GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רני חזון וייס: בואי נגיד שבית-ספר לא לוקח יותר ממה שמותר לו מבחינה חוקית.
יפית גרין: גם לא יכול.
יהודית גידלי: 80% מבתי-הספר לא יכולים, ובכל זאת לוקחים.
יפית גרין: לא, אבל אי-אפשר, אתם הרי מכירים את - - - של המדינה - -
יהודית גידלי: אל תגידי לי אי-אפשר, זה מה שקורה.
יפית גרין: אבל אצלנו אין.
עינת וילף: טוב, לא רוצה להיכנס לזה יותר מדי.
רני חזון וייס: לא משנה.
רני חזון וייס: אבל אחת ההתמודדויות שלנו, וזה דווקא יותר עם הילדים, זה איך אני חוזר הביתה ואומר לאבא ולאמא, צריך לשלם כדי שנוכל לעשות, כדי שנוכל לצאת לטיולים, ולא כי אני פראייר, ומי שמשלם הוא פראייר וכו'.
רני חזון וייס: אז זאת התמודדות שאנחנו - - -
יפית גרין: אנחנו לא מדברים על מי שקשה לו.
יפית גרין: אנחנו מדברים על אנשים שיכולים להגיע עם הרכב.
יפית גרין: לא, אני רואה שאת פשוט מסתכלת - - -
עינת וילף: אגב, בסוגריים, הניסיון הוא שרוב ההורים שמנהלים מרד נגד תשלומי הורים, הם כאלה שיכולים, אבל החליטו שלא מתאים להם.
יפית גרין: אבל אצלנו זה יותר חזק, ולפעמים כשאני אומרת להם אוקיי, תמציאו לי רק אישור.
יפית גרין: קשה, בסדר, אז תביאו לי זכאות אל"ף.
יפית גרין: לא, אתם תסתדרו.
יהודית גידלי: לא הבנתי את העניין הזה.
יהודית גידלי: עשיתי את הפרצוף על העניין הזה שהילדים באים ומבקשים – זה לא כחלק מאגרת שירותים?
יפית גרין: ברור שכן.
יפית גרין: אבל הילד יכול לבוא לאבא ולהגיד לו, אל תהיה פראייר.
יפית גרין: גם אם האבא לפעמים רוצה, אז כבר יש להם את תרבות השיח הזאת של פראייר מי שמשלם, למשל.
רני חזון וייס: אחת המטרות הברורות בתוך השיעור הזה, זה בעצם להפוך את הילדים ליותר אכפתיים, לעבוד ביחד, וזה שבית-ספר זה לא איזה בית-כלא שאתה מגיע אליו לתוך הארבע קירות ובזה נגמר העניין.
יפית גרין: גם הנושא של הבינוי, הגינה - - -
רני חזון וייס: אז אגיד, כי השיעור הזה מובנה מוועדות.
רני חזון וייס: מה זה ועדות?
רני חזון וייס: ועדות זו גישה של החינוך הדמוקרטי.
רני חזון וייס: זאת אומרת, אנחנו מבקשים להביא את זה לתוך המערכת כשכל מורה מאתנו מלווה ועדה.
רני חזון וייס: זה שוב החלוצים.
עינת וילף: והוועדה היא של תלמידים.
רני חזון וייס: הוועדה מורכבת ממורָה, מורֶה שמנחים את הוועדה, ותלמידים שבוחרים, כשכאן זה אגב שיעור רב-גילאי, זה שכבות ז', ח', שבוחרים בתחום החוזק שלהם.
רני חזון וייס: עמדתי בראש ועדת תרבות, כי זה מה שעניין אותי.
רני חזון וייס: אורן עומד בראש ועדת בינוי, כי זה מה שמעניין אותו.
רני חזון וייס: אל"ף, זה נותן לו גם את המקום הזה של ידיים וחושים ובוועדה שלו – אני מאוד-מאוד אוהבת אותה, היא נקראת "ועדת תיקון ובנייה", כי הם בעצם חושבים איך אני יוצר מרחב בית-ספרי יותר נעים?
רני חזון וייס: איך אני גורם לפינת הישיבה המטונפת הזאת להיראות יותר טוב, שאוכל לשבת בה בהפסקה.
יפית גרין: ולא שמישהו יבוא וינקה לי כל פעם.
רני חזון וייס: ואם המורה, אם אורן ואם האב בית – הם עובדים בקשר רציף – מחליטים מה לעשות בהקשרים של תיקון ובנייה.
רני חזון וייס: אם יש לי משהו בכיתה, קשקושים על הקירות, וזה נורא-נורא מפריע לנו, אז היה פרויקט של צביעה עם אורן.
עינת וילף: הם הלכו, בחרו צבעים, איך הכיתה שלנו תיראה?
עינת וילף: ובמשך מספר שיעורים זה היה הפרויקט של הוועדה.
עינת וילף: שאלה בהקשר הזה, לצורך העניין, טיפלו בפינה, צבעו כיתה.
עינת וילף: מה קורה מאותו רגע להגנה על אותה פינה או אותה כיתה?
עינת וילף: כלומר, האם עצם זה שהתלמידים עשו את זה, גורם לזה שכבר לא יהיו קשקושים?
עינת וילף: האם התלמידים עצמם הופכים קצת למגנים?
רני חזון וייס: זה באופן חד-משמעי מפחית – ואנחנו חוות את זה בבירור בשלוש-ארבע השנים האחרונות – את הוונדליזם, את האלימות.
רני חזון וייס: לא אגיד לך שאין.
רני חזון וייס: יש עדיין אירועים של השחתה, אבל יפית יכולה להעיד, כי לא הייתי לפני ארבע שנים בבית-ספר - - -
יפית גרין: נכון, לא באותה מידה.
עינת וילף: בוא נגיד שיש ועדה, היא עשתה משהו והיתה השחתה.
עינת וילף: איך התלמידים מגיבים לזה?
עינת וילף: כלומר, מה קורה?
רני חזון וייס: בוועדת בינוי זה קרה להם.
רני חזון וייס: הילדים שעבדו על הפינה נורא מתוסכלים.
רני חזון וייס: ברור, לא? הם יעבדו עם אורן ויתקנו.
רני חזון וייס: למשל, לוחות תוכן - - -
עינת וילף: לצורך העניין, לפני שמתקנים, האם הם העלו שאלה.
עינת וילף: הרי תלמידים תמיד יודעים מי עשה מה, אז האם הם עצמם העלו את הנושא שאולי צריך להעניש או מי שעשו את זה, צריך שיגידו את זה.
רני חזון וייס: תראי, אנחנו לא לגמרי שם.
רני חזון וייס: אבל במקביל לזה, יש לנו ועדת גישור, שהמטרה שלה בעצם ללבן סוגיות, שכרגע הם יותר סוגיות בין תלמידים.
רני חזון וייס: בכיתות ז', ח', זה כבר משהו בשיח – ילד דיבר אלי לא יפה או קרה מקרה כזה או אחר, אז זה מגיע לוועדת גישור.
רני חזון וייס: הייתי רוצה שוועדת גישור – ואני חושבת שכולנו – תקבל מקום יותר גדול בשיח של בית-ספר, אבל זה הדרגתי.
רני חזון וייס: כלומר, מקרה כזה של השחתה למשל, יכול להגיע לוועדת גישור.
רני חזון וייס: אם זה מקרה של אלימות וכו', יש מדרגות, לא הכול ייפתר בין ילדים, יש מנהלת, יש רכזת חטיבה, ברמה הזאת.
אהוד פלג: כמה ילדים מעורבים בפעילות?
רני חזון וייס: השיעור הזה בעצם מתחלק לשניים – "דמוקרטיה בפעולה" ו"טבע עירוני".
רני חזון וייס: מתוך 100 ילדים, בערך חצי-חצי.
אהוד פלג: מה זה מתוך 100?
אהוד פלג: מי זה המאה?
רני חזון וייס: זה שכבות ז', ו-ח'.
רני חזון וייס: 80 ילדים השנה.
רני חזון וייס: זה שיעור של שתי שכבות ביחד, שהוא רב-גילאי.
יפית גרין: הם כולם צריכים להתחלק סביב הוועדות.
רני חזון וייס: אז יש לנו בערך 10 תלמידים בכל ועדה.
אהוד פלג: אבל הפעילות של שנתונים ז', ח' - -
יפית גרין: בו-זמנית.
אהוד פלג: - - כאשר בבית-הספר יש גם שכבות אחרות.
יפית גרין: הן לומדות.
יפית גרין: מה זאת אומרת?
יפית גרין: בזמן שז', ח' נמצאות בפעילות הזאת, התיכון לומדים רגיל.
אהוד פלג: מה שאני שואל, יש פה בנייה של איזושהי חברה בעצם, שפועלת בשיח אחר, אבל לשיח הזה כנראה – תגידו אתם – לא מחוברים השנתונים שלא לומדים את התוכנית.
יפית גרין: זה צומח.
יפית גרין: זאת אומרת, המחזור הראשון שהיה במוסדות הדמוקרטיים, היום הוא כבר עולה ל-י'.
יפית גרין: הוא עשה את זה.
יפית גרין: ב-ט' הם כבר עוברים לנושא של מחויבות אישית ומצמצמים את זה, כי אנחנו מנסים גם להתכוונן לבגרות.
יפית גרין: הם עוברים את זה ז', ח', ט', כבר יש להם מחויבות אישית ויום אחד של בחירה.
יפית גרין: המוסדות היא רק המחויבות האישית, וב-י' הם כבר עושים רק מחויבות אישית ולמידה לקראת הבגרויות, זה בדיוק משלב השפה שאנחנו עובדים עליו בבית-הספר.
יפית גרין: סליחה, רני.
רני חזון וייס: אני רוצה להוסיף למה שיפית אמרה משהו חשוב, התחלתי להגיד אותו פה.
רני חזון וייס: אחת השאיפות שלנו היא בסוף י"ב להוציא אזרח פעיל שאכפת לו, עושה, חושב, שמקבל החלטות לעצמו.
רני חזון וייס: ולכן, התהליך הוא תהליך הדרגתי.
רני חזון וייס: בז'-ח' הם באמת עם הפנים לתוך בית-ספר, אבל המחשבה היא כל הזמן – בתוך בית-ספר וגם לקהילה, כי ועדת תרבות יכולה לצאת להתנדבות בבית אבות הקרוב וכו' – אבל עדיין, איך אני מייצר מרחב נעים?
רני חזון וייס: איך אני הופך את בית-ספר גם לשלי?
רני חזון וייס: המעגל השני זה המעגל הקהילתי – זו מחויבות אישית בט' ו-י'.
רני חזון וייס: לצאת קצת מבית-ספר, לתת את מה שאני יכול גם החוצה; והמעגל השלישי הוא בעצם הכנה לצה"ל, הכנה לשירות משמעותי, הכנה לחיים אזרחיים, זה בעצם השיח והמעורבות.
יפית גרין: והמחויבות וההכנה לצה"ל זה דברים שהם בכל בתי-הספר.
יפית גרין: לא משהו חדש לנו.
רני חזון וייס: כולם, כל בתי-הספר.
רני חזון וייס: אנחנו בתהליך צמיחה, כי בעצם זאת פעם ראשונה שהחטיבה מסיימת את התהליך הדמוקרטי הזה, אז אנחנו בבנייה עכשיו של איך זה ייראה בתיכון.
רני חזון וייס: אנחנו כל הזמן במחשבות ובשיח איך להמשיך את זה בתוך עולם של בגרויות.
רני חזון וייס: אני מלמדת גם לבגרות.
רני חזון וייס: זה כבר לחץ אחר, אבל איך אני מגיעה לתוך הלו"ז היומיומי של התיכון גם עם השפה הזאת.
רני חזון וייס: למשל, פרלמנט בית-ספרי הוא תוצאה של ה"דמוקרטיה בפעולה", פרלמנט שלוש פעמים בשנה.
רני חזון וייס: התחלנו את זה כבר לפני שנתיים, אבל ההחלטה שהיתה לנו השנה זה לעשות ממש עוגנים של פרלמנט, שבו הילדים מציעים איזשהו הצעה שעוברת בקרה, עוברת שיח אתנו המורים, עוברת דרך אישור של יפית, אבל נושאים שבוערים בהם.
רני חזון וייס: וזה מגיע לפרלמנט בית-ספרי שבו שותפים גם ילדי התיכון.
עינת וילף: תנו לי דוגמה למשהו שהם העלו.
רני חזון וייס: הדבר האחרון שעלה עכשיו זה הנושא של מערכת – מתי תתחיל השעה הראשונה של הלימודים.
רני חזון וייס: עד השנה התחלנו ב-07:45 את השעה הראשונה, וזה ממש נושא שבער בהם, האם לשנות את המערכת מ-07:45 ל-08:00.
רני חזון וייס: לנו זה נשמע אולי הרבע שעה הזאת, אבל בתוך השיח על זה, דיברנו לאן הולכת הרבע שעה הזאת?
רני חזון וייס: אנחנו מוסיפים אותה בסוף היום?
רני חזון וייס: אנחנו מקצרים הפסקות?
רני חזון וייס: אנחנו מחברים שיעורים?
רני חזון וייס: האם זה כדאי לנו או לא כדאי לנו?
רני חזון וייס: האם נצליח לעמוד בהחלטה הזאת?
רני חזון וייס: כי זאת החלטה מחייבת.
רני חזון וייס: ובתוך השיח הזה, הילדים בחרו וגם המורים, הצביעו.
רני חזון וייס: וההחלטה, להפתעתי היתה שמשאירים את המערכת ב-07:45, מתוך חשיבה שהבינו שקשה להם להישאר עד שעה מאוחרת.
רני חזון וייס: וזאת היתה ההחלטה.
רני חזון וייס: אני מאוד הופתעתי.
רני חזון וייס: הייתי בטוחה שהם יגידו 08:00.
רני חזון וייס: אז זו הדוגמה.
רני חזון וייס: לפני שהיתה חובה על תלבושת אחידה על בית-ספר - - -
עינת וילף: שוב, שאלה על הדוגמה הזאת, מי הבהיר לילדים שאם מתחילים ב-08:00, אז את הרבע שעה הזאת צריך לתת מתישהו?
עינת וילף: מי, לצורך העניין, נתן להם את הפרמטרים האלה לדיון?
רני חזון וייס: היה דיון.
רני חזון וייס: את הדיון הזה הובילה המורה שמלווה את ועדת גישור ואת שיעור משפטים.
רני חזון וייס: הילדים העלו בעד נגד, העלו הצעות, הם קיבלו את לוח הצלצולים - - -
עינת וילף: היא המקבילה של אגף התקציבים של האוצר.
עינת וילף: היא אומרת שאם לוקחים מפה, צריכים להחזיר ממקום אחר.
יפית גרין: הילדים עשו את זה גם בפרלמנט.
יפית גרין: הם הביאו את ההצעות, הם הציגו לילדים - - -
עינת וילף: לא, אבל מישהו היה צריך להבהיר להם שאין - - -
לינסיה מצנר: לומדים את זה גם בכישורי חיים, קבלת החלטות, זה נושא שמלמדים אותו לאורך כל ה - - -
רני חזון וייס: את יודעת, הם קיבלו את זה מאוד בהבנה דרך הדיון.
רני חזון וייס: אנחנו עובדים על-פי חוק.
רני חזון וייס: גם במבנה של שיעור חייב להיות זמן מסוים.
רני חזון וייס: הדבר הכי פשוט זה בוא נקצר את השיעורים.
רני חזון וייס: יש לנו על מה לעבוד בתרבות השיח, אבל אני מרגישה שזה מאפשר גם לנו כצוות לצמוח וגם לילדים, ומאפשר אווירה יצירתית, מקבלת, אכפתית, במקום הזה.
עינת וילף: רצית להגיד משהו?
עינת וילף: לשאול?
סיון חדד: אני רוצה לשאול לגבי שנה הבאה, יש כבר מחשבה, זאת אומרת, אתם יודעים כבר איך זה הולך להיראות עם התלמידים של התיכון או שזה עדיין לא ברור בכלל?
סיון חדד: כי אני חושבת על העניינים של הבחירה, אם הם רוצים ללמוד לדוגמה על נשים ומאבקים אזרחיים, איך זה נכנס בתוך הכאוס של הבגרויות?
רני חזון וייס: תראי, השלב של הבגרויות הוא באמת שלב יותר מורכב מהבחינה הזאת.
רני חזון וייס: אגיד שני דברים בעניין הזה – אחד, זה שאני חושבת שמה שנטמיע בחטיבה מבחינת השיח, זה מה שילווה אותנו גם בתיכון, בהתמודדות עם חומרים ושאלות.
רני חזון וייס: אנחנו מנסים לעשות את זה למשל באזרחות, במטלת ביצוע, להפגיש אותם עם כל מיני נושאים חברתיים שבוערים בהם וכו'.
רני חזון וייס: הדבר השני, שרציתי להגיד ועכשיו שכחתי.
יפית גרין: יש עוד כמה דברים, ואני אומרת שוב, כי בשורה תחתונה אנחנו צריכים להכין אותם לחיים.
יפית גרין: אני חושבת שמהחינוך הדמוקרטי אנחנו ממשיכים עוד עם הליווי האישי, את הנושא של יחס אישי, ובאמת לנסות לראות איך אני בונה לך תוכנית שתתאים לך.
יפית גרין: למשל, אחד הדברים שאגף שח"ר, וזה שוב משרד החינוך, כן מאשר לי, זה שילד שהוא תלמיד מב"ר והוא רוצה ללמוד ביולוגיה, הוא יכול ללמוד ביולוגיה.
יפית גרין: זאת אומרת, יש ילדים שהגיעו אולי מבתי-ספר – זה משהו שכבר היה קצת בבית-ספר ועכשיו הוא מקבל עוד איזה התנהלות יותר - - -
סיון חדד: אבל אגף שח"ר מתקצב - - -
יפית גרין: בגרות מלאה.
יפית גרין: אבל מה שקורה הרבה פעמים, וזה אחד הדברים שהם בעייתיים בכיתות קטנות, זה שבעצם אם את בית-ספר כזה קטן, אז מקסימום מקומות שאת יכולה זה אולי שניים או שלושה.
יפית גרין: ופה, אני כן חייבת להגיד שגם דרך משרד החינוך, ויש לי גם עזרה מהרשות – עכשיו אני עוד פעם בדין ודברים מול הרשות.
יפית גרין: נשב עוד פעם כן לאפשר את המגמות האלה.
יפית גרין: זאת אומרת, שהילדים שהגיעו ל"גבעת גונן" יכולים לבחור בין תיאטרון, אומנות, גיאוגרפיה, ביולוגיה, ערבית.
יפית גרין: אז כרגע עוד מאפשרים לי את זה, ואז תחושת הבחירה משמעותית.
יפית גרין: זה לא אם אני לומדת מב"ר, אז אני יכול ללמוד רק את זה.
יפית גרין: שתיים, זה הנושא של קבוצות קטנות וקבוצות חשיבה.
יפית גרין: אני כן מנסה לנצל גם את החלוצים לקבוצות קטנות יותר של למידה אחרת.
יפית גרין: ולא עוד פעם רב "לתקתק" מול הבגרות, אלא באמת איך אני עושה את הלמידה שתהיה משמעותית ברמת החברותא.
יפית גרין: זאת אומרת, כן להכניס עוד דברים אחרים.
יפית גרין: אני חושבת שהשפה היא קריטית, כי כל הדברים האלה יכולים להיות, אבל אם אין שפה של שיח גם של מורים מול תלמידים, וזה הנושא של הליווי האישי וההעצמה, שעכשיו על זה אנחנו מאוד מתמקדים, שכל מורה מקצועי – וזה היעד שלי לשנה הבאה ב-י', כי אני צריכה להתנהל עם המשאבים שיש לי – חייב מבחינתי לקחת לפחות שני ילדים, שהם בני החסות שלו במקצוע שלו, ולעבוד אתם באופן יותר אישי.
יפית גרין: וכשאומרים לי מאיפה השעות, ואני עדיין לא ב"עוז לתמורה", משום שיש לי "אופק" ו"עוז", אז אני אומרת להם, תקשיבו, אתם מלמדים כיתות קטנות, ואם מורה שיש לו 40 ילדים צריך להיות מתוגמל על 40 כמו שאתם מתוגמלים על 22, שני ילדים שאתם לוקחים תחת חסותכם לא יקרה כלום.
יפית גרין: אנחנו כל הזמן צריכים להיות יצירתיים וזה כרגע הליווי האישי.
יפית גרין: אז יש ליווי אישי, יש את הבחירה, יש את המחויבות האישית, יש את הכיתות הקטנות, וכרגע זה עובד.
רני חזון וייס: אולי לסיכום, זה אפשרי בתוך מערכת ממלכתית.
רני חזון וייס: ואולי לארבע נקודות להדגיש את זה, אם יודעים גם לנהל את המשאבים נכון, וגם לאפשר אם זה בתוכניות לימודים, לאפשר חופש פדגוגי בכניסה לכיתה - - -
אהוד פלג: זה אפשרי גם בלי שמונה השעות האלה?
רני חזון וייס: לא בטוחה.
יפית גרין: אגיד לך למה לא, חד-משמעית, משום שאל"ף, הייתי מייצרת איום בחדר מורים על המורים הוותיקים.
יפית גרין: זאת אומרת, כשנכנס מורה צעיר – אם אתה רוצה שמורה ותיק יקבל אותו, התפיסה שלנו זה האדם במרכז – הרבה יותר פשוט לפעמים, ולינסיה יושבת לידי, להוציא את המורה הוותיק ולהכניס מורה חדש.
יפית גרין: זה לא נכון.
יפית גרין: השמונה שעות האלה הן בעצם שמונה שעות אקסטרה שאני מקבלת, ובעיני, שעות זה מפתח.
יפית גרין: השאלה מה אתה עושה עם השעות, אם אתה בונה, ואני גם דיברתי על זה בתל-אביב, אם אתה עושה כמה שיותר ניהול שטוח, שאתה בעצם מעביר את שעות התפקיד יותר למורים והופך את המורים ליותר - - - לשטח, או שאתה מייצר לך עוד אינסטנציות.
עינת וילף: את יכולה להסביר את הנושא הזה של לתת את שעות התפקיד למורים?
יפית גרין: כן, למשל, אין לי רכז שכבה או רכז משמעת.
עינת וילף: זאת אומרת, לך יש pool של שעות במסגרת "אופק חדש" - - -
יפית גרין: תראי, אני חושבת שצריך לעשות ישיבה נפרדת על כל הנושא של "אופק חדש" ו"עוז לתמורה", כי על זה - - -
עינת וילף: על זה יהיו בלי סוף כאן.
יפית גרין: ושוב, תודה ללינסיה שהיא פה, כי היא צריכה גם כל פעם לעזור לי, זה מאוד קשה, כי גם "אופק חדש" – חלק מהמורים ב"אופק", מורים ותיקים הם לא ב"אופק".
יפית גרין: אני מנצלת את שעות "אופק חדש" לטובת זה.
יפית גרין: אם יש לי באמת את הנושא של שעות פרטניות, אז אנחנו מנסים לעבוד, לא רק כי צריך עכשיו לחזק את המתמטיקה, אלא איפה יש קשר באמת משמעותי בין ילד למורה?
יפית גרין: מה תחום הדעת שנכון לחזק?
יפית גרין: ואת זה אני חושבת שעושים.
יפית גרין: אני לא מחדשת.
רני חזון וייס: כסיכום, אני חושבת שדווקא אולי המפגש כאן הוא עם מורים מתוך המערכת.
רני חזון וייס: אני חושבת שאחד הדברים שהייתי רוצה להגיד, מתוך הארבעה האלה שכתובים פה – זה העניין הזה של ליווי ותמיכה וקבוצת שייכות של מורים צעירים.
רני חזון וייס: לא לבוא לבד, כי זה מה שגורם למורה צעיר עם מלא אידיאלים לעזוב אחרי שלוש שנים את המערכת הזאת.
רני חזון וייס: הדבר השני, זו האפשרות של חופש הפעולה בתוך הגבולות, אני לא מוותרת לרגע על היותי מורה בתוך מערכת החינוך הממלכתית, אבל אני יכולה לקום בבוקר, כי יש לי את הידיעה הזאת שיש לי גם את החופש שלי ללמד גם את מה שחשוב לי.
יפית גרין: ולשאלתך, זה השאלות האלה וגם השאלות של העירייה.
יפית גרין: אני חייבת להודות לעיריית ירושלים, כי מבחינתי הרשות נותנת לנו את השעות שאפשר לצבוע לדברים אחרים.
יפית גרין: אבל במסגרת זה שהיא אישרה לי בעצם את התוכנית, אז השעות האלה גורמות גם לאנשים כמו רני לא להיות רק עובדי קבלן לתפיסתם, למרות שלפעמים אני חייבת גם לתת עוד שעות דרך עמותה.
אהוד פלג: זאת אומרת, זה יהיה נכון לומר שביצוע תוכנית כזאת מותנה בתוספת שעות.
אהוד פלג: אם אנחנו רוצים להעתיק אותה לכל בית-ספר בארץ, לפי שאלת יושבת-ראש הוועדה.
יפית גרין: לא, אז אני אומרת שוב, צריך לעשות חשיבה מאוד מדויקת.
יפית גרין: זה לא רק לתרגם לעוד שעות, כי השעות האלה היו תמיד לבית-ספר, והשאלה - - -
לינסיה מצנר: אני רוצה לחדד את הנקודה הזו.
לינסיה מצנר: שתי הערות – אחת על המושג תוכנית, והשנייה על המשאבים.
לינסיה מצנר: יש ערוצים רבים של קבלת משאבים.
לינסיה מצנר: הלוליינות שמנהל צריך לעשות כדי לעשות את האיגום היא חלק מהמפתח של ההצלחה.
לינסיה מצנר: ונסת
לינסיה מצנר: פק בזה מבחינת המשאבים.
לינסיה מצנר: צריך תוספת של משאבים.
לינסיה מצנר: זה יכול לבוא בדרך הזו ויש גם תוכניות נוספות, את הזכרת את "Teach For America"או ""Teach First באנגליה, יש עוד מקורות של משאבים.
לינסיה מצנר: המפתח של ההצלחה היא המלה "תוכנית".
לינסיה מצנר: אם שמתם לב, ואני חושבת שהצגת את זה מאוד ברור ומשכנע, זאת לא תוכנית, זה הפך לחיים של בית-ספר, זה הפך להתנהלות של בית-הספר, זאת שפה שמדברים בה, זאת התנהלות של כל חדר המורים, לא רק של המורה שנותן את השיעור הספציפי, זאת אווירה של קבלת החלטות בכל הרמות של בית-ספר.
לינסיה מצנר: וזה בעיני המפתח להצלחה.
לינסיה מצנר: זאת לא תוכנית נקודתית.
לינסיה מצנר: זה לא ניסוי קטן במקום אחד, כי כשזה ניסוי אחד, אז זה עובד שנה, זה עובד שנתיים וזה נעלם.
לינסיה מצנר: פה זה הפך להיות התשתית.
רני חזון וייס: זאת מערכת הוליסטית.
לינסיה מצנר: זאת מערכת של תשתית בית-ספר, שכל הרבדים של העבודה הבית-ספרית מתחברים, ולכן אני פה, כי אני חושבת שזאת ההצלחה, וזה בזכות האנשים הנפלאים שעושים את זה, ומי שמנצחת על התזמורת הזו – יפית.
עינת וילף: את מפקחת על עוד בתי-ספר, נכון?
לינסיה מצנר: אני מפקחת על 20 בתי-ספר תיכוניים בירושלים.
עינת וילף: איך את לוקחת את מה שראית בבית-ספר הזה ומעבירה לבתי-ספר אחרים?
לינסיה מצנר: אני לא לוקחת ומעבירה לבית-ספר אחר.
רני חזון וייס: זהו, זה לא נכון.
לינסיה מצנר: אני עובדת עם בית-ספר לפי הדמות של המנהל, לפי סגנון הניהול שלו, לפי אוכלוסיית התלמידים שלו, ולפי מה שמתאים לו.
לינסיה מצנר: אני עובדת עם 20 בתי-ספר, וכל אחד מהם זאת אופרה אחרת.
עינת וילף: אבל השאלה אם יש העברת ידע.
עינת וילף: כלומר, אם יש כאן משהו שהוא מצליח ומוצלח.
עינת וילף: האם את עצמך משמשת כסוכנת של העברת הידע שנצבר בבית-ספר אחד לבית-ספר אחר?
עינת וילף: האם את יפית, כמנהלת, נפגשת עם מנהלים אחרים ומספרת להם, החל מהלוליינות הטכנית שאת כנראה מתמחית בה והמשך במה זה עשה לבית-ספר?
עינת וילף: כלומר, האם יש בכלל מנגנון של העברת הידע?
יפית גרין: יש שני דברים, קודם כל, יש תחרות מאוד קשה בין בתי-הספר בירושלים, והתחרות הזאת נמדדת בכל מיני פרמטרים.
יפית גרין: זאת אומרת, לצערי הרב, הנושא שאני מביאה הוא לא תמיד מדיד, והרבה פעמים לא אני זאת שמשכנעת, אלא צריכים לשכנע אותי, כי הזכאות שלנו, למשל לבגרות, היא עדיין לא מרקיעה שחקים, ואני שמה את זה על השולחן.
יפית גרין: משום שאם אני בתפיסת עולמי מנסה, ככל שאני יכולה, למנוע נשירה, ואם כל ילד אצלי הוא 2% בבגרות, אז תעשו אחד ועוד אחד ותבינו.
יפית גרין: אתמול סיימנו י"ב, כדי שכולם יעלו על הבמה בדרך כזו או אחרת, אני לא יכולה שתהיה לי בגרות עם זכאות מלאה.
יפית גרין: ולכן, מבחינתי, הבגרות כרגע היא אמצעי, היא לא המטרה.
עינת וילף: פה אצלי, ופה בוועדה אנחנו מקווים להסיג לאחור את כל הטירוף הזה.
יפית גרין: יפה, בסדר, אבל כשאני אדבר – את מבינה שיש פה - - -
עינת וילף: אני מבינה את זה.
עינת וילף: אני מבינה לגמרי.
יפית גרין: לכן, לכל מנהל – זה מה שאמרה לינסיה – יש את תפיסת העולם שלו.
יפית גרין: להביא שפה אקלימית לבית-הספר זה עניין של למידה.
יפית גרין: לא מספיק שאגיד לילד - - -
רני חזון וייס: לא, אבל יפית, אני חושבת שכאן אנחנו מבקשים להציע מודל שהוא כן יכול להיות אפשרי בבתי-ספר אחרים.
יפית גרין: הוא אפשרי, אבל הוא צריך להיות תחת איזו התנהלות אחרת של מערכת החינוך בכלל.
יפית גרין: דיברנו על - - -
אמנון רבינוביץ: עינת, אני חושב שמה שיפה מאוד בכל הסיפור הזה, זה שברגע שהיתה גם לרני העצמה וגם לבית-הספר אוטונומיה פדגוגית אמיתית לעשות את הדברים – העובדה הזאת שמורה יושב ובונה לבד את החומר בשיעור שהוא רוצה, כי רני רוצה ללמד על המאבקים של הנשים במאה ה-20 – זה נותן עוצמה ברמה שאי-אפשר בכלל לתאר.
אמנון רבינוביץ: כל דברים האלה נעשים לא בזכות המערכת והאינסטנציה, הם נעשים למרות המערכת, ואת זה חשוב להגיד.
אמנון רבינוביץ: וזה לא סתם הנושא של הבגרות כל הזמן עולה ושבחטיבה זה יכול לקרות ובתיכון זה הרבה פעמים לא יכול לקרות, וזה לא סתם שכל ההתנהלות הזאת כרוכה בלהביא עוד שעות ולנסות להביא אותם ולמשוך אותם מפה ומפה, וחייבים את הרשות המקומית ואת "אופק חדש" וכו'.
אמנון רבינוביץ: כי במקרו – אני אומר את זה כמורה שמלמד בבית-ספר אחר בירושלים, ציבורי, רגיל, שנמצא במדד טיפוח אולי קצת יותר גבוה, אז יש לו פחות שעות ומכל מיני סיבות אחרות – אנחנו לא יכולים לעשות את זה בבית-ספר, לא יכולים, אין מה לעשות, נילחם בכל תחנות הרוח הכי גדולות שיש, לא יכולים להביא את המשאבים, לא יתנו לנו אוטונומיה פדגוגית ללמד את השיעור שבא לי להמציא עכשיו, לא יכולים.
יפית גרין: וזה לא לגמרי להמציא.
יפית גרין: אני לא רוצה גם - - -
פיפין ברודו: לא לגמרי להמציא - - -
אמנון רבינוביץ: לא, חס וחלילה, אני לא - - -
לינסיה מצנר: השאלה בעיני כמפקחת, האם בבית-הספר שלך – שאני לא מפקחת עליו, לכן נוח לי להגיד את זה – נבנתה תוכנית שלוקחת את בית-הספר ומעלה אותו מדרגה נוספת עם מה שמתאים לאוכלוסייה שלכם, למשאבים שלכם, לסגנון העבודה שלכם, לגודל שלכם?
אמנון רבינוביץ: בטח שנבנתה, ויש מורים מדהימים, יש הרבה דברים מדהימים שקורים גם בבית-ספר שלי, אבל אני אומר שהיכולת לחולל שינוי כל כך מערכתי - - -
יהודית גידלי: באיזה בית-ספר אתה?
אמנון רבינוביץ: בבית-ספר "זיו" בירושלים.
אמנון רבינוביץ: היכולת לחולל שינוי מערכתי - -
רני חזון וייס: ארצי.
אמנון רבינוביץ: - - שמבוסס על אוטונומיה למורה, שבאמת נותנת לו את החירות ללמד בדרך שהוא רוצה ללמד.
אמנון רבינוביץ: לא יהיה פה ויכוח פוליטי על מה ללמד.
אמנון רבינוביץ: מלמדים את החומר הקיים, אבל האפשרות של המורה לעצב בעצמו את החומר, לעצב את דרכי ההערכה, לעצב את דרכי ההוראה, לא רק ללמד בשיטה הפרונטלית שיש ילדים שיושבים מולך וזהו, אלא אולי לעשות דברים חדשים.
אמנון רבינוביץ: המלה ליווי באופן כללי כמעט לא נמצאת בתוך בית-ספר ציבורי רגיל.
אמנון רבינוביץ: בכיתות גדולות שיטת ההוראה מיושנת וצריך להכין את הילד לבגרות, בסוף זה המקרו.
עינת וילף: יש לי שאלה, בכל זאת על מה שאמרת.
עינת וילף: זה בעצם כבר מפגש שני שעולים בו שתי תמות – אחת, כל הנושא הזה של הליווי, הבידוד, הצורך של המורים להיות חלק מקבוצה שגם זוכה לליווי, שגם יש בה שיתוף שבין המורים לבין עצמם, התייעצות, כלומר, כל הנושא הזה.
עינת וילף: אבל גם היכולת ללכת בתוך מערכת קיימת ולשחק, אז קראנו לזה "לגו", לפרק חתיכות ולהרכיב אותן מחדש, בין אם זה במשאבים, בין אם זה בשעות ובין אם זה בתוכנית הלימודים.
עינת וילף: מה למשל, מונע אצלך את האפשרות לקחת את חתיכות ה"לגו" הקיימות, לפרק אותן ולהרכיב מחדש?
אמנון רבינוביץ: הרבה דברים, אחד, זה משאבים, אין מה לעשות, בסוף זו פונקציה מאוד-מאוד חשובה, שאין אותה.
גילי רומן: שעות.
אמנון רבינוביץ: שעות.
אמנון רבינוביץ: לא משנה, לחלק אחרת את הכיתה, לעשות כל מיני דברים.
אמנון רבינוביץ: אפילו ב"אופק חדש" וב"עוז לתמורה", שיכנסו משאבים חדשים למערכת, התפיסה הפדגוגית של מה אתה עושה עם שעה פרטנית - -
יפית גרין: לא השתנתה.
אמנון רבינוביץ: - - כרגע, לא השתנתה לחלוטין, זה להכין את הילדים לבגרות בקבוצה קטנה.
אמנון רבינוביץ: זה לא – אולי ניקח ונלווה את הילדים - -
יפית גרין: זה באמת להשלים עם מעלה שנייה.
אמנון רבינוביץ: - - האלה ונגרום להם לעשות תהליך של ועדות או כל מיני דברים אחרים בתוך המשאבים שנכנסים.
אמנון רבינוביץ: אין איזו חשיבה פדגוגית אחרת.
גילי רומן: תלוי מה אתה עושה עם המשאבים האלה.
גילי רומן: אם אתה תביא את החשיבה?
גילי רומן: פעם שעברה כבר דיברנו על זה, לנו יש איזו ציפייה שאולי המערכת תבוא ותגיד – נגיד שהיא לא עושה את זה אנחנו מניחים את זה בצד.
גילי רומן: השאלה אם בית-הספר מגיע עם תפיסה פדגוגית ממעלה שנייה שהיא אחרת, האם הדבר הזה יכול להתקדם או שזה נחסם ורק ממש מקרים בודדים יכולים להתקדם, ונגיד ויש לנו את המשאבים, בעיית המשאבים נפתרת?
יפית גרין: לדעתי אפשר.
יפית גרין: בטח שאפשר.
אהוד פלג: אבל מה שחובר פה ביחד ואנחנו שומעים, קודם כל, מנהלת שהיא אשת חינוך, מפקחת שהיא אשת חינוך – אני מציין את הדברים האלה למרות שזה אמור להיות מובן מאליו, אבל כשאני אומר אשת חינוך, זה מי שמביא - - -
עינת וילף: זה עדיין הרוב.
עינת וילף: עדיין רוב המנהלים והמפקחים במערכת הם אנשי חינוך.
לינסיה מצנר: אנחנו לא יחידים במערכת.
לינסיה מצנר: רוב האנשים הם כאלה.
אהוד פלג: לא יחידים, אבל ראוי לציון, כי זו לא בהכרח התמונה הרווחת.
אהוד פלג: אבל זה לבד עדיין מחכה לתנאי השני שהוא משאבים.
אהוד פלג: שניהם זה תנאי הכרחי שבלעדיו אַיִן.
אהוד פלג: רק בהצטרפם זה לזה הם יכולים לאפשר העמדת מודל כזה או מודל אחר, לא משנה, אני כרגע לא מדבר על המודל.
אהוד פלג: אגב, לא שמענו איך המודל הזה נולד, זאת אומרת, שמענו שההתחלה היתה מהפעילות בבית-הספר, אבל לא איך הגו את המודל הזה, אבל לא משנה.
אהוד פלג: מה שיפה זו העובדה שעושים את זה והתוצאות שזה נותן.
אהוד פלג: אבל השאלה היא, האם המערכת היום בנויה להעתיק מודל כזה בכל בית-ספר אחר בארץ גם מבחינת המכוונות של מנהל ומפקח וגם מבחינת העמדת המשאבים הנדרשים?
אהוד פלג: זאת השאלה.
עינת וילף: רני, אני רוצה לשאול אותך בהקשר הזה, כי יש עוד חלוצים, האם גם הם בבתי-הספר שלהם בסך הכול מסוגלים לבוא לידי ביטוי?
עינת וילף: תיכף אני חוזרת לשאלה הזאת, אני חייבת להחזיר צלצול.
לינסיה מצנר: אני מרגישה סתירה פנימית ברצון או בציפייה, שבדיוק הדגם הזה יעבוד בעוד עשרה בתי-ספר בארץ.
עינת וילף: לא בהכרח.
לינסיה מצנר: זאת אומרת, גם חלוץ הדמוקרטיה, אני חושבת שהוא מאפשר את האוטונומיה שהזכרת, לכל בית-ספר לקחת את אותו רעיון, אבל ליישם אותו באופן שמתאים לו.
לינסיה מצנר: קודם הזכרתם לגו או פאזל, כשאני עובדת עם מנהל – וזה נראה לי נדוש וכבר שחוק להגיד את זה – אני רוצה לראות בבית-ספר פאזל, שבית-הספר מצליח לחבר את החלקים שלו באופן תואם, וזה במקום אחד יכול להיות עם דגש על כל הדברים היפיפיים ששמענו כאן, ובמקום אחר זה יכול להיות באופן אחר, החלקים של הפאזל יכולים להיות שונים.
לינסיה מצנר: אבל בפאזל הזה צריכים להיות מספר דברים מהותיים – שבית-ספר עובד עם ערכים, שבית-ספר מחנך ילדים לאותם ערכים שעלו פה, שאני מאוד רוצה שהם יהיו בכל מקום, אבל זה יכול להיעשות בהרבה מאוד צורות.
לינסיה מצנר: פה יש פרלמנט, במקום אחר יש מבנה אחר של עבודה עם תלמידים.
אהוד פלג: זה נכון.
אהוד פלג: אני מסכים אתך לחלוטין, השאלה אם זה קורה.
אהוד פלג: וכאן את צריכה להסכים אתי שזה לא קורה.