר לאסיפות הסברה, לאסיפות הורים חוץ מחדר מורים וישיבות מורים.
רן ארז: אנחנו מקבלים כל הזמן מיילים מהמורים, ואנחנו מעבירים להם מיילים.
עינת וילף: אני אוכל להצטרף אליך פעם?
רן ארז: בהחלט, את תבחרי את בית הספר שאת רוצה גם כן.
רן ארז: יש לנו אתר אינטרנט ששם אנחנו מפרסמים כל הזמן כל מה שקורה בארגון.
רן ארז: אנחנו שולחים במיילים למורים, יש לו עיתון קשר עין שיוצא בדיוור ישיר למורים פעם בחודש הביתה, שם אנחנו נותנים כל מה שאפשר.
רן ארז: כותבים על בתי הספר, כותבים על מה שקורה בארגון.
רן ארז: כל חבר הנהלה חייב לדווח בקשר עין מה הוא עשה במה הוא התעסק באותו חודש, ומה ההישגים שהוא השיג.
רן ארז: לעניין השקיפות אפשר לומר, חוץ מזה אין גבול לטוב, אפשר עוד ועוד, אנחנו יודעים שאנחנו שקופים.
רן ארז: בעניין צמצום יכולת של מורים להשפיע בבחירות, או להשפיע בהסכם קיבוצי, להשפיע בכלל.
רן ארז: אני אומר שהדבר הזה לא קיים – אם מדובר בלשמוע קולות של מורים, אנחנו כל הזמן שומעים קולות של מורים, אבל אתה לא יכול לרצות מטבע הדברים את כל הציבור.
רן ארז: אתה לא יכול למצוא חן כשאתה אחראי על 52 אלף איש, לא יכול למצוא משהו שכולם מקבלים במאת האחוזים, יש כאלה שלא ימצא חן בעיניהם, לגמור בשעה ארבע זה לא נוח, רוצים לגמור בשעה שתים עשרה.
רן ארז: אני לא רוצה לדבר על זה יותר, אבל אתה לא יכול לרצות את כולם.
רן ארז: הסכם קיבוצי – מתי מראים אותו איך מדברים, תדעו דבר אחד, ככל שהגוף הוא יותר גדול, הוא פחות אופרטיבי.
רן ארז: כשאתה מנהל משא ומתן אתה צריך לקחת בחשבון שאתה מותח חבל.
רן ארז: ברגע מסוים החבל הזה ייקרע, השאלה מתי הוא נקרע – חצי סנטימטר לפני שהגעת להסכם, או אחרי שהגעת להסכם.
רן ארז: אם החבל נקרע לפני זה, אין לך כלום.
רן ארז: ברגע שאתה מוציא הסכם, שאתה מדבר עם האוצר, ויש לא מעט סקטורים נוספים שפוזלים לראות כי כולם צמודים פה צמודים לכולם, מה הוא קיבל, מה הוא לא קיבל, גם אני רוצה, אז מטבע הדברים יש לא מעט דברים בהסכם הקיבוצי שעולים לא מעט כסף שלא מעוניינים להוציא אותם החוצה לפני שהם התפנו.
רן ארז: אז מה שקורה, ברגע שנחתם מפיצים.
רן ארז: הגוף ככל שהוא יותר גדול הוא פחות אופרטיבי.
רן ארז: אתה או מישהו חושב שצריך להביא למשאל קיבוצי, אי אפשר להביא למשאל עם שום חוק שקורה בכנסת, וגם אתה כאזרח אתה לא יכול להשפיע על כל ההחלטות של הממשלה, והממשלה ברגע שנבחרה על ידי הכנסת, היא מקבלת החלטות, יש לה את המנדט.
רן ארז: אותו הדבר בארגון המורים – אי אפשר להגיע לחופש מוחלט כי אז אנחנו מגיעים לאנרכיה ולא מגיעים לשום דבר אופרטיבי.
רן ארז: דבר אחרון לגבי קול פדגוגי, קול חינוכי.
רן ארז: אנחנו נמצאים בכל הועדות של משרד החינוך, אם זה מדובר על צמצום בחינות בגרות, אם זה מדובר על ועדות מקצוע, העניין של האזרחות אנחנו היינו בפנים ואנחנו השפענו על זה על כל הנושאים החינוכיים, אם מדובר על ועדות על משמעת תלמידים, על חוק המשמעת וכדומה, כל הדברים האלה אנחנו נמצאים ואנחנו מצליחים להשפיע יותר, לפעמים פחות, כי אנחנו לא לבד שם, יש עוד גופים.
רן ארז: כדי למחוא כפיים אתה צריך שני ידיים, אתה לא יכול רק ביד אחת.
רן ארז: לכן, צריך לקחת בחשבון שבשטח יש עוד גורמים.
רן ארז: עוז לתמורה זה אמירה חינוכית, זה לא רק הסכם שכר.
רן ארז: לכן, כשאנחנו מדברים על שעות פרטניות, זה אמירה חינוכית שאנחנו אומרים שעכשיו מורה צריך לעשות השתלמויות בבית הספר זאת אמירה חינוכית.
רן ארז: משרד החינוך נותן את הכסף למילגות, ונותן את הכסף למתנות לארגונים קיימים שהוא מכיר בהם על סמך רשימות חברים.
רן ארז: אם הסתדרות המורים או ארגון המורים לא מגישים למשל את מר אמנון כחבר, אנחנו לא מתוקצבים עבורו, לא אנחנו ולא ההסתדרות, ולכן הוא לא מקבל מתנה, אותו הדבר לגביכם.
רן ארז: כדי שאתם תוכלו לקבל מתנות, אתם צריכים להיות מוכרים על ידי משרד החינוך ושהם יתקצבו אתכם - זה לגבי המלגות, זה לגבי המתנות.
עינת וילף: האמת היא שרציתי לקיים דיון של שלוש שעות, פשוט הלו"ז לא הסתדר.
עינת וילף: קודם כל אני רוצה להודות לכם שבאתם.
עינת וילף: אני חושבת שזה היה חשוב, אנחנו נמשיך עם זה, אנחנו נקיים דיון של היערכות לתחילת שנת הלימודים מנקודת מבטכם.
עינת וילף: זה תמיד נעשה עם השר והמנכ"לית, אנחנו נעשה השנה דיונים עם הארגונים כדי שמנקודת מבטכם נראה כיצד נראית ההיערכות לתחילת שנת הלימודים.
עינת וילף: אני רוצה להוסיף את קולי בכל זאת כן לאמירה כוללת על יותר שקיפות, יותר פתיחות, אני מודעת למגבלות שתיארת, אבל ככלל, אני חושבת שזה קול חשוב.
עינת וילף: בכלל, כל הדבר של יותר ויותר להביא לידי ביטוי את קולם של המורים, ובמידה רבה אידיאולוגיה עכשיו של הוועדה בראשותי.
עינת וילף: אחת לשבוע יש לנו מורים שמציגים את עבודתם, אני ממליצה גם שתבואו ותדאגו שיהיה כן נציג קבוע מצידכם, כי אני באמת מאמינה שלעתיד מערכות חינוך מצטיינות, אלה מערכות חינוך שמקשיבות למורים ושואלות אותם מה לעשות ולא אומרות להם מה לעשות.
עינת וילף: לכן, ככל שגם הדבר יבוא לידי ביטוי בתוך הארגון, אני חושב שרק ייטב.
עינת וילף: יש לי סידרה ארוכה של שאלות שנעשה בדיון נוסף שמורים יעבירו את ההשתלמויות, ולא גורמים חיצוניים.
עינת וילף: שאלות רבות על כל הנושא הדיפרנציאלי שנדון בו בדרגות.
עינת וילף: עלה גם נושא של מורים למדעים שלימדו בכמה בתי ספר בגלל המעבר לעוז לתמורה אנחנו מאבדים מורים למדעים, זה דבר שאנחנו נבדוק נתונים, נרצה לשמוע מה אפשר לעשות בנושא הזה.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכל המשתתפים, אנחנו נמשיך את הדיונים.
עינת וילף: אני מודה לכם שבאתם, הקשבתם, עניתם ותמשיכו בעבודתכם.
עינת וילף: הישיבה היום עוסקת באחד הנושאים בעיני החשובים ביותר במערכת החינוך ואחד שהוועדה מקדישה לו זמן ניכר.
עינת וילף: אחת לשבוע, בצורה זו או אחרת, אנחנו עוסקים בנושא של אלימות, הפקרות, היעדר כללים, במערכת החינוך ומה נעשה כדי להתמודד עם זה.
עינת וילף: מתוך ידיעה, זה לא רק תחושה או אמונה, שאם הדבר הזה לא מטופל, כל היוזמות האחרות, הרעיונות האחרים, הרפורמות, התוכניות, למעשה קורסות בהיעדר תשתית ראויה.
עינת וילף: הרקע לדיון, כפי שפורסם, היה איך יוצרים אווירה תומכת לימודים בבתי הספר, מדובר על אקלים בטוח.
עינת וילף: אבל העיקרון הבסיסי הוא שהאווירה בבתי-הספר צריכה להיות אווירה שהיא תומכת לימודים והמטרה לקראת פתיחת שנת הלימודים – לראות מה נעשה ומה מתכוונים לעשות מבחינת הטמעת המדיניות של משרד החינוך.
עינת וילף: הזכרתי בהזמנה שנשלחה לאנשים, שלקראת שנת הלימודים תש"ע, התפרסם חוזר מנכ"ל שעסק בהתמודדות עם בעיות אלימות ומשמעת בבתי-הספר.
עינת וילף: חוזר המנכ"ל, לטעמי, מורכב מדי, יש לו הרבה מאוד בעיות, אבל לכל הפחות הוא שידר שינוי כיוון וזה היה הדבר המרכזי שהוא עשה.
עינת וילף: הוא שידר שינוי כיוון מבורך במדיניות משרד החינוך ביחס לאלימות ומשמעת, אחרי תקופה ארוכה שבה המדיניות היתה לחלוטין הפוכה, מדיניות של בעצם הליכה כנגד המורים, של חתירת תחת הסמכות שלהם, של יצירת אווירה שאין בה גיבוי, אווירה בעצם של התפרקות כוללת והחוזר הזה סימן לכל הפחות, עם כל הבעייתיות שבו, שינוי כיוון.
עינת וילף: הוא השיב למורים סמכויות חשובות שנלקחו מהם בעבר, עדיין לא השיב את כל מה שצריך להשיב וגם על זה נדבר.
עינת וילף: אבל בהחלט השיב סמכויות חשובות.
עינת וילף: אבל אני יכולה להגיד, בשנים האחרונות, עדיין במפגשים עם מנהלים ומורים, מה שאני שומעת, הצבעה על כך זה שהחוזר ורוחו בהרבה מקרים לא חלחלו לשטח.
עינת וילף: הרבה מורים ומנהלים שמעו, יודעים, שמעו את שר החינוך מדבר על גיבוי, יודעים שיש חוזר מנכ"ל, אבל עדיין יש חוסר אמון עמוק בכך שאם למשל מורים מוציאים תלמיד מהכיתה שאינו מאפשר להם לימודים, הם לא מאמינים שבאמת יגבו אותם ברגע המכריע כשהילד, כשההורים של אותו ילד יתקשרו ולכן הם חוששים.
עינת וילף: נתקלתי במנהלים, שלא אפשרו למורים לבצע את הדברים בפי החוזר, כי העדיפו להשאיר את הדברים כפי שהם.
עינת וילף: עדיין יש תחושה מאוד עמוקה שלמרות האמירות, יש עדיין חוסר אמון, שזה אכן מחלחל לשטח ושאפשר לנהוג בדרך הזו.
עינת וילף: דבר מאוד בסיסי – יש מעט מאוד בתי-ספר שדווחו לי שאכן בבית-הספר, לצורך העניין, יש כיתת שקט.
עינת וילף: כיתה שאליה אפשר להפנות תלמידים בהשגחת מבוגר שאינם מאפשרים לימודים.
עינת וילף: בלי דבר כזה, כל החוזר לא שווה.
עינת וילף: כלומר, אם אין ברגע המכריע מקום אליו אפשר לשלוח תלמיד שלא מאפשר למורה ללמד ולשאר התלמידים ללמוד, אם אין את הדברים האלה בסופו של דבר, הדברים נשארים בגדר הצהרות, אבל הם לא הופכים למדיניות.
עינת וילף: ולכן המטרה היא, לקראת שנת הלימודים הקרובה, לשאול מה עושים כדי להבטיח שהדבר מחלחל לשטח, שכל מורה במדינת ישראל ידע שיש גיבוי, שהוחזרו סמכויות, שהמדיניות היא אחרת, שמנהלים ידעו מה מצופה מהם ביחס למורים, שהם ידעו שיש להם את הגב של משרד החינוך, אל מול הורים, אל מול עיריות, אם צריך.
עינת וילף: ובמיוחד אני רוצה לשאול איך נערכים לפתיחת שנת הלימודים החל מהיום הראשון, כדי להבטיח שכל תלמיד, מהיום הראשון, אחד הדברים שלמדנו כאן בכמה דיונים שהיו וגם בהקשרים אחרים, זה ששום דבר הוא לא מובן מאליו לתלמידים.
עינת וילף: כלומר, ההנחה שיש תקנון, זה בסדר.
עינת וילף: אם לא אומרים לתלמידים בצורה מסודרת בתחילת השנה, אם לא עוברים אתם על החובות שלהם ולא רק על הזכויות שלהם, אם לא עוברים אתם על כל כללי ההתנהגות, על מה יקרה במקרה של הפרה של כללי ההתנהגות, מה מצופה, אם אין מנגנונים לעבוד עם המורים מהיום הראשון, להטמיע את הכללים האלה, להבהיר שלא תהיה שבירת שורה, שהמורים הם לא לבד, שזו מדיניות של כלל בית-הספר, הדברים האלה לא יקרו ולא תהיה הטמעה.
עינת וילף: ולכן אני רוצה לדעת גם מה נעשה, מה הולך להיעשות ובמיוחד, איך אתם מוודאים שפתיחת שנת הלימודים תיראה כפי שהיא צריכה להיראות מהרגע הראשון.
עינת וילף: אני אוסיף, לאחר שתהיה הפתיחה, אולי בעצם, מיכל, את יודעת מה?
עינת וילף: אולי אני אתחיל אתך.
עינת וילף: לפני שאני אתחיל עם משרד החינוך.
עינת וילף: אני ביקשתי, הזמנתי לכאן, לפני כמה שבועות, אני לא יודעת אם ראיתם, התפרסמה כתבה מאוד גדולה על ספר בשם אספלט.
עינת וילף: ואת הספר כתבה כפי שאתם רואים אישה צעירה, בשם מיכל פיטובסקי, והיא תספר על מה הספר.
עינת וילף: אבל הוא בהחלט מתאר מתוך בית-הספר, איך נראות התופעות שאנחנו מנסים להילחם כנגדן.
עינת וילף: אז בבקשה, מיכל פיטובסקי.
מיכל פיטובסקי: תודה רבה.
מיכל פיטובסקי: באפריל האחרון יצא לאור הרומן שלי "אספלט", שמתרכז בחוויות האלימות בבית-ספר, המופנות כלפי נערות.
מיכל פיטובסקי: הספר עוסק בשתי דמויות מרכזיות, אחת היא עופרי, ילדה בת 11, שחוטפת מכות מהבנים בכיתה, בעיטות, חניקות, יריקות, ופעם אחת הם אפילו זורקים אותה מאוטובוס נוסע.
מיכל פיטובסקי: הדמות המרכזית השנייה היא מורן, נערה בת 15, שכבר לא יכולה לשאת את התוקפנות בכיתה ותחושות הנידוי דוחפות אותה להתנהגויות הרסניות כמו אלכוהול, סמים ומחשבות על נשירה מהלימודים.
מיכל פיטובסקי: אמנם הספר שלי הוא לא אוטוביוגרפי, אבל ביססתי חלקים גדולים שלו על החוויות האישיות שלי מבית-הספר ובמיוחד את כל החוויות שקשורות לאלימות בכיתה, שגם אני הייתי קורבן לה.
מיכל פיטובסקי: גם הדברים שהזכרתי מקודם וגם דברים נוספים שאפילו לא נכנסו לספר, שזרקו עלי פעם בקבוק זכוכית והוא התנפץ על הקיר מאחוריי, אחד הילדים בכיתה שלי, בכיתה ה', ניסה להתאבד, אלה דברים קשים מאוד בשביל בית-ספר יסודי, מצד אחד.
מיכל פיטובסקי: מצד שני, אני לא הייתי היחידה, לא בכיתה וגם לא בבתי-ספר בכלל בארץ.
מיכל פיטובסקי: מאז שפורסם הספר, אני מקבלת עשרות פניות ומכתבים מאנשים שחוו חוויות דומות.
עינת וילף: ספרי לנו קצת על הפניות שאת מקבלת.
מיכל פיטובסקי: קיבלתי מגוון.
מיכל פיטובסקי: גם קיבלתי פניות מאנשים שלמדו אתי, שהיו על הסקאלה הרחבה של החוויה הזאת.
מיכל פיטובסקי: חלקם מבינים על מה אני מדברת אבל מרגישים שזה מוגזם, חלקם חושבים שתיארתי את זה בדיוק כמו שזה היה, חלקם לא מבינים בכלל על מה אני מדברת.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, הזיכרון של אנשים, שחוויות בית-הספר יכול להיות, הוא לא אחיד לכולם, וגם החוויה של בית-הספר היא לא אחידה לכולם.
מיכל פיטובסקי: אף על פי שאני לא הייתי ילדה יוצאת דופן בצורה שבה חוויתי את הלימוד זאת אומרת, לא הייתי ילדה דחויה או ששמו עליה את כל הפוקוס הזה.
עינת וילף: ומה לגבי פניות שאת מקבלת לגבי ילדים שהם היום במערכת החינוך?
מיכל פיטובסקי: זה עדיין לא קיבלתי.
מיכל פיטובסקי: אני בעיקר מקבלת פניות מאנשים בני דורי שקראו את הספר ומרגישים הזדהות.
מיכל פיטובסקי: מבני נוער שאני, יוצא לי להיתקל בבני נוער שקוראים את הספר שלי והם מרגישים הזדהות גדולה.
מיכל פיטובסקי: מה שרציתי להדגיש בדברים, זה שאחת השאלות המרכזיות שעולות כשאני באה לדבר על הספר שלי, איך זה שלא סיפרתי לאף אחד, איך לא סיפרתי למורים, איך לא סיפרתי להורים וזו שאלה מאוד עקרונית, כי ככה רוצים לנסות למנוע את האפשרות שדברים כאלה יחזרו בעתיד.
עינת וילף: זאת השאלה.
מיכל פיטובסקי: אני אנסה לענות על השאלה הזאת, אבל לפני שאני אנסה לענות עליה, אני רוצה להגיד שאני חושבת שיש בה משהו לא הוגן.
מיכל פיטובסקי: כי כשבאים, פונים לילד שהוא קורבן ואומרים לו – למה לא באת?
מיכל פיטובסקי: בעצם לא לוקחים בחשבון שהוא החולייה הכי חלשה בתוך השרשרת הזאת.
מיכל פיטובסקי: הוא גם מי שיספוג את תג הקורבן, הוא גם זה שיאשימו אותו בהלשנה, הוא גם זה שצריך לשכנע את המבוגרים מסביבו שהדברים האלה אכן מתרחשים ובעצם כל הסיטואציה הזאת היא לא סיטואציה שהוא יצר, זו סיטואציה שנכפתה עליו.
מיכל פיטובסקי: אז זה מצב בעייתי לצפות מילדים שהם קורבנות לאלימות, להיות אלה שיביאו מעל פני השטח את הדבר הזה.
עינת וילף: המבוגרים בכלל, כלומר, המבוגרים בעולמך – מורים ובעולם בית-הספר, מורים, מנהלים, הם היו בכלל פונקציה, היתה תחושה שהם שם כדי להגן עלייך, שהם פועלים לפחות או שמבחינתם הם בכלל לא ראו, לא ידעו?
מיכל פיטובסקי: אני בטוחה שהצוות החינוכי עשה מאמצים מאוד מאוד גדולים להשתלט על אלימות וגם היו אתנו דיבורים על אלימות.
מיכל פיטובסקי: אבל אני לא הרגשתי שזאת הכתובת לפנות אליה וזה נובע מכל מיני סיבות.
מיכל פיטובסקי: חלק מהסיבות זה שוב, הסיבה, למה לא פניתי בכלל, היא, כי מבחינה לא מודעת, אני פחדתי לפנות.
מיכל פיטובסקי: מבחינה מודעת, מה שחשבתי עליו כל הזמן כשהייתי בבית-הספר, הוא שלא קורה פה משהו בכלל יוצא דופן.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, לא הרגשתי שהמכות הן משהו שצריך עכשיו לעצור ולדבר ולעשות מזה עניין.
מיכל פיטובסקי: כי היה משהו כל-כך יום-יומי בתקשורת בין ילדים שהיה ספוג בתוקפנות.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, התקשורת היום-יומית היתה ספוגה בתוקפנות.
עינת וילף: והאווירה, לצורך העניין, מורים ומנהלים לא נתנו את התחושה שמעשי האלימות זה דבר שכמו שאת אומרת עוצרים את הכל ועושים מזה עניין גדול או-?
מיכל פיטובסקי: כן.
מיכל פיטובסקי: לא הרגשתי ככה.
מיכל פיטובסקי: אני גם, זה משונה כי בסופו של דבר הרבה מאוד מהזיכרונות האלה הם מאוד מטושטשים, זיכרונות ילדות ועדיין אני לא זוכרת את ההתערבות של המורים.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, אני לא זוכרת אותם כמו פונקציה משמעותית.
מיכל פיטובסקי: אני קצת זוכרת כאוס של עולם של ילדים, שילדים מכתיבים את החוקים ואת הטון בו ומהמורים פחדנו מדברים שקשורים בלימודים, פחדנו שהם יגלו שלא עשינו שיעורים, פחדנו שהם יענישו אותנו, שיספרו להורים שלנו אם עשינו משהו רע.
מיכל פיטובסקי: אבל הם לא היו פונקציה בהקשר הזה של מערכות היחסים בינינו.
אייל חסאן: אני מנהל בית-ספר מאשקלון, חבר ארגון המנהלים בהסתדרות המורים.
אייל חסאן: השאלה שלי היא כפולה – אנחנו, מהרגע שאנחנו קולטים ילדים וגם מורים חדשים, במחוז דרום ואני מניח בכל הארץ, אנחנו תמיד אומרים להורים בהתחלה שאנחנו פה בשביל הילדים.
אייל חסאן: השאלה הראשונה – האם ההורים לא שמו לב להתנהלות הזאת, ולא ישבו כמו שאני אומר להורים – שבו לנו על הווריד, אפילו בחופש, ילדה, יש לה מצוקה, אנחנו יוצרים קשר והחוזר מנכ"ל האחרון שגדעון סער גם ו מהמשרד שלחו אפילו בחופש לעקוב ולהיות בשביל הילדים, זה אחד.
אייל חסאן: ושתיים, יש פונקציות היום בבתי-הספר, יועצות, מורות, הן לא שמו לב – היעדרויות, התנהגות אפאתית, שאת לא מגיעה לאירועים חברתיים.
אייל חסאן: האם היו דברים מסוימים שאת הרגשת, את לא רצית לספר וזה הגיוני ואני מתאר לעצמי שזה נכון, השאלה – האם הרגשת שהמורים לא, הם לא פה בשבילך?
אייל חסאן: אנחנו תמיד אומרים לילדים שלפחות יהיה, אתה לא מסתדר עם המחנכת, אולי.
אייל חסאן: המורה למוסיקה, המורה לספורט, שיהיה מבוגר אחראי שאתה יושב אתו לשיח מלב אל לב, היום באופק חדש, ובעוז לתמורה יש את הדברים.
אייל חסאן: איפה שני הדברים האלו?
אייל חסאן: צוות ההוראה, או ההורים, איפה הם עמדו?
אייל חסאן: כי כמוך אני מניח שיש אלפי ילדים שחווים מצוקות ואנחנו כל שנה שומעים על ילדים שרע להם בבית או רע להם בכלל, רוצים להתאבד וכו', וגם ההורים וגם המורים ואנחנו המנהלים, חייבים כל הזמן להיות על המדוכה.
אייל חסאן: איפה החומות האלו של ההורים או של המורים היו?
לילי הלפרין: אני מציעה אבל שלא תהיה כאן מין סוג של האשמה, היא סופרת.
עינת וילף: זה רחוק מהאשמה.
אייל חסאן: לא, אני רוצה ללמוד מזה, מה פתאום?
אייל חסאן: חס וחלילה.
עינת וילף: לילי, אני לא חושבת שזה היה הטון בכלל.
עינת וילף: זה לא היה הטון.
מיכל פיטובסקי: זה היה חשוב לי להבהיר את הנקודה שבשביל שילד קודם כל ייגש לספר, הוא צריך להרגיש שיש לו מה לספר.
מיכל פיטובסקי: אם הוא נמצא בבית-ספר שבו הוא בא לבית-הספר כל בוקר והתקשורת של הכאפות, הקללות, הצ'אפחות, כל הדברים האלה שהם בצחוק בין הילדים, הם לא, הם עוד לא חצו את קו האלימות שיכול להגיע לבית-החולים, הם פשוט, איך שילדים מדברים אחד עם השני.
מיכל פיטובסקי: אם זה היום-יום שלו, הוא לא מרגיש שהוא הולך למורה ומספר לו את המובן מאליו.
מיכל פיטובסקי: זה דבר שמתרחש בהפסקה כל הזמן.
מיכל פיטובסקי: ואז, כשהקו הזה נחצה, זה כבר לא ברור מתי הוא נחצה.
מיכל פיטובסקי: כי המון ילדים, גם התוקפניים ביותר, מרגישים שהם עושים את הדברים האלה בצחוק.
מיכל פיטובסקי: גם חבורה של ילדים שתוקפת ילד בבת אחת והילד הזה הוא קורבן והוא לא צוחק בכלל, הם מרגישים שהם באים ועושים לו את זה בצחוק.
מיכל פיטובסקי: אז אפילו היום אני חושבת שאם תלך לילדים ותשאל אותם אם יש להם, אם קורית אלימות בבית-הספר, בבית-הספר שבו הם לומדים, הם יגידו לך – מה פתאום?
מיכל פיטובסקי: אין לנו אלימות בבית-הספר.
מיכל פיטובסקי: הם לא מרגישים שמה שקורה שם זו אלימות.
מיכל פיטובסקי: הם מרגישים שזה, זה החיים שלהם.
מיכל פיטובסקי: רק כשהם יוצאים לעולם כמבוגרים, הם מסתכלים אחורה, הם מבינים את הפרופורציות.
מיכל פיטובסקי: ככה אני הרגשתי ביציאה שלי לעולם אחרי שעזבתי את בית-הספר, פתאום הבנתי שכל התקשורת הזאת היא לא תקשורת נורמטיבית בין אנשים.
עינת וילף: אני חייבת להגיד, את מצביעה על דבר מאוד נכון ומאוד חשוב.
עינת וילף: קודם כל, המילה שאמרת, המובן מאליו.
עינת וילף: כלומר, הרוב המכריע של הילדים ולצערי גם יותר ויותר מורים, היום הרבה מורים שנכנסים למערכת, היו במערכת כפי שהיא ומבחינתם ככה הדברים מתנהלים.
עינת וילף: כלומר, זו המציאות, אין בכלל תפישה שזה יכול להיראות אחרת ולכן גם אנשים לא מדברים או לא פועלים נגד, כי ההנחה היא שזהו, זה ככה וזה לא אמור להיות אחרת ולכן את מתארת נכון שכל המנגנונים שהם מנגנונים שבנויים על זה שהילד יאמר או ידבר או שישימו לב שמשהו חריג, הם מנגנונים שנועדו להיכשל, כי אף אחד לא חושב שקורה משהו חריג ואז לפיכך, לא יודעים להצביע על זה ומתוך דברייך, אני חושבת שעולה הצורך בכלל לחנך ל-לשים לב בכלל שמה שקורה זה אלימות.
עינת וילף: כי אחרת, כולם מתנהלים בתחושה שזה נורמאלי, עד שמגיעים מקרים מאוד מאוד מאוד חריגים ואז גם לכולם ברור שזה חריג.
עינת וילף: אבל עד אז וה-עד אז הוא מאוד רחוק, מתנהלת אווירה שהיא – ככה מקובל.
מיכל פיטובסקי: בהחלט.
מיכל פיטובסקי: ואולי הדבר האחרון שרציתי להגיד הוא שבהקשר הזה, שדיברו אתנו על אלימות בבית-הספר, אני זוכרת בתור תלמידה וגם זה סוג האווירה שניסיתי להעביר בספר, היא, כמובן שמדי פעם היו עושים לנו שיעורי אקטואליה וחינוך ומדברים אתנו על אלימות ושוב לא היה נעשה הקשר הזה בין המעשה הפרטי היום-יומי לבין המושג הכללי, והרבה פעמים דיברו על הנוער בתור משהו שיצא מחוץ לשליטה ואי-אפשר יותר לשנות אותו והיו מדברים עליו כמו על משהו שהוא מקשה אחת.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, הנוער אלים.
מיכל פיטובסקי: ואני בתור נערה לא אלימה, שסופגת אלימות, הרגשתי כאילו מתייחסים אלינו כאל אותו דבר.
מיכל פיטובסקי: זאת אומרת, לא מסתכלים עלינו בתור יחידים שחלק הם תוקפניים ולא נענשים וחלק הם קרבנות שאין להם אל מי לפנות או לא מרגישים שיש על מה לפנות, אלא כאילו כולנו ביחד אלימים בלי אבחנה וזה גם קצת לקח את האחריות ממי שהיה תוקפני, ממעשיו, וגם גרם למי שלא תוקפני להרגיש כאילו אין לו אפילו מקום בתוך ההגדרה של בני הנוער של דורו.
עינת וילף: את מציגה את זה לחלוטין נכון.
עינת וילף: כלומר, דווקא הדגש צריך בדיוק להיות על ההבדלה הזאת שיש, ואגב, הרבה פעמים אלה מתי מעט, אבל אם המערכת לא שמה להם גבול, אז הם משפיעים על כל בית-הספר.
עינת וילף: לפעמים אלה מתי מעט, תלמידים שנוהגים בתוקפנות ואם המערכת לא יודעת לשים לזה גבול, להפריד את זה מההתנהגות ביחס לכל התלמידים האחרים, אז זה משפיע על בני הנוער ואת גם אמרת דבר נוסף שאני חושבת שהוא מאוד חשוב: הרבה מאוד, כאשר מדברים על כללים בבית-הספר, על זה שיהיו כללים מאוד ברורים, על זה שיאכפו אותם, על זה שיהיה סדר, שתהיה משמעת, אנשים מאוד נבהלים, רואים בזה משהו כאילו מאוד קשיח ומאוד קשה ואת אמרת משהו מאוד נכון, את אמרת – כללים בבית-הספר יש, רק מי שקובע אותם, אם המבוגרים לא דואגים לקבוע את הכללים, אז מי שקובע את הכללים זה קבוצת תלמידים תוקפניים, בריונים והם קובעים את הכללים בבית-הספר.
עינת וילף: אבל כללים תמיד יהיו, אין חברה בלי כללים, השאלה בעצם היא מי קובע אותם.
עינת וילף: אני חושבת שזו אחת הנקודות הכי חשובות כלפי כל מי שלפעמים נבהל מהרעיון הזה.
עינת וילף: אנחנו נמשיך ונפנה אלייך במהלך הדיון ואנחנו נפנה עכשיו למשרד החינוך, לשמוע מה נעשה.
חנה שדמי: קודם כל, אני רוצה להגיד משהו, להתייחס לדברים של הסופרת הצעירה.
חנה שדמי: אין ספק שחוויות כאלה קיימות בבתי-הספר.
חנה שדמי: כל מה שאני אגיד, זה לא אומר שאין אלימות בכלל בבתי-הספר, ושאין, וכל החוויות האלה בכלל אין מה להתווכח אתן, הן תמיד חוויות אמיתיות.
חנה שדמי: יחד עם זה, אני רוצה להראות מה קרה בשלוש השנים האחרונות, כי כששואלים במדגמים מאוד גדולים ילדים בבתי-הספר, חלק אומרים – כן, חוויתי אלימות בחודש האחרון, וחלק אומרים – לא, לא חוויתי אלימות בחודש האחרון.
חנה שדמי: זאת אומרת, על אותה שאלה יש התפלגות שונה.
חנה שדמי: נכון שכל אחד יכול לתפוש מה זה אלימות קצת אחרת, אבל אני רוצה שנעשה, אני אציג את מה שקרה בשלוש השנים האחרונות.
עינת וילף: רק תתארי את תפקידך בהקשר הזה, לטובת כולם.
חנה שדמי: אני מנהלת השירות הפסיכולוגי הייעוצי.
חנה שדמי: בתוך השירות הפסיכולוגי הייעוצי יש יחידה של נושא של אקלים וצמצום אלימות, היא פשוט בחופשה אז היא לא, זה נמצא בתוך אגף שהמנהלת שלו נמצאת בוועדה אחרת, שעוסק גם בעוד התנהגויות סיכון, כי יש קשר בין אלימות ואלכוהול ונושאים אחרים.
חנה שדמי: שר החינוך, כשהוא נכנס, שם את הנושא של אלימות כיעד בתוך התוכנית האסטרטגית של משרד החינוך והוא אמר, הוא סיפר שכל פעם שהוא היה הולך לבקר בתחילת, בכל שבוע הוא מבקר בבית-ספר אחר, מה שהוא שמע מההורים, אני מדברת שלוש שנים קודם, הוא שמע מהמורים שהם לא יכולים לנהל שיעור ושהם לא, ושאין, וכו' וכו'.
חנה שדמי: אני חושבת שאם תשאלי אותו עכשיו מה קרה בשנה, לפחות בשנה האחרונה, הוא פחות ופחות שומע את זה כ- Issue שמגיע אליו.
חנה שדמי: אבל זה היה מאוד בתחילת הדרך.
חנה שדמי: הוקצה לזה תקציב ייעודי, עשרה מיליון שקלים.
עינת וילף: לשנה?
חנה שדמי: לשנה.
עינת וילף: לטובת הטמעה?
חנה שדמי: המטעה.
חנה שדמי: יש כ- 300 מדריכים שפועלים היום ב- 1,200 בתי-ספר.
חנה שדמי: כל חטיבות, מרבית חטיבות הביניים, כחלק, יש להם גם תוכניות נוספות, חלק מבתי-הספר היסודיים מעט ובעל-יסודי.
חנה שדמי: מעט, אלא יותר בשש שנתי.
אייל חסאן: הם סימנו בתי-ספר שבמיצ"ב התוצאות לא היו טובות.
חנה שדמי: כי אנחנו, מה שראינו זה שהאלימות, לאורך כל, בכל המחקרים, היא הכי גבוהה ביסודי, היא גבוהה בחטיבות והיא יורדת בחטיבה העליונה, כך שמבחינה זאת, אני לא מדברת על הבאת נשק, אני לא מדברת על אלכוהול, זה דווקא הגרף עולה בעלייה בגיל.
חנה שדמי: פורסם חוזר המנכ"ל ב- תש"ע, שאחר-כך אני אראה גם מה משתנה בו.
חנה שדמי: בתוך החוזר הורחבו סמכות המנהלים והמורים בכיתות, ניתנו כמה כלים ניהוליים, זאת אומרת המיצ"ב הוא כלי ניהולי, הנושא, יש מערכת שהיא היתה בניסוי, סביב נושא של דיווח על אירועי אלימות, שאפשר לראות מה קרה מבחינת הנתונים.
חנה שדמי: נאמר למנהלים בכל, אני רוצה שאת החוזר הזה כתבנו יחד עם ארגון המנהלים, יחד עם מורים, כתבנו את החוזר הזה ומנכ"ל אז המשרד, שושני, אמר – תביאו לי מקרה שאני, רק להציג אותו לגבי גיבוי.
חנה שדמי: כי אחת הטענות של מנהלים היה, כמו שאת מתארת, שאין להם גיבוי.
חנה שדמי: שאחר-כך מגיעים, הם רוצים לאכוף ואז מגיע איזה מכתב ישר אל השר והשר משנה ונאמר למורים שאם הם עובדים על-פי הכללים, הם מקבלים גיבוי של המנכ"ל.
חנה שדמי: והופעלה התוכנית המערכתית, וגם על-פי המיצ"ב, איתרנו בתי-ספר במיקוד, כ- 100 בתי-ספר במיקוד, ששם נעשתה, היתה עבודה אינטנסיבית הרבה יותר.
חנה שדמי: זה פחות או יותר, ככה ב- 60 שניות, על הפעולות.
חנה שדמי: משהו על החוזר, רק כדי להסתכל.
חנה שדמי: החוזר בנוי משני חלקים.
חנה שדמי: חלק אחד זה איך יוצרים אקלים בית-ספר, מה שמתארת כאקלים, זה שאלה של כללים, ושאלה של יחסים.
חנה שדמי: אם, כמו שהיא מתארת, לא היה לה עם מי לדבר והיחסים, המורה הוא לא דמות שאפשר לדבר אתו, אז אתה לא פונה אליו.
חנה שדמי: יש מחקר, דרך אגב, של אוניברסיטת, דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן, שניסו לבדוק מה ישפיע על זה שקורבן יספר את הסיפור שלו.
חנה שדמי: ואחד הממצאים שהם מצאו והם לא התכוונו למצוא את זה, אבל אחד הממצאים שהם מצאו זה שכשיש קשר טוב עם המורה, זה אחד המשתנים שהוא יספר את הסיפור.
חנה שדמי: זאת אומרת, עבודה על אקלים, וגם מתוך הידע בעולם, שעבודה על אקלים צריכה לעבוד על מערכות היחסים בתוך בית-ספר ועל כללים ומדיניות מאוד ברורה שתלמיד יודע מהם כללי ההתנהגות ומה צפוי לו אם הוא לא יממש את הכללים.
חנה שדמי: אז החוזר בנוי משני סעיפים, מאקלים, שמבוסס על סטנדרטים שתכף אני אראה, ומהכללים לטיפול באלימות והוא בנוי ככה שאפשר לקחת את זה אל תקנון בית-ספר וגם בתי-הספר התחייבו, היו מחויבים להעביר את זה אל תקנון בית-ספר.
חנה שדמי: זה מסמך, דרך אגב, שנכתב על-ידי כל יחידות המשרד, סטנדרטים לאקלים, שאחר-כך השפיע גם על מה יהיו המשתנים במיצ"ב, שיישאלו.
חנה שדמי: אז כמובן, הסטנדרט הראשון עסק במוגנות ובטיחות, הסטנדרט השני עסק בכל התקשורת בין באי בית-הספר, הסטנדרט השלישי עסק בכל נושא של תוכניות שעובדות על השיחה, למשל אחד הדברים שפותחו השנה, זה כל הנושא של העומד מן הצד.
חנה שדמי: כי חברים שלה, שהיו יכולים לראות שהיא כל יום חוטפת מכות, מה הם עושים בתוך התהליך הזה, איך שוברים את קוד השתיקה.
חנה שדמי: זו אחת התוכניות שנכנסו השנה לתוך המהלך הזה.
חנה שדמי: מה זה אקלים לימודי, איך אפשר, מה כל הקטע של, מה קורה בשיעור, מבחינת הכללים, כל הנושא של הסטנדרט החמישי, עוסק בילדים שיש להם כל מיני צרכים ייחודיים.
חנה שדמי: איך הם, מה העבודה אתם.
חנה שדמי: הסטנדרט השישי עוסק בכל הקטע של הקשר עם ההורים והסטנדרט השביעי עוסק בסביבות פיסיות.
חנה שדמי: בנבנישתי מראה איך בית-ספר שהוא מוזנח, את יכולה לראות רמת אלימות גבוהה יותר, לעומת בית-ספר שמטופח, רק החלק הזה כבר משרה את האווירה.
חנה שדמי: אלה הכללים של המשמעת שנמצאים בתוך החוזר היום והם, אלה הכללים, אלה הנושאים שמחויבים גם להיות בתוך התקנון.
חנה שדמי: זאת אומרת, כאשר מדברים על התאמה לתקנון, שכל המרכיבים האלה אמורים להיות גם בתקנון של בית-ספר.
חנה שדמי: בית-ספר יכול להוסיף עוד דברים בתקנון שלו, אבל אלה הכללים שצריכים להיות בתוכו.
עינת וילף: אגב, אני אגיד משהו על תקנונים.
עינת וילף: פיתחתי לי תחביב של איסוף תקנונים, כפי שאת יודעת.
חנה שדמי: אני יודעת, כן.