GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איציק תומר: בראש הרשות הארצית, בראש ראמ"ה עומדת פרופ' מיכל בלר, שהיא למעשה הגוף שמנחה את כל המערכת בתחומי המדידה וההערכה.
איציק תומר: גורם מקצועי אובייקטיבי בלתי תלוי, שהוקמה כרשות עצמאית, יחידת סמך, שמדווחת ישירות, כפי שכתבנו לשר החינוך.
איציק תומר: אנחנו כעת עסוקים בהכנת חוק ראמ"ה, שבאמת יעגן באופן מוחלט, כך אנחנו מקווים, את הפעילות של הגוף החשוב הזה.
איציק תומר: ואתם רואים, רשמנו לפניכם את שורת המשימות בהם רואים את הפעילות של ראמ"ה כפי שהיא מבצעת, ועד היום היא עושה פעילות בהחלט ברוכה, חשובה ביותר למערכת החינוך.
עינת וילף: אגב, איפה עומד חוק ראמ"ה?
איציק תומר: לא קיבלתי עדכון בחודשים האחרונים ממיכל, אני מוכן לבדוק ולעדכן אותך, אם תרצי.
עינת וילף: לא, בסדר.
עינת וילף: אדבר אתה על זה.
עינת וילף: בסוף זה אמור להגיע לפה.
איציק תומר: את המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער מנהל ד"ר יחיאל שילה.
איציק תומר: המינהל מתפצל בין שני גופים עיקריים – אחד זה האחריות על כל אותם 120 בתי-ספר של החינוך ההתיישבותי וכפרי הנוער, יש 120 כאלה בפריסה ארצית.
איציק תומר: שוב, זכרו, אנחנו מדברים על בתי-ספר על-יסודיים, לא יסודיים.
איציק תומר: האחריות ליסודיים במחוזות.
איציק תומר: ויש את האחריות על החינוך הפנימייתי.
יהודית גידלי: רגע, חסרה פה מלה – 66,000 מכיתות?
איציק תומר: זה מכיתות ז' עד י"ב.
עינת וילף: בתי-הספר היסודיים שבהתיישבות כפופים ישירות למחוז?
איציק תומר: למחוזות.
עינת וילף: ובתי-הספר של ההתיישבות הם בתי-ספר שיכולים לקבל תלמידים גם שלא בהתיישבות, נכון?
עינת וילף: בהרבה מקומות הם הפכו היום בעצם לבתי-ספר סלקטיביים?
עינת וילף: אני צודקת?
איציק תומר: יש משהו בדברים.
איציק תומר: זה קורה.
איציק תומר: אני לא אומר שזו תופעה נרחבת, אבל התופעה הזאת קיימת.
עינת וילף: ומותר להם בעצם לברור את תלמידיהם?
איציק תומר: תראי, אני יכול לתת לך דוגמה של תלמידים מבאר-שבע שלומדים בבית-הספר היסודי בקיבוץ חצרים, אבל צריך פה אישור.
איציק תומר: זאת אומרת, עיריית באר-שבע צריכה לתת אישור מעבר.
איציק תומר: בלי אישור התלמיד לא יכול להתקבל לקיבוץ חצרים.
איציק תומר: זאת אומרת, אם עיריית באר-שבע לא נותנת אישור כזה, התלמיד לא יכול להיות מועבר, על-פי החוק.
עינת וילף: אבל לפני האישור של עיריית באר-שבע, שזה נושא שנידון כאן הרבה, כל השאלה הזאת טרם האישור, זה בית-הספר ההתיישבותי שבכלל מחליט שהוא רוצה תלמיד מסוים.
איציק תומר: הוא צריך להחליט שהוא מסכים לקבל אותו, בלי שחרור של הסכמת הרשות.
עינת וילף: אני משאירה כרגע את הסכמת הרשות בצד.
עינת וילף: לפני כן, זה בית-ספר שבכלל רשאי להחליט אם הוא רוצה תלמיד או לא רוצה תלמיד.
עינת וילף: אבל בצד ההתיישבותי הוא לא רשאי.
עינת וילף: כלומר, כל מי שלמד לצורך העניין בקיבוץ או מושב - -
איציק תומר: חייב לקלוט אותו.
עינת וילף: - - חייב לקבל אותו, ומעבר לכך הוא רשאי לקבל.
יהודה סקר: יש פה גם עניין של אגרת תלמיד חוץ.
שרית אורן: דרך אגב, זה לא חוקי.
איציק תומר: דרך אגב, יהודה, בעניין הזה, בדרך כלל כאשר הם מסכימים הם פוטרים את עצמם מאגרה.
איציק תומר: הם אומרים, אנחנו מוכנים בתנאי שלא נצטרך לשלם את אגרת תלמידי החוץ.
יהודה סקר: אתה אומר, שאם יש 80 תלמידים מחוץ לירושלים - - -
יהודית גידלי: בתנאי ש - - -
איציק תומר: שלא נצטרך לשלם את האגרה.
יהודית גידלי: אלא אם העירייה שמשחררת אותו משלמת.
יהודה סקר: אפרופו לא משלמים, יש לנו 80 תלמידים - - -
איציק תומר: אתה צודק, יש בעיה, אגרת תלמידי חוץ זה נושא שצריך לדון בו, נושא בעייתי.
מקס אביסרור: היסטוריה.
איציק תומר: אני רק רוצה לציין שאת הנושא של פנימיות הנוער שהוא נושא חשוב ביותר – אני חושב שנעשתה פה עבודה יוצאת מהכלל בנושא של הפנימיות.
איציק תומר: למעשה, קולטים פה הרבה מאוד בני נוער, גם בני נוער שבאים מחוץ-לארץ, שהם לפעמים חד-הוריים, כאלה שבאים יתומים, ואז הם נקלטים פה בפנימיות – ועושים פה עבודה יוצאת מן הכלל בקליטת התלמידים, תלמידים משכבות סוציו-אקונומיות חלשות.
איציק תומר: יש פה עבודה מצוינת שנעשית על ידי הפנימיות.
עינת וילף: וכאן גם יש יותר ויותר פנימיות של נוער חרדי נושר, דברים כאלה, זה תחת האחריות פה?
איציק תומר: מאמין שכן.
איציק תומר: למעשה, מינהל החינוך ההתיישבותי מרכז את כל הטיפול בפנימיות.
גילי רומן: מה שרציתי להבין, יכול להיות שאסתכן וזה ישמע מטומטם, אבל למה יש את ההפרדה הזאת?
גילי רומן: למה החינוך ההתיישבותי מקבל - - -
עינת וילף: כמו שיש את ההפרדה של הממלכתי דתי.
עינת וילף: הגנה על נכסים - - -
איציק תומר: זה דבר היסטורי.
רויטל לן-כהן: שיעור בהיסטוריה.
איציק תומר: אני לא רואה מישהו שהיום יכול לשנות את העובדה הזאת.
עינת וילף: הגנה על טריטוריות היסטוריות.
עינת וילף: אין כאן שום דבר אחר.
רויטל לן-כהן: למה?
איציק תומר: תנסי.
קריאה: הגנה על נסיכויות.
זאב גולדבלט: כוח.
מקס אביסרור: זה היסטוריה - - -
גילי רומן: המעבר הזה בין מחוז, שתלמיד רוצה ממחוז לעבור ללמוד בחינוך התיישבותי, אפשר לעשות את זה גם בין המחוזות?
גילי רומן: אם אני לומד בכפר-סבא ורוצה ללמוד בזיכרון-יעקב, וזה לא אותו מחוז, גם אפשר לסנן אותי ולבקש אישור מעבר?
איציק תומר: כן, אבל השאלה אם הרשות המקומית בזיכרון תהיה מוכנה לקבל תלמיד מכפר-סבא, למה היא תרצה לקבל ואיך.
איציק תומר: ורגע, למה שתלמיד מכפר-סבא ייסע כל יום לזיכרון?
איציק תומר: לא - - -
שרית אורן: זה נקרא "מיונים" וזה לא חוקי.
גילי רומן: לא, אז נוסעים לכפר הירוק.
עינת וילף: הכפר הירוק הוא מהחינוך ההתיישבותי.
גילי רומן: אני יודע, בגלל זה אני אומר – יש לזה מוטיבציה.
מקס אביסרור: זה תלוי בין הרשויות, ההתנהלות בין הרשויות.
מקס אביסרור: לימודי חוץ וכו'.
עינת וילף: נמשיך?
איציק תומר: טלוויזיה חינוכית – אלדד קובלץ הוא המנכ"ל, יחסית חדש בתפקידו.
עינת וילף: לדעתי, נו"ן אחרי הלמ"ד.
קריאה: קובלנץ.
איציק תומר: קובלץ.
עינת וילף: לדעתי, קובלנץ.
מקס אביסרור: מה זה, מינוי חדש.
איציק תומר: מינוי חדש יחסית, כן.
מקס אביסרור: היתה יפה ויגודסקי.
איציק תומר: כן, יפה.
איציק תומר: אבל זה משהו שנדמה לי לפני חודשיים, משהו כזה.
איציק תומר: זאת יחידת סמך, שכאמור כולם מכירים את הטלוויזיה החינוכית, היא נתמכת.
איציק תומר: אתם רואים, היא משדרת – יש שלושה חוקים שונים שלמעשה על בסיסם היא פועלת.
איציק תומר: האחריות ישירות של השר והמנכ"לית.
איציק תומר: אתם רואים את הפריסה, אין לי מה להוסיף על מה שנכתב.
איציק תומר: כולם מכירים את הטלוויזיה הלימודית, כך שאני לא רואה מקום להוסיף על זה.
גילי רומן: סליחה אדוני, הטלוויזיה עוסקת גם בהפקת תכנים לימודיים שנכנסים לבתי-הספר.
איציק תומר: בוודאי, זה עיקר ייעודה.
יהודית גידלי: בהחלט, זה הרעיון המרכזי שלה.
רויטל לן-כהן: ייעודה כן.
קריאה: אתה לא רואה ערוץ 23?
עינת וילף: איציק, בכל זאת, לדעתי זה - - -
גילי רומן: זה בערוץ 23, זה לא בבית-הספר.
גילי רומן: בבית-הספר לא רואים כמעט הפקות.
רויטל לן-כהן: זה מה שנקרא ""look and listen.
עינת וילף: אוקיי, נמשיך?
איציק תומר: במהלך השנים האחרונות יצרנו קשר מאוד רחב בערוצים שונים, הקשר אלינו מהציבור הרחב אדיר – הורים, תלמידים, גורמים שונים בציבור הישראלי פונים אלינו מדי יום.
איציק תומר: יש עשרות, מאות ואלפי פניות, ואנחנו משתדלים לענות בערוצים שונים על הפניות שנעשות אלינו.
איציק תומר: ואתם רואים, יש פה את הפריסה שלהם, של אותם ערוצים שבהם אנחנו נעזרים.
עינת וילף: שאלה לי בנושא הזה, כל זה יפה וכל הפתיחות הזו יפה, אבל אני מוטרדת מתופעה אחרת של פנייה על כל דבר קטן בבית-ספר למשרד החינוך, המפקח, מנהל מחוז, טלפון נוזף למנהל, למורה.
עינת וילף: האם יש איזושהי מדיניות שאומרת, חבר'ה, לאט לכם, לא על כל דבר לרוץ, לא על כל דבר לנזוף, לא מייד, כי ממש הדברים נסגרים בלופ של מורה אמר משהו לתלמיד, תלמיד פונה להורה, הורה פונה לרשות מקומית, משרד חינוך.
עינת וילף: משרד חינוך בלי לחשוב פעמיים סוגר את הלופ במקום להגיד, תודה רבה, נא לפתור את הבעיה הזאת מול בית-הספר, לא מענייננו.
עינת וילף: כלומר, יש תפיסה כזאת?
איציק תומר: בדרך כלל, אני שוב אומר, תראי, אנחנו מקבלים פניות, אני אישית גם מקבל פניות רבות, אבל כל אחד מאתנו במטרה או במחוז מקבל פניות, קודם כל רוצים לבדוק אם בית-הספר – כי אנחנו לא מעורים בבעיה, אנחנו תמיד יודעים שלכל מטבע יש שני פנים – יש את התלונה, אנחנו רוצים לשמוע, אנחנו פונים לבית-הספר, אנא בדוק את התלונה - - -
עינת וילף: אבל האם אתם פונים למי שהתלונן ואומרים לו, האם מיצית את כל ההליכים בתוך בית-הספר?
איציק תומר: רגע, לא, קודם אנחנו רוצים לשמוע את צדו השני של המטבע.
עינת וילף: אבל עצם השאלה מהווה מבחינת הרבה בתי-ספר – מורים, כבר התערבות של משרד החינוך – צריך להבין איך זה נכנס - - -
איציק תומר: אני מנסה להחזיר את הכדור, אם באמת זה נעשה בשטח בית-הספר, אני רוצה שבית-הספר יטפל בסוגיה.
איציק תומר: אני אומר לו, אנחנו קיבלנו את התלונה - - -
עינת וילף: אני מבינה, אבל אני חושבת שיש מסר מאוד בעייתי כשמשרד החינוך מתקשר מייד לבית-ספר לברר, במקום קודם לברר עם מגיש התלונה האם הוא מיצה את מה שהוא יכול.
איציק תומר: בדרך כלל כאשר פונה אלינו אותו גורם מתלונן, הוא אומר, פניתי פעם אחת, פניתי פעם שנייה, פניתי פעם שלישית, לא קיבלתי את מה שהייתי צריך לקבל, עכשיו אני פונה אליכם.
עינת וילף: ואתם בודקים את זה שבאמת קודם כל התהליך מוצה, קודם כל עם הפונה עצמו, האם הוא מיצה את התהליכים בתוך בית-הספר?
איציק תומר: אנחנו מטילים על בית-הספר לבדוק מה קרה, מדוע - - -
עינת וילף: שוב, אני חושבת שזו לא דרך טובה, אבל נתמודד עם זה בנושא נפרד.
זאב גולדבלט: מוועד ההורים הארצי, שנינו מגבעתיים, קולגה, אז בכלל זה יוצא טוב.
זאב גולדבלט: "סימפול", לחסוך משאבים.
זאב גולדבלט: ברשותך, שתי שאלות, אחת, בקשר עם הציבור, זה בעצם מה שכתוב כאן, זה הקשר של הציבור אתכם, לא הקשר שלכם עם הציבור.
זאב גולדבלט: זאת אומרת, זה שני דברים שונים.
זאב גולדבלט: כי אתה נותן כאן, לפחות במצגת, רק איך ההורים פונים אליך ואתה נותן תשובה ספציפית לכל הורה.
זאב גולדבלט: השאלה היא, האם יש גם קשר של משרד החינוך אל ההורים?
זאב גולדבלט: נקודה אחת.
זאב גולדבלט: נקודה שנייה, האם יש איזשהו גורם מתכלל, שמרכז פניות, שדיברה עליו יושבת-הראש שהן חופפות או דומות ומוציאה על בסיס אותן פניות איזושהי מדיניות לתופעה מסוימת?
איציק תומר: יש במשרד אגף של פניות ציבור שמרכז את כל הפניות אליו.
איציק תומר: שם אנחנו מרכזים את כל הפניות.
איציק תומר: אנחנו בוחנים את כל הפניות ומפנים אותן לגורמים הרלוונטיים במטה על מנת שיחוו את דעתם בעניין.
זאב גולדבלט: לא, הבעיה היא שכתוצאה מזה, מול כל בעיה שמוצפת ניתנת תשובה ספציפית לגורם שהציף את הבעיה ואין איזושהי חשיבה כוללת לכל המערכת, ואז נותנים פתרונות מלכתחילה לכלל המערכת.
איציק תומר: תלוי.
איציק תומר: אתה נותן פה תשובה קצת שטחית.
זאב גולדבלט: אני שואל, אני לא - - -
איציק תומר: תלוי מה סוג הבעיה, אם התשובה הזאת נדרשת, אם מספר יחידות צריכות להשיב על הבעיה, כי זו בעיה שצריך לתת לה חשיבה של תשובה ממספר מקורות, לא רק ממקור ספציפי אחד, אז זה מה שאנחנו עושים.
רויטל לן-כהן: אבל זאת לא השאלה.
זאב גולדבלט: לא זה מה שאמרתי.
עינת וילף: אשאל את זה, האם האחראי על הקשר עם הציבור, לצורך העניין, מגיע לשר החינוך או למנכ"לית המשרד, אומרים, תראו, אני רואה עליה בתופעה של דברים כאלה וכאלה, יש לנו בעיה של אלימות בהסעות, שזה נושא שצריך להתמודד אתו, יש לנו בעיה של תלמידים שהולכים לחינוך התיישבותי ולא נותנים, כלומר, האם יש העלאה של בעיות מסדר גודל מערכתי מתוך הנושא הזה?
איציק תומר: התשובה היא כן.
עינת וילף: אנחנו נסיים את שני הטפסים הבאים וכיוון ששני הנושאים שאחרי זה הם גם אקלים בטוח ואלימות, שזה נושא שנעסוק בו בהרחבה לאורך כל ימי הוועדה, וגם שאלת השלטון המקומי ויישום חוזרי מנכ"ל, אנחנו נעסוק בהם בנפרד, ובוא רק נסיים את שני השקפים הבאים.
איציק תומר: אז פה יש לכם באמת את מה שאמרנו, זה האגף לפניות ותלונות הציבור, קו פתוח לתלמידים.
איציק תומר: הייתי אומר שיש עלייה מתמדת בפניות לקו הפתוח, שואלים שאלות רבות מאוד.
איציק תומר: אנחנו גם משתדלים שהתשובות תהיינה כאלה – מנהלת האגף פועלת ליחידה או ליחידות הספציפיות, מעלה את העניין.
איציק תומר: בהמשך לדברייך, אם אנחנו רואים שיש הרבה פניות שמתייחסות לאותה נקודה, היא גם פונה אלי, אני אחראי על האגף, ואז אני מפנה את זה למנהלת הכללית והמנהלת הכללית מפנה לשר.
איציק תומר: אם באמת רואים שנוצרה בעיה שיש צורך לקיים על זה דיון עקרוני, ולראות איך אנחנו נותנים פתרון כולל, כי היא לא נקודתית, היא בעיה עקרונית וגם בעיה שאולי עלולה להיות חריפה יותר בעתיד, אז מבחינתנו האגף הזה חשוב מאוד, הוא אגף שכל הזמן יש לו תהודה מאוד גדולה בציבור, ועובדה שמספר הפניות הולך וגדל כל העת.
עינת וילף: תראה, ארצה שנעסוק בזה בהרחבה.
עינת וילף: אני מודה ששמעתי סיפורים מהצד השני שאני לא אוהבת.
עינת וילף: על הגזמה פראית בכל נושא הקו פתוח להתמודדות עם זכויות תלמידים כך שבאמת פוגם באופן דרמטי במעמדם של המורים, בסמכויות שלהם וביכולת שלהם לבצע את תפקידם.
עינת וילף: אני רוצה לדעת שיש כאן חשיבה, שקודם כל מוודאת שמוצו התהליכים בתוך בית-הספר עם הפונה, לא פונָה לבית-הספר, מבהירה גבולות, כי אני חושבת – זה ידוע, זו עמדתי המוכרת בנושאים אחרים – שיש כאן הגזמה והליכה למקומות לא בריאים למערכת החינוך.
עינת וילף: אז צריך גם להבין שעם כל האמירה הזאת שיש קו פתוח ואפשר לבוא ולהתלונן כל הזמן על פגיעה בזכויות תלמידים, אני רוצה לוודא שזה נעשה באופן שלא גורם לכך שמורים כבר למדו שדקה אחרי שאמרו לתלמיד צא מהכיתה או אל תאכל סנדויץ' בכיתה, מתקבל טלפון ממשרד החינוך, האם נכון שפגעת בזכויותיו של התלמיד לכך וכך.
עינת וילף: ואני רוצה לדעת ולשמוע שיש איזושהי תפיסה אחראית, שאומרת, בואו נעצור שטף של מה שנקרא "תלונות מיותרות".
עינת וילף: נביא את הדיון לסיום פה.
עינת וילף: לשלושת הנושאים האחרים – גם שאלת אקלים בטוח, גם חלוקת האחריות עם השלטון המקומי וחוזרי מנכ"ל, כל אחד לפי העניין, נקדיש בנפרד.
עינת וילף: אני רוצה להודות לך על היחס המאוד רציני למצגת, על המענה הסבלני לשאלות, על כך שנתת לציבור כלים מאוד טובים, כולל האנשים, השמות, האחריות, כדי להבין איך עובד משרד החינוך.
עינת וילף: אין ספק שיש כאן אימפריה, וכאן זה נראה מאוד מסודר, אני לא בטוחה עד כמה זה ככה בחיי היומיום, אבל אני חושבת שזה מאוד-מאוד עזר לנו.
איציק תומר: תודה רבה.
עינת וילף: זה יעזור לנו גם לעבודת הוועדה בהמשך.
עינת וילף: אני רוצה להודות גם לציבור המשתתפים.
עינת וילף: ואנחנו כמובן נמשיך כאן בוועדה.
עינת וילף: אני פותחת ישיבה של ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
עינת וילף: נושא הישיבה היום הוא כללי התנהגות ביציאה לפעילות במוסדות תרבות.
עינת וילף: אני אתן קצת רקע לסיבה שבשלה בחרתי את הנושא הזה וביקשתי לקיים את הדיון, ולאחר מכן נעבור לדיון.
עינת וילף: הדיון עכשיו משודר בערוץ הכנסת.
עינת וילף: אני מזכירה שמי שרוצה לדבר, בבקשה שישלח פתק להנהלת הוועדה עם שם ותפקיד כדי לבקש את רשות הדיבור.
עינת וילף: לפני מספר שבועות, עברו כבר שלושה חודשים, היה זעזוע עמוק מהתנהגותם של תלמידים מסוימים בהצגת "גטו" בתיאטרון הקאמרי.
עינת וילף: הדבר היה בכותרות ראשיות, הדבר נידון בכנסת.
עינת וילף: היתה ישיבה על זה כמובן בכנסת.
עינת וילף: אבל דווקא אחד התלמידים באחד הראיונות לעיתון אמר את האמת.
עינת וילף: הוא אמר: אני לא יודע ממה אנשים כל כך מזועזעים, אנחנו מתנהגים ככה בכל פעם שאנחנו יוצאים לתיאטרון.
עינת וילף: אולי בגלל שהפעם דובר בנושאי שואה אז הזעזוע היה לפתע עמוק ואנשים התנהגו כאלו דובר כאן במשהו שלא ידעו עליו.
עינת וילף: דווקא בשל כך רציתי לקיים את הישיבה היום, מרוחקת מאותו אירוע, כדי להתייחס לתופעה הכוללת יותר והיא התופעה הבעייתית מאוד והחמורה שאני בטוחה שיוכלו להעיד עליה הרבה מאוד מוסדות תרבות, של התנהגות תלמידים בעת יציאה למוסדות תרבות שנובעת מכמה היבטים.
עינת וילף: קודם כל, מכך שעצם היציאה מחוץ לכותלי בית-הספר נתפסת כמשהו שכללי בית-הספר לא חלים עליה, פורקים כל עול.
עינת וילף: זו בעצם הזדמנות להתייחס אחרת בכלל לכל הכללים במידה והם בכלל מיושמים בתוך כותלי בית-הספר.
עינת וילף: אבל זה דבר ידוע, מורים תמיד מתארים את זה.
עינת וילף: עצם היציאה גורמת לסוג של פריקת עול.
עינת וילף: דבר נוסף הוא הרבה פעמים התייחסות לזמן שמוקדש לפעילויות האלה כאל זמן שאפשר שבכלל אפשר להשתחרר ממנו, ואז גם נטייה מאוד גבוהה להבריז מהאירועים האלה, לכאורה לצאת אבל לא ממש להשתתף בהם.
עינת וילף: הדברים נתפסים גם כמשעממים, כלא מעניינים.
עינת וילף: בסופו של דבר, כולנו יודעים שלא צריך שכל התלמידים ינהגו כך, די במתי מעט שנוהגים כך על-מנת שכל הפעילות וכל החוויה תיהרס לחלוטין.
עינת וילף: מה שקורה כאן זה גם חלק מראייה כוללת יותר.
עינת וילף: בחינוך היום תקציבים תמיד חשובים, אבל יותר ויותר השאלה היא איך אנחנו מוציאים את התקציבים האלה.
עינת וילף: אפשר להתגאות בהגברת התקציב של סל תרבות ובכך שיש יותר תקציבים ליציאה לתכניות תרבות מחוץ לבתי-הספר.
עינת וילף: אם בפועל לא קורה שום דבר, אין באמת תחושה של חוויה תרבותית, התלמידים לא לומדים דבר ורק יש כאלו המרגישים שהם יכולים לסמן וי על עצם היציאה ועצם הנוכחות בהצגה או במופע, אז אין לנו עניין בכך שהתקציב הזה ישמש למטרות האלה.
עינת וילף: ולכן, אני רוצה בדיון היום לראות איך אנחנו מגיעים למצב שהתקציב שכן קיים לטובת יציאה וצריכת תרבות על-ידי תלמידים ונוער ימוצה באופן שיבטיח שאכן התלמידים והנוער זוכים לחוויה תרבותית משמעותית שנשארת איתם לכל החיים והופכת אותם לאנשים שיודעים ואוהבים לצרוך תרבות.
עינת וילף: ההתייחסות היום היא גם לשאלת הכללים ביציאה למוסדות תרבות והצורך להבהיר את הכללים האלה הן מצד משרד החינוך והן מול מוסדות התרבות, וגם, ואפילו הייתי אומרת שזה יותר חשוב, שאלת ההכנה של התלמידים ליציאה כדי להבטיח שהחוויה עצמה ממוצה עד תומה ושלא יושבים אנשים ומרגישים טוב עם כך שהדבר בוצע, אבל בפועל כל מי שרואה את זה בשטח יודע שזה לא קורה.
עינת וילף: אני אבקש להתחיל קודם כל עם אנשי משרד החינוך.
עינת וילף: מי נמצא כאן ממשרד החינוך, בבקשה?
עינת וילף: אני אתחיל לפי הסדר בו אתם רשומים לי כאן, אלא אם תגידו לי אחרת.
עינת וילף: חיים הלפרין, מנהל היחידה לתכניות משלימות למידה, בבקשה.
חיים הלפרין: כמי שמופקד על סל תרבות, בהקשר הזה צריך לזכור שהבחירה לצאת למופע היא קודם כל בחירה של בית-הספר.
חיים הלפרין: זה שאנחנו מעמידים לרשות בתי-הספר מגוון מאוד רחב של אפשרויות ליציאה או לצפייה זה מבחינת היכולת לאפשר להם לבחור.
חיים הלפרין: אבל תהליך הבחירה הוא קודם כל תהליך פנימי שבטח בעל-היסודי ברוב המקומות התלמידים שותפים לו.
חיים הלפרין: לכן, תהליך הבחירה, מבחינתנו, יש בו שלושה רכיבים מאוד משמעותיים.
חיים הלפרין: הדבר הראשון, כמובן צריך לזכור שרוב העלות של היציאה למופעים היא על חשבון ההורים.
חיים הלפרין: כלומר, זה כסף שיוצא מתשלום מההורים.
חיים הלפרין: הדבר השני הוא שבחלק גדול מבתי-הספר העל-יסודיים ודאי התלמידים שותפים בבחירה של המופעים שאליהם הם ייצאו.
חיים הלפרין: הדבר השלישי, דווקא השנה, ללא כל קשר לדיון הזה ועוד לפני הסיפור של הקאמרי, בתהליך העבודה שאנחנו עושים מול סל התרבות במסגרת הרה-ארגון והבדיקה המיטבית של האפקטיביות שלו אנחנו שמנו דגש מאוד גדול החל כבר מהשנה הזאת ולקראת שנה הבאה על תהליכי ההכנה הן של צוות ההוראה של בית-הספר והיישוב, והן התלמידים.
חיים הלפרין: כלומר, היום למשל אנחנו יודעים להגיד בצורה ברורה שמופעים שהם מאוד רחוקים מהעולם התרבותי של הילדים, אנחנו עושים להם הכנה בתוך בתי-הספר עוד לפני היציאה, כמו הפער שיכול להיות לתלמידים שלא ראו מעולם מופע, כמו יציאה לתל-אביב וצפייה באיזשהו מופע של מוזיקה שהם לא מכירים.
חיים הלפרין: אנשי המופע מגיעים לבית-הספר, מדגימים להם לקראת מה הם הולכים, והם חווים אותו באופן מיטבי.
עינת וילף: אני רק רוצה לפרט כאן.
עינת וילף: קודם כל, התקציבים של יציאה למוסדות תרבות.
עינת וילף: אני הבנתי שמדובר מתשלומי הורים, עירייה וסל תרבות בחלוקה של שליש, שליש, שליש.
עינת וילף: האם זה לא המצב או שזה רק בחלק מהמקומות?
חיים הלפרין: זה לא המצב.
חיים הלפרין: המצב הוא - המשרד תומך ביישובים באופן יחסי בהתאם למצב הסוציו-אקונומי.
חיים הלפרין: כלומר, יישוב חלש מקבל יותר ויישוב חזק מקבל פחות.
חיים הלפרין: אם הסל לילד הוא משהו כמו 60 שקל לשנה אז התקציב של המשרד הוא בערך 12 שקל בממוצע.
עינת וילף: זה בכל הגילאים?
עינת וילף: כלומר, בממוצע ילד מקבל במערכת החינוך 60 שקלים?
חיים הלפרין: הגביה שמתייחסים אליה במסגרת הסל היא 60 שקל.
חיים הלפרין: בית-הספר גובה יותר כי יש לו עוד צרכים חוץ מצפייה במופעים, אבל לטובת הסל - - -
עינת וילף: מה התקציב שמשרד החינוך מקצה פר-ילד במדינת ישראל לטובת צריכת תרבות?
חיים הלפרין: התשובה היא שזה דיפרנציאלי.
עינת וילף: בממוצע.
חיים הלפרין: בממוצע אנחנו מדברים על 12 שקלים מתוך 60.
עינת וילף: 12 שקלים נותן משרד החינוך לילד לטובת צריכת תרבות או פלאפל.
עינת וילף: איך זה בדיוק מגיע ל-60 שקלים?
חיים הלפרין: החלק הנותר הוא החלק של תשלומי ההורים.
עינת וילף: כלומר, ההורים בעצם מספקים את 48 השקלים הנותרים.
עינת וילף: מה עם העירייה?
חיים הלפרין: העירייה מעמידה אדם מטעמה, אבל רוב הכסף הוא כסף הורים נטו שנגבה על-ידי בית-הספר.
עינת וילף: כלומר, בפועל מדובר במשהו שהוא בעיקרו תשלומי הורים.
חיים הלפרין: הורים ומעט מדינה.
עינת וילף: ומעט מאוד המדינה.
עינת וילף: מאחר וממילא ההורים מממנים את החלק העיקרי כאן, כשאתה אומר הבחירה של בית-הספר או אתם ממליצים, מה אלה ההמלצות האלה?
עינת וילף: מה זה הבחירה של בית-הספר?
חיים הלפרין: התהליך שסל תרבות עושה במסגרת ועדות רפרטואר שעומדות לרשותו הוא תהליך של בחירה של מופעים ראויים שרק הם יכולים להיכנס לסל.
חיים הלפרין: כתוצאה מזה אנחנו מרוויחים שני דברים.
חיים הלפרין: אנחנו מרוויחים את רכיב האיכות שהוא מאוד חשוב לנו, ואנחנו גם מרוויחים את היתרון לגודל שבו אנו מצליחים להשיג מחיר יותר זול עבור תלמידי מערכת החינוך שנהנים מהמופע במחיר מופחת לעומת מצב שבו הם היו רוכשים אותו בשוק החופשי.
עינת וילף: אתם פונים למוסדות התרבות הרגילים.
עינת וילף: אתם מבקשים מהם להציע לכם, לתלמידים, סידרה של מופעים.
חיים הלפרין: מציעים לסל, לוועדות הרפרטואר, בהתאם לשוק של האומנויות.
חיים הלפרין: כל אחד רשאי, לא רק מוסדות ה - - -
עינת וילף: ויחד עם המופע הם גם מציעים סוג של מחיר מופחת לצורך העניין.
עינת וילף: תן לי דוגמה לסוג הדברים שמוצעים, או אשאל את זה יותר ספציפית.
עינת וילף: כמה מהדברים שמוצעים הם דברים שמנוי רגיל לתיאטרון יראה או מופע מוזיקה או מופע מחול, וכמה מהדברים שמוצעים נבנים לנוער או לילדים?
חיים הלפרין: לא עשינו את החלוקה הזאת כי היא לא ממש מטרידה אותנו.
חיים הלפרין: אותנו מטריד מה מתאים למערכת החינוך.
חיים הלפרין: אבל אנחנו יודעים שהרבה מאוד תיאטרוני ילדים ונוער עוסקים בעיקר בתחום הזה של הגילאים האלה ואני לא משוכנע שהמופעים שלהם הם גם מופעים למבוגרים.
חיים הלפרין: אבל הרבה מאוד מופעים של מוזיקה הם רלוונטיים גם לפה וגם לפה.
עינת וילף: אבל לצורך העניין האם יש איזה תפיסה מנחה שאומרת: אנחנו רוצים שמדובר יהיה בתיאטרון רפרטוארי, במופעי מחול או במוזיקה מהרפרטואר הקלאסי או סוג של איזה הנחייה או ש - - -?
חיים הלפרין: לא, ועדות הרפרטואר עושות תהליך בחינה מאוד מדוקדק לכל מופע שהם הולכים לצפות בו.
חיים הלפרין: במידה והם חושבים שהוא עומד ברף של האיכות שאנחנו חושבים שראוי שהילדים יצפו בו אז אנחנו שמים אותו על המדף ומאפשרים לבית-הספר לבחור.
עינת וילף: האם יש כאן אולי מישהו מאחד ממוסדות התרבות שיכול לתאר את התהליך שבו הוא מציע את הדברים האלה?
עינת וילף: האם יש מישהו ממוסד תרבות שיכול לתאר את התהליך?
עינת וילף: זה לא כיתה, לא מצביעים אז מי שמוזמן יושב כאן ומעביר פתק.
עינת וילף: לאיזה מוסד אתה שייך?
אבנר שטראוס: סל תרבות שטראוס.
עינת וילף: לא, אני מתכוונת מוסד, תיאטרון, מחול, הקאמרי.
עינת וילף: מי כאן מהקאמרי?
עינת וילף: בבקשה, איך זה עובד מהצד שלכם?
אבי קלמה: בוקר טוב, שמי אבי ואני מנהל המחלקה החינוכית של תיאטרון הקאמרי.
אבי קלמה: אני עובד כמובן, קודם כל, מול של תרבות ארצי.
אבי קלמה: אני עובד מול רכזי חינוך חברתי.
אבי קלמה: הם פונים אלינו בבקשת הצעה להצגות.
אבי קלמה: אני רוצה לומר, קודם כל, שהתלמידים מגיעים כמעט לכל הצגה שמגיעים אליה גם מנויי התיאטרון, ולאו דווקא הצגות שמוצגות רק לנוער.
אבי קלמה: יש לנו גם הצגות כאלה כמו "משחקים בחצר האחורית", הצגות נושאיות, אבל בעצם הם מגיעים כמעט לכל הצגה שהמנויים בערב מגיעים לראות אותה.
עינת וילף: אבל אתם מציעים אותה בעצם בשעות היום.
אבי קלמה: לאו דווקא.
עינת וילף: גם לא בהכרח, אוקיי.
אבי קלמה: התיאטרון מציג בערך שלוש-ארבע פעמים ביום.
אבי קלמה: אם זו הצגה כמו "משחקים בחצר האחורית" היא מציגה לעיתים שלוש פעמים ביום במהלך הבוקר, הצהריים והערב.
אבי קלמה: בנוסף, בשעות הערב כשקהל המנויים שלנו מגיע יש גם בערך 300-400 תלמידים מידי ערב.
עינת וילף: כלומר, בהצגות הרגילות הרפרטואריות של התיאטרון יש לכם באופן רגיל גם תלמידים.
עינת וילף: לצורך העניין, מה המחיר לכרטיס לתלמיד?
אבי קלמה: מחיר הכרטיס נע בין 50 שקלים שזה בעצם הצגה רגילה שהיא לא מחזמר.
אבי קלמה: ההצגות "המלט" או מחזות זמר שהן הפקות מאוד מאוד יקרות ומושקעות כמו: "קברט", "כנר על הגג", המחיר עולה 85 שקלים לכרטיס, כמובן לפני סבסוד של סל תרבות ארצי.
אבי קלמה: אם יש בתי-ספר שמגיעים דרך הסל המחיר ל"קברט" או ל"כנר על הגג" עולה 80 שקלים.
עינת וילף: לצורך העניין, פעם בשנה וחצי.
אבי קלמה: בערך.
עינת וילף: אבל מדובר בעצם ברפרטואר הרגיל מבחינתכם.
אבי קלמה: נכון.
רחל מתוקי: רחל מתוקי, מנהלת מחוז חיפה במשרד החינוך.
רחל מתוקי: אני רוצה לדבר על התהליך שאנחנו מצפים מכל מנהל מוסד חינוכי לקיים בבית-הספר.
עינת וילף: רחל, אני עוצרת אותך כי זה דבר מאוד חשוב.
עינת וילף: לפני שניכנס לכל תהליך ההכנה אני עדיין רוצה לסיים עם כמה דברים טכניים כדי להבין אותם.
עינת וילף: חיים, אם אתה יכול בכל זאת להתייחס.
עינת וילף: אמרנו: זה התקציב הממוצע, פועלים מול הגופים הקלאסיים.
עינת וילף: יש את הוועדה שמאשרת וכל בית-ספר מכאן ואילך - - -
חיים הלפרין: כל בית-ספר או כל יישוב.
עינת וילף: וגם כל יישוב מחליט, ואת התיאומים הוא עושה בעצם מול התיאטראות עצמם או מול הגורמים.
חיים הלפרין: מול סל התרבות והתיאטרון.
עינת וילף: מול סל התרבות ומול הגורם שמספק את המופע.
עינת וילף: האם יש הנחיות של משרד החינוך?
עינת וילף: הסיכום של הדיון עוד ממאי דיבר על הנחיות.
עינת וילף: האם משרד החינוך סיים להכין את ההנחיות מה קורה ביציאה לאותם מוסדות תרבות?
עינת וילף: האם יש הנחיות גם לבתי-הספר והאם יש הנחיות גם למוסדות עצמם?
עינת וילף: למשל, אם יש התפרעות שמצדיקה הפסקת ההצגה, האם יש משהו שאומר למוסד התרבות: דעו לכם, אנחנו מצפים שתפסיקו את ההצגה, לא תאבדו את הכסף, וכן הלאה?
חיים הלפרין: אני מציע ששוש תענה על זה.
עינת וילף: שוש, אז עדיין לגבי הכללים.
עינת וילף: רחל, אני אחזור אלייך אחרי זה להכנה.
שוש צימרמן: שוש צימרמן, מנהלת אגף תכניות סיוע ומניעה בשירות הפסיכולוגי ייעוצי.
שוש צימרמן: התפיסה החינוכית שלנו אומרת שיציאה מסודרת מחוץ לגבולות בית-הספר היא חלק מהפעילות הבית-ספרית החינוכית.
שוש צימרמן: אנחנו לא מפרידים בין תהליך שקורה בבית-ספר לבין התהליך שקורה בחוץ, הן מבחינה חינוכית, הן מבחינת האחריות.
עינת וילף: התלמידים מפרידים.
שוש צימרמן: אוקיי, אבל אני כאן רוצה כן להגיד איזשהו מסר שזו התפיסה שאנחנו מובילים.
שוש צימרמן: אחריות של בית-הספר על התלמידים, על ההכנה שלהם, על ההתנהלות שלהם מחוץ לכותלי בית-הספר, היא אחריות מלאה.
שוש צימרמן: הדבר הופיע בהנחיות שלנו שיצאו בשנת 2009 – 2010.
שוש צימרמן: אנחנו בספטמבר מוציאים עדכון לחוזר מנכ"ל של קידום אקלים בטוח ומניעת אלימות כשמרחיבים את הפרק של אחריות מנהל בית-הספר והצוות על פעולות שהן מעבר לשעות הלימודים.
עינת וילף: מתי זה יהיה מוכן?
שוש צימרמן: החוזר יצא בתחילת השנה.
עינת וילף: זה מאוחר מידי להכין מראש.
עינת וילף: מתי אתם מסיימים להכין אותו?
שוש צימרמן: החוזר נמצא כבר בשלבי הכנה סופיים.
שוש צימרמן: הפרק הזה הוא מוכן.
שוש צימרמן: התהליך שעשינו בכלל עם החוזר הזה של קידום אקלים - אנחנו אספנו הרבה תגובות מהשטח, הערות, דברים שהיו חסרים, ופיתחנו שם עוד כמה פרקים שלא היו.
עינת וילף: תציגי, בבקשה.