GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דיאנה אלדרוקי פינוס: אתם אומרים על ההצגות האלה שבהן הם פגשו אנשים אחרים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני חושבת שגם אם זה היה סיוט, ועצוב לי לשמוע, זה החיבור לאנשים אחרים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: כשהם מגיעים למוזיאון יש אנשים רגילים מגילאים שונים, יש אנשים של חינוך מיוחד.
דיאנה אלדרוקי פינוס: כל האנשים האלה צורכים תרבות, מדע ואומנות ויש חשיבות לעשות את המפגשים האלה.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני לא יודעת אם זה רלוונטי או לא, אבל לעשות, כמו שאז את אמרת, חלק שוחרים וחלק לא כדי שהחוויה הזאת תהיה חוויה של אנשים רגילים מהשורה ולא רק של שוחרים.
עינת וילף: שמעון אלקבץ, ראש מנהל התרבות ממשרד התרבות והספורט.
שמעון אלקבץ: תודה.
שמעון אלקבץ: אני לא אחזור על החשיבות של המוכנות משום שבעיניי היא המפתח.
שמעון אלקבץ: ממרום ניסיוני כשנה וחודשיים בתפקיד ראש מנהל תרבות, ולפני זה הייתי בתקשורת, אני יכול לומר שזה נכון שהתקשורת יודעת להבליט רק את היוצאים מן הכלל שמעידים על הכלל בדרך כלל.
שמעון אלקבץ: אבל אני נחשפתי ואני מסתובב הרבה ואני מבקר הרבה בהרבה מאוד קבוצות של תלמידים, כולל אפילו בהצגה "גטו".
שמעון אלקבץ: התמזל מזלי והייתי בקאמרי כשהייתה קבוצה גדולה מאוד של תלמידים.
שמעון אלקבץ: לזכותו של נועם סמל ייאמר שהוא כל ערב נמצא שם.
שמעון אלקבץ: אמרתי לו: נועם, עוד פעם הבאת רק ילדים מתל-אביב?
שמעון אלקבץ: ואז הוא אמר לי: בוא נעשה תרגיל.
שמעון אלקבץ: באמת הלכנו ושאלנו.
שמעון אלקבץ: לבושתי, חלק גדול מהתלמידים מאשדוד שהיא עיר מגוריי, חלק היו מרמת-גן, והייתה התנהגות למופת.
שמעון אלקבץ: אגב, המורים - וזה משהו שאני שמתי לב אליו כי אשתי בין היתר גם מורה - כן היו מפוזרים בין התלמידים, כך שיש גם דוגמאות אחרות.
שמעון אלקבץ: אני לא מדבר על מה ששובל הציגה.
שמעון אלקבץ: למשל, בקאמרי "רומיאו ויוליה" ו"המלט" היו הצגות שבעייני היה חבל להפסיק אותן.
שמעון אלקבץ: אני דווקא צפיתי בהצגות הללו כשתלמידי מגמות לתיאטרון מירושלים היו, ואני חושב שעשרה שיעורים עם מורה לספרות לא יעשו את אותה עבודה שעשתה ההצגה ואת אותם מונולוגים שאתה שומע ואתה ככה בטווח של מטרים בודדים מהשחקנים.
שמעון אלקבץ: יש גם דברים טובים שקורים וחשוב גם על זה לשים את הדגש למרות שמשרד התרבות אינו אמון על התחום של חינוך הילדים.
שמעון אלקבץ: מה שאנחנו כן עושים, משתדלים בכלים שלנו לתת תמיכה גם כספית, בעיקר כספית, והמפעל שגברת רוב דיברה עליו, המפעל של הפילהרמונית, הוא מפעל שרובו ככולו נתמך על-ידינו, ואני אסביר.
שמעון אלקבץ: כל גופי התרבות במדינת ישראל שעושים פעילות לטובת הפריפריה או לטובת הקהילה, וקהילה מבחינתנו זה גם פעילות לתלמידים, הם מקבלים על זה תמיכה מאוד משמעותית במונחים כספיים משום שהם מעוגנים במבחנים בקריטריונים.
שמעון אלקבץ: אני אתן דוגמה
עינת וילף: כלומר, זה לא תמיכה ישירה לתכנית, זה פשוט חלק מהקריטריונים שמאפשרים לגוף לקבל תמיכה.
שמעון אלקבץ: כשאבי שושני מנכ"ל הפילהרמונית מגיש לנו את תכנית העבודה של הפילהרמונית אז אם מדינת ישראל תומכת בסביבות 9 וחצי מיליוני שקלים בתזמורת - 10%, משום שהפילהרמונית עושה עבודה מצוינת בסיפור הזה של התרומה לקהילה והיא קיבלה את מירב הנקודות, למשל.
שמעון אלקבץ: זה בא לידי ביטוי בלמעלה מ-900 אלף שקל.
שמעון אלקבץ: זאת אומרת 900 אלף שקל שצבועים אך ורק לטובת הפעילות החינוכית.
עינת וילף: שאלה על הקריטריונים האלה.
עינת וילף: האם הקריטריונים האלה הם מספריים?
עינת וילף: האם יש משהו שנותן ערך להכנה כי ההכנה עולה כסף?
עינת וילף: אם, למשל, אתם סופרים רק מספרים אז אתם מייצרים תמריץ מה שנקרא להביא את המסות, אבל אתם לא מייצרים את התמריץ להשקיע בהכנה.
שמעון אלקבץ: אני אגיד משהו לגבי המבחנים.
שמעון אלקבץ: המבחנים לא עושים הבחנה במה שנקרא צופים שהם תלמידים או צופים שהם מבוגרים.
עינת וילף: כלומר, רק ממספרים אכפת.
שמעון אלקבץ: לא, לא.
שמעון אלקבץ: אני רוצה לחדד, גברתי היושבת-ראש.
שמעון אלקבץ: המבחנים הם מבחנים כמותיים שנמדדים על-ידי מספר הצופים שמבקרים, מספר ההרצות.
שמעון אלקבץ: לא רק מספר צופים, יש המון המון משתנים שהם כמותיים.
שמעון אלקבץ: אבל המבחנים האלה גם כוללים מרכיב של מבחנים איכותיים.
עינת וילף: אבל אין שום מקום שבו אתה מתמרץ ארגון להשקיע בהכנה.
עינת וילף: כלומר כשהפילהרמונית בנתה את כל התכנית הזאת זה מבפנים.
עינת וילף: כלומר, אתם לא מתמרצים הכנה.
שמעון אלקבץ: אני מתמרץ לא הכנה, אני מתמרץ חזרות.
שמעון אלקבץ: הכנה של התלמידים - זה לא התפקיד שלנו להכין את התלמידים.
שמעון אלקבץ: מה שאנחנו כן עושים, אנחנו מעודדים את גופי התרבות שמשקיעים או בפריפריה או בפעילות חינוכית.
שמעון אלקבץ: אנחנו אומרים אנחנו לוקחים 5% מתוך ה- ה100% של המשתנים.
שמעון אלקבץ: 5% אנחנו נותנים לגופים שעושים עבודה טובה, ועובדה היא שהפילהרמונית היא דוגמה מצוינת.
שמעון אלקבץ: גם מוזיאון ישראל, אגב.
שמעון אלקבץ: אבל הפילהרמונית היא דוגמה מצוינת לכך ש-10% מסך כל התקציב שהם קיבלו, משהו כמו 9 וחצי מיליון שקלים, 900 אלף שקל נצבע באפיק הזה, בנתיב הזה, שנקרא פעילות קהילתית, תרומה לקהילה.
שמעון אלקבץ: אגב, חלק לא גדול, ואני אומר את זה בצער רב, מהתיאטראות לא משכילים ליישם את הסיפור של התרומה בקהילה והאחוזים שהם היו צריכים לקבל הולכים פשוט לתיאטראות שיודעים לעשות עבודה יותר טובה במובן הזה.
שמעון אלקבץ: ראה הקאמרי, לדוגמא.
שמעון אלקבץ: נמצאים פה מנהלי תחומי חינוך במוסדות התרבות והם יודעים לעשות את העבודה ברמת רזולוציה מול הלקוחות שלהם שזה בתי-הספר ומערכת החינוך.
שמעון אלקבץ: אני חושב שטוב תעשה מערכת החינוך, וטוב יעשו גם אותם אנשים דוגמת אבי ושובל וטלי והגברת רוב, שיהיו מפגשים יותר תכופים עם מערכת החינוך.
שמעון אלקבץ: אני לכאורה לא קשור ברמה הישירה, אבל אני שמעתי פה הרבה דברים שעושים שכל ואני חושב שזה משהו שאפשר יהיה לעשות אותו בין אם זה ברמה תלת-חודשית.
שמעון אלקבץ: הקשר הזה ייצור אז רק דברים טובים.
שמעון אלקבץ: הדבר השני שאני רוצה להציע, תחת המטריה של משרד התרבות והספורט פועלת תקנת בתי-הספר.
שמעון אלקבץ: אנחנו אחראים על בתי-הספר לאומנויות.
שמעון אלקבץ: אני אקח לדוגמא את בתי-הספר למשחק או את בתי- הספר לקולנוע.
שמעון אלקבץ: בתי-הספר למשחק עושים דברים מדהימים.
שמעון אלקבץ: הם מייצרים עשרות הצגות עם סטודנטים למשחק שנה ב' שנה ג'.
שובל בן עמרם: הוא מדבר על התלמידים וזה לא מוכר.
שובל בן עמרם: אסור לתלמידי תיאטרון לצפות בהצגות של בתי-ספר למשחק.
שובל בן עמרם: תלמידי מגמות תיאטרון לא יכולים להיבחן בבגרות בתיאטרון על הצגות של בתי-ספר למשחק, אלה רק על הצגות של תיאטראות רפרטוארים.
שמעון אלקבץ: אני לא נכנס לקטע, אני מניח שחשבו על זה.
שמעון אלקבץ: אני דווקא מתייחס למרכיב של החשיפה.
שמעון אלקבץ: אבי נלחם על הקהל הפוטנציאלי ורוצה בסך הכול להביא אליו את התלמידים שהם לא בהכרח תלמידי המגמות לתיאטרון.
שמעון אלקבץ: אני חושב שחיבור עם בתי-הספר למשחק ביחד עם מערכת החינוך יכול לעשות טוב לתמידים משום שמדובר לא רק בבוגרים של בתי-ספר, מדובר בסטודנטים שנה ב' שנה ג' שמעלים הצגות מדהימות.
שמעון אלקבץ: הם עושים עשרות הצגות כאלה.
שמעון אלקבץ: התלמידים יכולים להיחשף גם לדברים אחרים.
שמעון אלקבץ: כשיורם לוינשטיין עושה פעילות מדהימה בשכונת התקווה אפשר ככה לחבור.
שמעון אלקבץ: אנחנו בכלים שלנו ביוזמת שרת התרבות יזמנו את התכנית "נותנים במה" שמטרתה היא אחת והיא לקרב את עולם התרבות למי שנמצא בפריפריה.
שמעון אלקבץ: לא ברמה של זבנג וגמרנו כי זו חוכמה מאוד קטנה לבוא ולהגיד: הקאמרי עושה איזושהי פעילות באופקים ואחר כך אוסף את הפקלאות שלו וחוזר – לא.
שמעון אלקבץ: פעילות בת שנתיים שמצמיחה אחר כך קבוצות שיוצרות ואחר כך יכולות לבוא בעצמן אחרי שנתיים פעילות - זה גם על תנאי, כי עמותה שפועלת שנתיים - לבוא ולבקש מאיתנו כסף והם גם יקבלו.
רונית לרר שפק: התיאטרון - - -לא מקבל ישירות את הכסף - - -
שמעון אלקבץ: את טועה בקטע הזה.
שמעון אלקבץ: התיאטרון מקבל את הכסף.
עינת וילף: אני מצטערת, לא מפריעים.
עינת וילף: אתם יכולים אחרי זה לנהל את השיחה הזאת.
עינת וילף: רחל מתוקי, רצית להתייחס.
רחל מתוקי: ראשית, אני חייבת להודות על הדיון.
רחל מתוקי: בעיניי, הדיון משמעותי מאוד ונכון מאוד, בטח בעת הזאת.
רחל מתוקי: אני רוצה לשתף אתכם במשובים.
רחל מתוקי: כשמבקשים מתלמידים לכתוב משובים מה הם הדברים המשמעותיים שהם חבו לאורך שנות לימודיהם ובדרך כלל עושים את זה בסוף הרצף, רוב התלמידים, רובם ככולם, מצביעים דווקא על האירועים שהם לא היו בין כותלי בית-הספר.
רחל מתוקי: זה אירועי תרבות, זה מסע מיוחד שהם עברו חוויה יוצאת דופן.
רחל מתוקי: אני אומרת את זה כי אחד הדברים שאנחנו צריכים לזכור הוא שמנהלי בתי-הספר ומנהלי מוסדות החינוך באשר הם בדילמה הכל כך מורכבת שהם נמצאים בה.
רחל מתוקי: הכי פשוט להשאיר הכול בתוך בית-הספר.
רחל מתוקי: אף אחד לא יודע, אף אחד לא שמע.
רחל מתוקי: לא יצאו, לא הוצאנו, לא נחשפנו.
רחל מתוקי: בדילמה הזאת מנהלי בתי-הספר - ואנחנו מעודדים אותם לעשות זאת - לא מוותרים על אף תלמיד ולא מוותרים על שום פעילות.
רחל מתוקי: זה נכון גם לטיולים וזה נכון גם לצריכה של אירועי תרבות.
רחל מתוקי: בדילמה הזאת אנחנו מעדיפים להתמודד, ואני אומרת פה משהו שהוא אולי לא פוליטיקלי-קורקט בחדר הזה.
רחל מתוקי: נכון לנו להתמודד עם האתגרים החינוכיים שבני הנוער והילדים מזמנים לנו באירוע תרבות כזה או אחר, אבל לא לוותר לתלמידים ולא לוותר על הזכות שלהם שתונגש להם תרבות איכותית.
עינת וילף: רחל, אני בכל זאת אקשה עלייך.
עינת וילף: איפה עובר הגבול?
עינת וילף: עד איזה גבול?
עינת וילף: מה עם המחיר שלא לוותר על אף אחד ושכל האחרים לא מקבלים את החוויה?
רחל מתוקי: בעיניי הוא מאוד ברור.
רחל מתוקי: קודם כל, אין כלל.
רחל מתוקי: אם יש תלמיד או שניים בכל בית-ספר שלא נכון שייצאו להצגה אז הם לא צריכים לצאת.
רחל מתוקי: מנהל בית-ספר לוקח אחריות על כל הפעילויות שהוא עושה ברצף היום גם אם זה מסע לפולין בחו"ל.
רחל מתוקי: למנהל בית-הספר יש את הזכות לומר להורה: אני לא יכול לקחת אחריות.
רחל מתוקי: האחריות שלי לדאוג שהאירוע יתנהל באופן התרבותי והנכון ביותר.
רחל מתוקי: ואז יש כל מיני אופציות.
רחל מתוקי: אופציה אחת היא שמחייבים את ההורה להגיע איתו, אופציה אחרת היא שהוא גם לא יראה את המופע.
רחל מתוקי: אבל לא בשל התנהגות חריגה של אוכלוסייה מסוימת נוותר על כלל התלמידים.
רחל מתוקי: עוד נושא שעלה פה זה שיתוף הילדים ובני הנוער בתהליך קבלת ההחלטות של מנהלי מוסדות החינוך.
רחל מתוקי: ראשית, לפני כחצי שנה או לפני כשנה החליט שר החינוך, ואנחנו ברכנו על כך, שמועצת נוער ארצית - יובל כחלון מייצג אתכם - תהיה חלק מהוועדה המייעצת בנושא סל תרבות ארצי.
רחל מתוקי: אנחנו בהחלט שוקלים שגם בוועדות הרפרטואר - זה עלה כאן - ייקחו חלק בני נוער על מנת שנתחבר אל עולם התוכן שלהם.
רחל מתוקי: אנחנו ממליצים למנהלי בתי-הספר לשתף תלמידים בתהליך הבחירה כשהם עושים את תהליך הבחירה של מופעי התרבות.
רחל מתוקי: ככל שהתלמידים ייקחו חלק גם הבחירה תהיה יותר מותאמת לעולם התוכן שלהם ואני מניחה שהשותפות הזאת תייצר גם מחויבות.
עינת וילף: הערה קצרה לנושא עצמו, בבקשה.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה במסגרת הזאת להעיר הערה פה מכיוון שנמצאים פה חלק מהגורמים.
מיכאל בן-ארי: בנושא הבחירה בתוך הסל תרבות וכו' ישנה בעיה מאוד מאוד גדולה לציבור הדתי-לאומי שאני מייצג.
מיכאל בן-ארי: הוא לא מקבל, בתיאטרון הרפרטוארי אין לא מענה.
מיכאל בן-ארי: יש תיאטראות בעלי ערכים שקרובים לליבנו כמו "אספקלריה" ו"תאיר" ואחרים שמאוד מאוד מתקשים מסיבות כאלה ואחרות להיכנס לתוך הסל הזה.
מיכאל בן-ארי: תלמידים שלנו ומגמות תיאטרון של בנות ואחרים לא יכולים לקבל מענה.
מיכאל בן-ארי: הצגה כמו "גטו", עם כל הערכים שלה, לא מתאימה לתלמידים.
מיכאל בן-ארי: לא הייתי לוקח את הילד שלי להצגת "גטו" בגלל כל מיני ערכים שהם לא מתאימים לי שמופיעים בהצגה הזאת.
מיכאל בן-ארי: אני מעיר את זה בדרך אגב בשעה זו.
מיכאל בן-ארי: אולי זה ראוי לדיון בפני עצמו אצלך בוועדה.
עינת וילף: בסדר גמור, תודה רבה.
עינת וילף: אנחנו נתכנס לקראת סיום.
עינת וילף: עוד חמישה אנשים ביקשו לדבר והם רשומים לי.
עינת וילף: כל אחד יקבל שתי דקות.
עינת וילף: אני מתחילה לפי הסדר.
עינת וילף: יהודה קפלן מנהל מחלקת החינוך במוזיאון ארצות המקרא, בבקשה.
יהודה קפלן: כן תודה חלק מהדברים שרציתי להגיד נאמרו כבר ואני לא אחזור כמובן.
יהודה קפלן: רציתי לציין דוגמה מאוד מוקצנת כאיש מוזיאונים.
יהודה קפלן: אני מאוד מזדהה עם מה שנאמר כאן שאנחנו מביאים תלמידים לאיזושהי אווירה ועולם שלא תמיד מדבר בשפה שלהם.
יהודה קפלן: כניסה לתוך מוזיאון זה לא העולם הקליפי שתלמידים ונוער כל-כך מורגלים בו.
יהודה קפלן: יש תפקיד מאוד מכריע לנציגי בתי-הספר.
יהודה קפלן: לא יכול להיות מצב שמורה יגיע למוזיאון אחרי שהתנהל איזשהו דיאלוג עם אחד מנציגי בית-הספר על איזשהו נושא ומורה יגיע והוא בכלל לא יודע לאן הוא מגיע.
יהודה קפלן: אני מדבר על דברים שקורים בחיים.
יהודה קפלן: דבר נוסף, משרד החינוך מחייב אותנו, את המוזיאונים, ללמידה באמת משמעותית.
יהודה קפלן: זאת אומרת, כשתלמיד מגיע למוזיאון הוא עבר איזשהו תהליך בכיתה.
יהודה קפלן: אחר כך הוא מגיע למוזיאון ובעקבות הביקור יהיה איזשהו תהליך של ליווי.
יהודה קפלן: לעניות דעתי, זה לא קורה הרבה.
יהודה קפלן: שוב, נאמרו כאן האילוצים וצריך לתת על זה את הדעת.
יהודה קפלן: יש לי איזשהו טיפ, איזשהו רעיון, במיוחד כאשר מדובר בבני הנוער ובאמת תלמידי חטיבת הביניים, החטיבה העליונה.
יהודה קפלן: החטיבה העליונה כולה מכוונות אל הבגרות.
יהודה קפלן: אולי נחשוב על הכנסת הלמידה הזאת החוץ-כיתתית או החוויה החוץ-כיתתית והתרבותית הזאת לתוך מערך הבגרות.
יהודה קפלן: אולי זה ייראה מוזר, אבל יכול להיות שדרך זה דווקא כן נגיע וכן ניכנס וזה כן יקבל את המקום הזה.
יהודה קפלן: כלומר, שההתייחסות ליציאות האלה לא תהיה כמו איזשהו אח חורג כזה במערכת שבאמת יצאנו לאיזשהו טיול שנתי ובזה זה נגמר.
יהודה קפלן: לא, ניתן נחשוב וניתן את הדעת איך לעשות את זה בצורה מושכלת.
יהודה קפלן: אולי במהלך תהליך בחינות הבגרות כל תלמיד יידרש להביע באיזושהי צורה את ההתייחסות הזאת לביקור, בין אם זה היה ביקור בהצגת תיאטרון או איזה סרט קולנוע או ביקור במוזיאון.
יהודה קפלן: אולי זה גם יחדיר לתוך המערכת, גם למנהלים וגם למורים, ובוודאי לתלמידים, את החשיבות שאנחנו נותנים לעניין הזה.
עינת וילף: תודה רבה ותודה על הרעיון.
עינת וילף: שרית הוך מרקוביץ, מנהלת המגמה להכשרת מורים בבית-הספר הבין-לאומי להוראת השואה ביד ושם.
שרית הוך מרקוביץ: שלוש הערות קצרות.
שרית הוך מרקוביץ: אני מייצגת את יד ושם.
שרית הוך מרקוביץ: אנחנו דיברנו פה הרבה על כל העניין של הכשרת מורים.
שרית הוך מרקוביץ: אני מדברת לא על הכנה אלא על הכשרת מורים.
שרית הוך מרקוביץ: אני חושבת שכשמורה מגיע לאיזשהו דבר, וזה לא חשוב אם זה שואה או אם זה משהו אחר, הוא צריך באמת שיהיו לו יותר כלים ויותר ידע.
שרית הוך מרקוביץ: אני יודעת שבמקומות שאנחנו עושים את זה, וזה בכלל לא משנה אם זה המורה להיסטוריה או המורה להתעמלות, וחשוב לי להגיד את זה, הם מקבלים ידע וכלים ואז הם יכולים ממילא להעביר את זה לתלמידים, ואין ספק שיש לזה השלכות בשטח.
מיכאל בן-ארי: אתם באים אל המורים או המורים באים אליכם?
שרית הוך מרקוביץ: אנחנו מקיימים השתלמויות מקריית שמונה ועד אילת.
שרית הוך מרקוביץ: אנחנו מגיעים לכל המקומות בארץ ועושים השתלמויות בין 30 ל-60 לפי "אופק" ו"עוז לתמורה".
שרית הוך מרקוביץ: הדבר השני כדי להיות מעשית.
שרית הוך מרקוביץ: יכול להיות שסביב העניין של סל תרבות, כמו שמציעים את ההצגות השונות או את מופעי המוזיקה וכו', להציע במקביל סביב הנושאים השונים גם אופציות של השתלמויות ליד, לא סביב הצגה.
שרית הוך מרקוביץ: נניח ויש כמה הצגות של שואה אז הגופים הרלוונטיים, ויש הרבה, יכולים להציג.
שרית הוך מרקוביץ: מציגים משהו של מוזיקה אז יש משהו להציג.
שרית הוך מרקוביץ: הנושא של ההכשרה - לא רק הכנה ספציפית אלא משהו רחב יותר.
שרית הוך מרקוביץ: הדבר השלישי שהוא אולי אופציה לדיון אחר ואני חושבת שהוא חשוב - בסך הכול, אנחנו מדברים כאן על עולם ערכי שהוא מאוד מאוד משמעותי.
שרית הוך מרקוביץ: נכנסו עכשיו שתי תכניות מאוד מרכזיות, לפחות העניין של "אופק חדש" שהוא נכון ביסודו ויש לו מטרה מאוד מאוד ברורה גם שהתלמידים שלנו יצליחו בכל מיני דברים.
שרית הוך מרקוביץ: אני קצת חוששת שהגולם קם על יוצרו והעולם הערכי, לפחות מבחינת המכוונות של התכניות האלה, מסיט אותם קצת.
שרית הוך מרקוביץ: זה לא נושא הדיון עכשיו, אבל אני חושבת שזה שווה דיון ארוך.
עינת וילף: יידון פעמים רבות.
עינת וילף: אתי בנימין, בבקשה.
אתי בנימין: שלום לכולם.
אתי בנימין: אני אתי בנימין, יושבת-ראש הנהגת ההורים הארצית.
אתי בנימין: קודם כל, המפעל הזה שלח סל תרבות הוא אחד המפעלים היפים ביותר של משרד החינוך אבל, לצערי, הוא לא ניתן לכל תלמידי מדינת ישראל.
אתי בנימין: למה אני מתכוונת?
אתי בנימין: רק 120 יישובים מתוך 257 יישובים במדינת ישראל צורכים את סל התרבות של משרד החינוך.
אתי בנימין: שאר היישובים צורכים סל תרבות - כל אחד בעירו לפי מה שראש העירייה מחליט או פקיד שיושב בעירייה.
אתי בנימין: לצערי, חסר לי פה נציג מרכז השלטון.
אתי בנימין: המקומי.
אתי בנימין: זה פקיד שיושב בעירייה שמחליט לאיזה הצגות ולאיזה מופעים או קונצרטים ילכו התלמידים בעירו.
אתי בנימין: זה לא חושף את תלמידי העיר לסל רחב יותר כמו שיש בסל תרבות של משרד החינוך שהוא איכותי ביותר.
אתי בנימין: זה הדבר האחד שאני רוצה לומר.
אתי בנימין: דבר שני, כל הפעילות המלווה והמקדימה ליציאה לפעילויות סל תרבות חייבת להיות חלק מתכנית הלימודים.
אתי בנימין: לא יכול להיות שכשאני אשאל תלמיד: לאן אתה יוצא?
אתי בנימין: לאיזה הצגה אתם יוצאים?
אתי בנימין: באיזה מקום?
אתי בנימין: הילד לא יודע לומר לאן הם יוצאים כי לא הייתה הכנה לפני כן בבית-הספר.
מיכאל בן-ארי: ספק אם הוא יידע כשהוא חזר.
אתי בנימין: אני מסכימה איתך.
אתי בנימין: כשאתה שואל את התלמידים כשהם חוזרים אז נרדמתי, או שהוא שיחק באייפון כמו שנאמר פה.
מיכאל בן-ארי: אני אמרתי שהבן שלי אתמול אמר: שעמום נפש.
אתי בנימין: הילדים לא יודעים לאן הם יוצאים ואין את ההכנה המתאימה בתוך כותלי בית-הספר ליציאה לסל תרבות.
אתי בנימין: בית-הספר צריך להחליט.
אתי בנימין: אם מחליטים להוציא תלמידים לסל תרבות, למופעים להצגות, לקונצרטים, למופע מחול, או לא חשוב מה, חייבת להיות פעילות הכנה לפני כן של לאן אנחנו הולכים, מה אנחנו הולכים לראות, וכיצד אנחנו מתנהגים וכיצד אנחנו יושבים במקום הזה.
אתי בנימין: כמובן חייבת להיות גם פעילות מסכמת אחרי שחוזרים מהפעילות הזאת.
עינת וילף: אכן כן, תודה רבה.
עינת וילף: תומר לוין, מה התפקיד?
תומר לוין: אנחנו עמותה, מציגים בערך אלף במערכת החינוך בשנה.
תומר לוין: מגיעים לכל המגזרים, גם סל תרבות ארצי גם לא, דתיים, חרדים, הכול.
תומר לוין: שמענו על אירוע האלימות שהיה.
תומר לוין: אני אגיד רק בקצרה כי אמרו שתי דקות.
תומר לוין: לגבי ועדת רפרטואר - הוועדה באמת נכשלה בגישור בין הג'אנק-פוד התרבותי כפי שנאמר פה לבין האליטיזם.
תומר לוין: נוצר מצב קוטבי - או שאתה הולך לפילהרמונית או שאתה הולך לראות "האח הגדול", וזה לא עובד.
תומר לוין: פה הבעיה של ועדות הרפרטואר, שהן מדירות אוכלוסיות שלמות מהרפרטואר.
תומר לוין: סל תרבות ארצי מגיע ל-36% מהתלמידים משום שהיישובים שלהם משתתפים.
תומר לוין: כלומר, 12 שקלים מגיעים אך ורק ל-36% מהילדים, השאר מקבלים אפס שקלים לילד, ורובם בפריפריה ובמקומות כאלה.
תומר לוין: הערים הגדולות: ירושלים, תל אביב, בני ברק מבחינת תלמידים לא קיימות בסל תרבות ארצי.
חיים הלפרין: הם בחרו שלא להצטרף.
חיים הלפרין: בוא לא נציב את זה באופן לא נכון.
תומר לוין: בכל מקרה, הם לא נמצאים שם.
תומר לוין: נשאלת פה שאלה לגבי ועדות רפרטואר.
תומר לוין: הוועדות האלה צריכות להיות גשר ופלורליזם בין תרבויות ולא לעשות מחיצה.
תומר לוין: לא ליצור אליטיזם שאו שאתה הולך לאופרה ולפילהרמונית או שאתה בכלל לא קיים.
תומר לוין: זאת אומרת, צריך להיות איזשהו מדרג שמתאים גם לתרבות הישראלית, לזמר הישראלי, למשל, ולכל מיני דברים כאלה.
עינת וילף: בהחלט, תודה רבה לך.
עינת וילף: הערה אחרונה, רותם גנץ ביקשת להוסיף.
רותם גנץ: אני אשתדל לעמוד בשתי הדקות.
רותם גנץ: אני רותם גנץ ואני דובר מחוז חיפה של מועצת התלמידים והנוער ונציג במועצת התלמידים והנוער הארצית.
רותם גנץ: אני כאן מטעם המועצה.
מיכאל בן-ארי: יצא לנו להיפגש פעם בעבר.
רותם גנץ: עם המועצה אולי כן, איתי אישית אני לא חושב.
רותם גנץ: לגבי אמירה שנאמרה כאן שרק בתי-ספר לאומנויות או שבתי-ספר שיש להם מגמות אומנויות מתחברים לתכנים האלה - אני לא לומד בבית-ספר לאומנויות.
רותם גנץ: אני לומד בריאלי בחיפה.
רותם גנץ: אנחנו יצאנו לראות מופע שנקרא "סדר" של אוהד נהרין של אנסמבל בת-שבע, ואני זוכר את תגובות התלמידים אחר כך.
רותם גנץ: שמעתי: לא ידעתי שזה קיים, שהעולם הזה קיים.
רותם גנץ: תלמידים נהנו מזה.
רותם גנץ: גם כשאין להם שום חיבור למחול מודרני הם מאוד נהנו מההצגה.
רותם גנץ: התרבות האיכותית יכולה להגיע לכל קהל יעד.
רותם גנץ: בנוסף לזה, לגבי המשובים - לא זוכר מי העלה את זה, אבל כאחד שקיבל משובים ושמע את האווירה בכיתות לגבי משובים אני יכול להגיד שההתייחסות למושבים היא לא רצינית.
רותם גנץ: גם אחוז התלמידים שבאמת מחזירים אותו הוא נמוך מאוד וגם ההתייחסות לשאלות ולמילוי המשוב, יש פעמים שהם נעשים מאוד בקפידה, אבל לא מתייחסים אליו ברצינות.
רותם גנץ: צריך לדעתי למצוא פיתרון אחר של שיח בכיתה מאשר דפים.
רותם גנץ: בנוסף לזה, ניתן לקיים שיחות חתך עם תלמידים שיצאו לפעילויות האלה.
רותם גנץ: שיחות חתך זה בעצם להגיד שאחוז, מספר מסוים של תלמידים מגיעים לראיון עם המרכז על מנת לשמוע מה הם חושבים.
רותם גנץ: במקומות שבהם יש סלידה מהנושא הזה של תיאטרון ותרבות אפשר לשקול נושא של תמריצים.
רותם גנץ: אני לא יודע עד כמה זה יתקבל.
עינת וילף: תודה לכולם גם על ההשתתפות.
עינת וילף: אדוני, בבקשה ממש בקצרה.
עינת וילף: .
אבי קלמה: דבר אחרון וקצר.
אבי קלמה: אני חייב לומר שבעקבות האירוע שקרה בהצגה "גטו" השנה חברתי לסל תרבות ארצי ויחד הפקנו חוברת חינוכית שהיא ממש חוברת שיש בה מערכי שיעור לכל הצגה והצגה.
אבי קלמה: סל תרבות ארצי כתבו את החוברת הזאת, מיטב האנשים שיושבים שם.
אבי קלמה: חשוב לציין שבאמת חשוב שכל תלמידי ישראל יגיעו לצפות בהצגות או בכל מוסד תרבותי אחר דרך הסל.
אבי קלמה: יושבים שם אנשים מוכשרים, אנשים שיכולים לעשות את ההכנות הכי טובות ולנצל את הבמה הזאת כדי להגיד: זה הזמן לחבור לסל תרבות ארצי.
עינת וילף: ואני מסכמת.
עינת וילף: אנחנו התחלנו את הדיון הזה מהסוף.
עינת וילף: התחלנו מההתנהגות לכשמגעים לאירוע עצמו.
עינת וילף: אי-אפשר להתכחש שצריך להתמודד גם עם הרגע הזה של הסוף.
עינת וילף: גם אם הוא סימפטום גם אם זה קורה אחרי שלא נעשו דברים אחרים צריכים להיות כללים ברורים לשאלה מה קורה כשמגיעים לרגע הסופי, ליציאה להצגה, למופע, למוזיאון, לקונצרט.
עינת וילף: אני מבקשת שיועברו לוועדה ההנחיות שגובשו.
עינת וילף: אני כן מבקשת בכל זאת לבחון מחדש הנחיות ספציפיות ליציאה למוסדות תרבות, כולל אמירה ברורה למוסדות התרבות עצמם מה קורה גם אם זה מקרה קיצון.
עינת וילף: מה קורה במקרה קיצון שהמופע עצמו הופסק ושיובהר שלא יאבדו בעקבות זה את הכסף.
עינת וילף: זה בשאלת הקצה.
עינת וילף: לגבי העיקר של הדיון - אני חושבת שעלה כאן בצורה מאוד ברורה שאין תחליף להכנה ולהכנה טובה.
עינת וילף: אני חושבת שתכנית מפתח הציגה בפנינו במובן מסוים באמת כמו שנאמר כאן את האידיאל, ככה זה צריך להיות.
עינת וילף: אני חושבת שצריך לעבוד ולראות איך הופכים את זה כחלק מכל המופעים.
עינת וילף: אני חושבת שהאישור לסל תרבות צריך לבחון שכניסה לסל תרבות ואישור של סל תרבות לא יינתן אם לא מגיעה יחד איתו תכנית הכנה.
עינת וילף: כלומר, לא מספיק להגיד יש את ההצגות האלה והאלה המופעים האלה והאלה, אלא גם להבהיר כיצד תתקיים ההכנה בבתי-הספר עם בתי-הספר לאירוע עצמו.
עינת וילף: הובהר לנו גם כאן ששום דבר לא מובן מאליו.
עינת וילף: ההכנה היא לא רק הכנה לתוכן, היא הכנה גם להתנהגויות הכי בסיסיות.
עינת וילף: דברים שנראים לנו מובנים מאליו לא מובנים כשהדברים האלה נעשם בפעם הראשונה.
עינת וילף: לכן, אני חושבת שגם ההנחיות, גם אם זה ברגע האחרון וגם להכנה, צריכות לכלול את הדברים הממש לכאורה קטנים ביותר.
עינת וילף: אני חושבת שנושא זול זה יקר הוא מאוד קריטי.
עינת וילף: כלומר, אם אנחנו ננסה להכניס הרבה דברים ורק לסמן וי ולדעת שהדברים קרו, זה בסוף יעלה לנו הרבה יותר.
עינת וילף: עדיף לוודא שהתלמידים מקבלים חוויה איכותית, מוכנה ומשמעותית.
עינת וילף: אני חושבת שהרעיון שעלה כאן על אשכולות הכנה הוא רעיון מאוד מעניין ויש מקום לבחון אותו, קונצרט עם הצגה עם מוזיאון עם כמה דברים רלוונטיים, אני חושבת שזה רעיון מאוד יפה שבהחלט אני ממליצה לבחון.
עינת וילף: נאמרו כאן דברים מאוד חשובים לגבי הכללים.
עינת וילף: גם אם זה לא נעים צריך להבין מה קורה עם הכללים במקרים הכי קיצוניים.
עינת וילף: אנחנו לא שואפים לשם, אבל בלי לדעת מה קורה במקרים האלה הרבה פעמים כל השאר לא מתרחש, ובכך אני מסכמת.
עינת וילף: המסר העיקרי בעצם שעולה מהדיון הזה הוא הכנה, הכנה, הכנה.
עינת וילף: מבלי הכנה אין משמעות אמיתית לעצם היציאה.
עינת וילף: לכן, אני מאוד מבקשת בכל צורה שהיא לבדוק איך הופכים את סל התרבות לסל תרבות שהוא חבילה כוללת של הכנה פלוס המופע עצמו, ושבכלל לא יהיה יותר מצב שמדברים רק על המופעים עצמם אלא על החבילה הכוללת ואיך היא נעשית אני חושבת שזו הדרך להבטיח שהחוויה היא אכן חוויה משמעותית ושכל שקל שהמדינה שמה על זה ושההורים שמים ושהרשויות שמות אכן בסופו של דבר באים לידי ביטוי בחוויה של התלמיד.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכולם על ההשתתפות.
מיכאל בן-ארי: הייתה פה עוד הערה של הרחבת הרפרטואר.
מיכאל בן-ארי: אמרו פה הערה מאוד נכונה שהרפרטואר הוא מאוד מאוד ספציפי.
עינת וילף: אני כן רוצה להוסיף לנושא של שותפות של בני הנוער ושל מועצות התלמידים בהתייחסות לסל ולרפרטואר.
עינת וילף: אני חושבת, שוב במגבלות.
עינת וילף: בסופו של דבר, המטרה היא לחנך ולא רק לתת מה שרוצים.
עינת וילף: במגבלות האלה בהחלט אני ממליצה על הרחבת ההתייעצות למועצות ולבני הנוער.
עינת וילף: בכל זאת אני אלך איתך, אפילו אם זה רק לפרוטוקול, להרחיב את התקציב ככל הניתן אבל בעיקר מה שחשוב הוא שהתקציב הקיים ינוצל במלואו.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכל אחד ואחד מכם על הדיון המעמיק, על הרצינות, ובעיקר על העבודה שאתם עושים לטובת בני הנוער.
עינת וילף: בוקר טוב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.
עינת וילף: על סדר-היום: צו הרשויות המקומיות (מנהל יח' הנוער ומועצת תלמידים ונוער) (החלת החוק על רשויות חינוך מקומיות נוספות), התשע"ב-2012.
עינת וילף: אני מקריאה כאן את מכתבו של שר החינוך לוועדה: חוק הרשויות המקומיות קובע כי ברשות חינוך מקומית שבתחומה יש אלף נערים וילדים לפחות, ימונה מנהל יחידת נוער.
עינת וילף: החוק מוסיף וקובע את תנאי הכשירות ותנאי העבודה של המנהל, וכן קובע השתתפות חלקית של משרד החינוך בעלות השכר של מנהלי יחידות הנוער.
עינת וילף: סעיף 11 לחוק מציין כי השר רשאי, באישור ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, להחיל בצו את הוראות חוק זה על רשויות חינוך מקומיות שבתחומן יש פחות מאלף ילדים ונערים בתנאים שיקבע כאמור.
עינת וילף: משרד החינוך מבקש להחיל את הוראות החוק גם על שלוש רשויות שבתחומן פחות מאלף ילדים ונוער, ואלו הן: בית אריה, מעלה אפרים, מועצה אזורית תמר.
עינת וילף: אלו הן שלוש רשויות קטנות, והן היחידות שפנו בבקשה להחיל עליהן את הוראות החוק, ואשר עומדות בתנאים הקבועים בו, לרבות קיומו של מנהל יחידת נוער במשרה מלאה.
עינת וילף: האם יש שאלות או הערות לצו?
מירב ישראלי: לגבי הישובים ביהודה ושומרון, המשרד צריך לבחון את אופן ההחלה המשפטי הנכון – האם זה דרך הצו הזה או בדרך של צו אלוף.
עינת וילף: אנחנו ניתן את האישור פה.
עינת וילף: מה שצריך מבחינת הריבון בגדה המערבית, הדבר ייעשה.
עינת וילף: מי בעד אישור הצו?
עינת וילף: הצבעה בעד – פה אחד נגד – אין נמנעים – אין הצו אושר.
עינת וילף: אושר פה אחד.
עינת וילף: הנושא על סדר-היום: תשלומי הורים לשנה"ל תשע"ג.
עינת וילף: אנחנו נדון בנושא, ונאשר.
עינת וילף: אני רק רוצה לציין, שהדבר נעשה במתכונת הרגילה.
עינת וילף: יש ניסיון מצד משרד האוצר, להעביר חקיקה, שלפיה לא יהיה יותר צורך באישור תשלומי הורים בוועדת החינוך.