GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אירית רוב: אנחנו דורשים את זה אבל זה לא תמיד קורה.
עינת וילף: את יכולה לתאר כמה מהנחיות שאתם שולחים?
אירית רוב: ההנחיות הן מאוד טריוויאליות.
אירית רוב: האחת היא להקדים להגיע לאולם חצי שעה לפני.
אירית רוב: אנחנו רוצים כניסה מסודרת ושקטה לאולם.
אירית רוב: השנייה, אין יציאה לשירותים.
אירית רוב: אלו דברים מאוד פשוטים אבל הם עושים סדר בקונצרט.
אירית רוב: אין יציאה, אנחנו אוכפים את זה.
אירית רוב: אנחנו מודיעים שאין יציאה לשירותים.
אירית רוב: אחר כך אנחנו מודיעים שאנחנו מבקשים לא לאפשר להביא שום דבר עם אוזניות.
אירית רוב: אנחנו מכירים את התופעה שאנשים יושבים עם קפוצ'ונים ומתחת לזה אוזניות, אנחנו מבקשים לא להביא.
אירית רוב: ההנחיה הכי חשובה היא למורה - לא להתערב בזמן הקונצרט אלא אם ההפרעה היא קיצונית וזאת כי אנחנו חווינו את זה כל כך הרבה פעמים ואת מה שאבי תיאר.
אירית רוב: המורים מפריעים יותר ממה שהתלמידים מפריעים.
אירית רוב: מורה יכול לקום ולצעוק כשהתזמורת מנגנת ואנחנו רואים את זה לא פעם.
אירית רוב: אנחנו משתדלים לפגוש את המורים לפני כן, אנחנו גם מבקשים לבוא לפגישה עם המורים המלווים באיזושהי הזדמנות.
אירית רוב: לא תמיד בית-ספר מאפשר בגלל אילוצים של לוח זמנים.
אירית רוב: למשל, לא להביא תיקי אוכל וכל הדברים האלה.
עינת וילף: אמרת בהתחלה: דברים פשוטים, אבל כל מי שעוסק בזה תמיד אומר:
עינת וילף: שום דבר לא מובן מאליו, כלומר, ההנחיות לילדים, למורים, ביציאה לאירועים האלה, ההנחה שהדברים ברורים, ידועים, שום דבר מהדברים שאת ציינת לא מובנים מאליהם, ואם הם לא נאמרים אז הם גם לא קורים.
אירית רוב: אנחנו עושים דבר נוסף, אנחנו מתקשרים לכל בתי-הספר ויש לנו הרבה מאוד בתי-ספר, תמיד יום, יומיים לפני הקונצרט.
אירית רוב: אנחנו מדגישים את העניין שאנחנו מתחילים בזמן ואנחנו מבקשים עוד פעם ועוד פעם להגיע חצי שעה לפני הזמן.
אירית רוב: אני מוצאת שזה מאוד מאוד עוזר כי כשבאים ונכנסים כניסה שקטה לאולם וממתינים עשר דקות במקום ואז מתחילים, זה עושה הרגשה אחרת לגמרי.
אירית רוב: אני רוצה לומר שני דברים לגבי מה שרותם אמר.
אירית רוב: קודם כל, בשבועיים אין תהליך הכנה.
אירית רוב: לא יכולים להפנים נורמה של שום דבר בשבועיים.
אירית רוב: זה קצר.
אירית רוב: גם חודשיים, מבחינתנו, זה איזשהו אילוץ שבתי-הספר מאפשרים לנו.
אירית רוב: כשעשינו את "חלום ליל קיץ" בתור קונצרט כשהיתה שנת מנדלסון, אנחנו לא יכולים להכריח מורים לקרוא את המחזה.
אירית רוב: אבל אנחנו כן נתנו תקציר של המחזה, אנחנו בחרנו קטעים נבחרים קצרים וביקשנו מהמורים בפגישה מקדימה לעבוד בכיתה על זה.
אירית רוב: אנחנו כן מתאמצים לחבר ולתת כמה שיותר חומר מאוד מאוד נגיש למורים כי אנחנו גם יודעים את האילוצים שלהם עם לוח זמנים צפוף.
אירית רוב: אני רוצה להדגיש, דרך אגב, שתכנית החינוך שלנו היא של התזמורת הפילהרמונית בשיתוף עם המדרשה למוזיקה מכללת לוינסקי לחינוך.
עינת וילף: מי מממן את כל ההכנה הזאת את כל התהליך שהוא תהליך מאוד יקר?
עינת וילף: זה בעצם תרומה שניתנה לצורך העניין לטובת התכנית הזאת.
אירית רוב: בתהליך הזה שתיארתי שבסופו קונצרט תזמורת גדול ומאוד מאוד מושקע, אנחנו גובים 50 שקלים כולל תהליך הכנה, כולל הרכב שמבקר בכיתות כשזה עולה לנו פי שלוש.
עינת וילף: היית אומרת שהעלות האמיתית של הכנה לאירוע כפי שצריך להיות כ-150 שקלים לילד, ואתם בעצם גובים 50 שקלים.
אירית רוב: אני חושבת שכל הנושא של גיבוש הנחיות כתובות הוא חשוב, אבל אין תחליף למפגש האישי עם המורות והמחנכות.
אירית רוב: יותר מזה, אנחנו קצת מנדנדנים בעניין כי לפעמים מזמינים אותנו לאסיפת מורים כשזה בדיוק הפסקת צהריים וכולם יושבים ואוכלים.
אירית רוב: אנחנו מראש אומרים שאנחנו מבקשים 20 דקות מהזמן של המורים ביחד ללא אכילות וללא דיבורים.
אירית רוב: זה נשמע נורא קטנוני, אבל מהניסיון של הרבה שנים למדנו שכל הפרטים הקטנים האלה עושים את המחויבות ואת זה שמורים מוכנים להירתם.
אירית רוב: אנחנו משקיעים כל כך הרבה כסף וכל כך הרבה הכנה ואנחנו רוצים שבית-הספר יתייחס באמת ברצינות למה שאנחנו מציעים.
עינת וילף: אני חייבת להגיד לך שגם שמעתי רבות על זה שההכנה הזאת באמת מביאה לכך שהתלמידים באים ומקשיבים ובסך הכול החוויה היא מאוד משמעותית.
עינת וילף: אני חייבת להגיד שבעיניי המודל שתיארת הוא המודל שצריך לאמץ גם אם המשמעות שיוצאים לפחות אירועים.
עינת וילף: אבל עושים את זה כמו שצריך, עם הנחייה של חודשים, עם חומרים, עם מדריכים שמגיעים מראש, עם מפגשים עם חלק מהאומנים, עם תזכורות מנדנדות על איך צריך להתנהג שבוע לפני, יומיים לפני, וביום האירוע עצמו.
עינת וילף: אני חושבת שזה המודל שצריך לאמץ.
עינת וילף: אני חושבת שכל דבר שהוא פחות מזה הוא פשוט חבל על הכסף.
עינת וילף: כלומר, עדיף לצאת במסר של פחות מופעים, אבל הכנה כמו שצריך כי אז נוכל לדעת שהכסף שכן הולך על הסיפור הזה מנוצל ומשאיר לילדים חוויה לכל החיים של איך לחוות תרבות.
אירית רוב: אני רוצה רק מילה אחת להוסיף לגבי תכנית היסודיים שלנו.
אירית רוב: בתיכונים זה אקראי.
אירית רוב: זאת אומרת, שנה אחת יבוא בית-הספר הזה ובשנה הבאה בתקווה שהוא יבוא, אבל אנחנו לא יכולים לשלוט על זה.
אירית רוב: ביסודיים יש לנו בתי-ספר שנמצאים איתנו מ-א' עד ו'.
אירית רוב: האירועים הם שניים בשנה, שני קונצרטים של התזמורת עם כל התהליך שתיארתי.
אירית רוב: אנחנו מרגישים שעם בתי-ספר שנמצאים איתנו הרבה שנים אין בכלל כבר שום בעיה ילד בכיתה ד' או ה' בא ואין שום בעיה.
אירית רוב: הוא יודע שבכניסה לאולם הוא זורק את המסטיק, את הבקבוק הוא שם בצד, אין לו פלאפון עליו.
אירית רוב: המורים כבר אפילו מיומנים.
אירית רוב: זה פשוט עולם אחר.
אירית רוב: אנחנו רואים את ההבדל בין בית-ספר שבא לאורך שנים לבית- ספר שרק עכשיו מגיע.
אירית רוב: פשוט לומדים את הנורמות.
עינת וילף: אני הייתי אומרת לאמץ את המודל שלה.
רותם גנץ: לגבי העניין של תכנית משלימה, של הכנה משלימה, של יותר משבועיים - אני דיברתי על הכנה ספציפית לאירוע מסוים.
רותם גנץ: אני יכול לתת דוגמה.
רותם גנץ: במועצת הנוער העירונית של חיפה, אנחנו ביום השואה עושים טקס שהמועצה מארגנת ומגיעים אליו בתי-ספר.
רותם גנץ: עולה ניצול שואה לדבר שם ואנחנו באמת רוצים ליצור את המגע הזה בין הדורות.
רותם גנץ: הכלי הזה הוא מחנך.
רותם גנץ: תלמידים יושבים ורואים טקס ושומעים ניצול שואה שעולה ומספר סיפור שהוא לא קל, והם מבינים בעצמם, בלי המורים, שצריך לשבת בשקט ולשמוע.
רותם גנץ: זה הרבה יותר טוב מכפייה של כללים מסוימים שנכתבו על-ידי גורמים ממשרד החינוך.
רותם גנץ: תודה.
עינת וילף: רונית לרר-שפק מתאמת המחלקה האומנותית והחינוכית בתיאטרון אנסמבל הרצלייה.
עינת וילף: בבקשה בואי ספרי על ניסיונך וחוויותייך.
רונית לרר-שפק: שלום לכולם.
רונית לרר-שפק: קודם כל, אני רוצה להעלות שאלה, והשאלה היא בעצם מה המטרה שלכם.
רונית לרר-שפק: כי אם המטרה שלכם היא שבני נוער יחשפו לתרבות, רק יחשפו, אז אפשר בכניסה לחלק כדור ריטלין ולתת לכל ילד אייפון.
רונית לרר-שפק: הייתי בהצגה לא מזמן באחד התיאטראות הגדולים.
רונית לרר-שפק: אני עובדת בתיאטרון וקונה את הכרטיסים הזולים, המשכורות נמוכות.
רונית לרר-שפק: אני תמיד יושבת ביציע.
רונית לרר-שפק: לצערי הרב, הגעתי וראיתי שאני מוקפת בבני נוער.
רונית לרר-שפק: כמו שאמרתי יש הצגות כאלה שכולם יודעים שהס מלהתקרב אליהן, זה נורא ואיום.
רונית לרר-שפק: גם לי כאשת תיאטרון ההצגה היתה לא פשוטה.
רונית לרר-שפק: השתעממתי למוות, אני מודה.
רונית לרר-שפק: מאחורי הייתה דממה מוחלטת.
רונית לרר-שפק: בני הנוער היו בשקט, הייתי ממש המומה מהדבר הזה.
רונית לרר-שפק: באיזשהו שלב אני מסובבת את הראש ואני רואה שכולם שקועים בפלא החדש.
רונית לרר-שפק: ביחד, בצוותים של שניים-שלושה, התאגדו להם סביב האייפון, והנה פתרנו את הבעיה של אלימות בני נוער בתיאטרון.
רונית לרר-שפק: תחלקו אייפון בכניסה או כדור ריטלין ולא תהיה שום בעיה.
רונית לרר-שפק: הם יחשפו להם פעם בעונה, פעם בשנה, לתרבות וכולנו נרגיש יפה עם עצינו.
רונית לרר-שפק: אני חושבת שלא זאת המטרה.
עינת וילף: ברור שזו לא המטרה.
רונית לרר-שפק: בוודאי.
רונית לרר-שפק: אנחנו רוצים לייצר דור של שוחרי תרבות, דור של אנשים שצורכים תרבות על בסיס קבוע כחלק מהחיים שלהם.
רונית לרר-שפק: צריך לדעת שראייה של הצגה בשנה, קונצרט בשנה, ועוד איזשהו אירוע אחד זה מעט מידי, צריך לדעת את זה.
רונית לרר-שפק: דיברת על הכנה ממשית על חשבון פחות הצגות, זה עלול להיות בעוכרי התלמידים, המערכת.
רונית לרר-שפק: זה יפגע אנושות בתיאטראות.
עינת וילף: מה האלטרנטיבה?
עינת וילף: האלטרנטיבה זה האייפונים שלך.
רונית לרר-שפק: לא, אלטרנטיבה זה לא אייפונים.
רונית לרר-שפק: אני חושבת שההכנה שהם עושים היא נהדרת ונפלאה במסגרת צריכה של מוזיקה קלאסית.
רונית לרר-שפק: תיאטרון יכול להסתפק בהכנה יותר קצרת טווח.
רונית לרר-שפק: בוודאי שזה האידיאל, זה האידיאל כולנו שואפים לשם.
רונית לרר-שפק: בואו נהיה ריאליים, לא נגיע לשם.
רונית לרר-שפק: תיאטראות לא יגיעו למקום הזה.
רונית לרר-שפק: אני מרשה לעצמי להניח מראש שגם בתי-ספר שמראש לוקחים את התלמידים שלהם לאירועים של מוזיקה קלאסית יש להם איזושהי בכל זאת אוריינטציה, מגמות אומנות, מגמות מוזיקה ודברים כאלה.
קריאות: לא, לאו דווקא.
קריאות: רואים את זה בפרויקטים של אופרה.
עינת וילף: אין קשר.
רונית לרר-שפק: בסדר, זאת רק הנחה.
רונית לרר-שפק: בכל מקרה צריך לזכור גם את התיאטראות.
רונית לרר-שפק: אם יורידו את כמות האירועים שתלמידים מגיעים אליהם בשנה זו תהיה פגיעה אנושה בתיאטראות.
רונית לרר-שפק: אבי, אליכם בטוח מגיעים הרבה מאוד תלמידים בשנה, גם אלינו.
רונית לרר-שפק: זה חלק משמעותי מאוד מהקהל שלנו.
עינת וילף: אבל אני אציג לך דילמה כאן.
עינת וילף: הדבר הכי קל, ודאי גם בכנסת וכחברי כנסת, זה להגיד: אנחנו רוצים יותר מהכול.
עינת וילף: אנחנו רוצים גם הכנה יותר טובה וגם תקציב להכנה וגם שילכו להרבה מופעים.
עינת וילף: מתוך הנחה שהתקציב מוגבל, את נמצאת בעמדת החלטה, יש לך תקציב מוגבל.
עינת וילף: האם את רוצה להשאיר את המצב על כנו או לצורך העניין להתקרב לאידיאל?
עינת וילף: אומנם המשמעות של זה תהיה שתדירות ההליכה לתיאטרון של כיתה מסוימת תהיה נמוכה יותר, אבל החוויה שלה כפי שתיארת תהיה כזאת שהתוצאה תהיה של נוער שוחר תרבות.
עינת וילף: הם יזכרו את ההצגה, זה לא יהיה עם הראש באייפון כל הזמן.
עינת וילף: זו הדילמה היא אולי קורעת.
רונית לרר-שפק: לא.
רונית לרר-שפק: אני חייבת להגיד לא.
רונית לרר-שפק: זאת אומרת, חייבים למצוא עוד כסף לטובת העניין הזה של הכנה לצפייה.
רונית לרר-שפק: אי-אפשר להתפשר כאן.
רונית לרר-שפק: אתם רואים את התוצאה בשטח – אלימות.
רונית לרר-שפק: כדאי לחזור למקרה הנקודתי הזה של הצגה "גטו" שהיתה בקאמרי ולהבין למה כל בני הנוער התפוצצו מצחוק כשהם ראו שם את הנאצי מכה את היהודים.
רונית לרר-שפק: למה זה הצחיק אותם?
רונית לרר-שפק: אם היו רואים את אותה סצנה בסרט של שפילברג או כל סרט קולנוע אחר, זה לא היה מצחיק אותם, הם לא היו נקרעים מצחוק.
רונית לרר-שפק: הם נקרעו מצחוק כי הם ראו אנשים שמתנהגים בצורה שמבחינתם היא מוזרה.
רונית לרר-שפק: בשבילם תיאטרון זה איזשהו דינוזאור לא ברור.
רונית לרר-שפק: הם לא מבינים את השפה בכלל.
רונית לרר-שפק: הם לא מבינים מה זה תיאטרון כי הם לא צורכים לאורך שנים תיאטרון עם העבודה המבורכת והמדהימה של סל התרבות ואני מכירה את הסל.
רונית לרר-שפק: ישבתי בוועדת רפרטואר של הסל ובאמת עושים עבודה מדהימה בסל.
רונית לרר-שפק: בכל זאת, הם לא רגילים לצרוך את זה, הם לא מדברים את השפה הזאת.
רונית לרר-שפק: הקולנוע מדבר את השפה שלהם ולכן הם צורכים אותו לבד.
רונית לרר-שפק: תיאטרון לא מדבר את השפה שלהם, הם לא מבינים מה זה.
רונית לרר-שפק: כשהם רואים את כל ההתנהגות הגמלונית מבחינתם והמשונה על הבמה הם לא יודעים איך להתחיל לעכל את זה, איך להתחיל לאכול את זה.
רונית לרר-שפק: ולכן, כל הדיון על הכנה, איך הם מתנהגים שיש מקרה של אלימות בזמן הצגה - אם הגענו עד הלום זה אבוד.
עינת וילף: צריך גם וגם.
עינת וילף: ההתייחסות חייבת להיות גם וגם, גם להכנה וגם לאירוע עצמו.
רונית לרר-שפק: ההתייחסות צריכה להיות מערכתית בית-ספרית.
רונית לרר-שפק: זאת אומרת, יש בתי-ספר ששמים בראש מעייניהם את העניין של אפס טולרנטיות לאלימות, ואז אתה רואה שהתלמידים שלהם יודעים.
רונית לרר-שפק: הם יתנהגו ככה גם שהם יוצאים למוזיאון וגם לטיול וגם לתיאטרון.
רונית לרר-שפק: סף האלימות הוא יותר נמוך.
רונית לרר-שפק: זו אולי עבודה שצריך לעשות מול בתי-הספר ומנהלי בתי-הספר.
רונית לרר-שפק: זו עבודה מאחורי הקלעים, אבל זו עבודה עם אופי אחר.
רונית לרר-שפק: היא תשליך גם על הצריכה של תרבות ללא ספק.
עינת וילף: אני עובדת לפי הסדר.
עינת וילף: שובל בן עמרם המחלקה החינוכית של תיאטרון הספרייה, בבקשה.
שובל בן עמרם: שלום, אני רוצה להתייחס לכמה נושאים.
שובל בן עמרם: בעיקר בגלל שאנחנו תיאטרון מאוד קטן שעובד בתוך בית-ספר למשחק בית צבי כתיאטרון הבוגרים שלו, ההתייחסות שלנו מאוד נוטה למגמות תיאטרון כקהל העתידי, כדור העתיד של שחקנים ושל הקהל.
שובל בן עמרם: אנחנו מנסים לעבוד על חינוך קהל.
שובל בן עמרם: זה עובד בשיטה קצת אחרת, בעיקר בגלל שהאולמות שלנו נעים מאולם של 40 מקומות לאולם של 350 מקומות.
שובל בן עמרם: כשיש הפרעה באולם של 40 מקומות וכשהשחקנים עומדים מאוד מאוד קרוב לקהל אז יש להם בעיה אמיתית להמשיך את ההצגה.
שובל בן עמרם: זאת לא שאלה של האם הם מעוניינים, פשוט אי-אפשר להמשיך.
שובל בן עמרם: בעקבות זה גילינו שהיחס לתלמידי מגמות תיאטרון ולתלמידים של בתי-הספר, תלמידים רגילים שאינם צורכים תיאטרון באופן קבוע, צריך להיות טיפה דומה, אם זה בשיחות הכנה שלפני הכניסה להצגה ואם זה בימי תיאטרון מרוכזים שאנחנו מעבירים גם למגמות תיאטרון וגם לבתי-הספר.
שובל בן עמרם: אני יודעת שגם בקאמרי עושים ימי תיאטרון שהם מתואמים להפקות ספציפיות, ואני חושבת שזאת הגישה של חינוך לתיאטרון מעבר להצגה הספציפית של לדעת איך להתייחס לדיאלוג, של לדעת איך לבחור את המחזה הנכון אליהם, ולדעת להפגיש אותם עם השחקנים ועם היוצרים כמו שעושים בהצגות ספציפיות, רק שזה נעשה הרבה יותר מול מגמות תיאטרון.
שובל בן עמרם: אם נודה על האמת, זה קהל שגם כך הרבה יותר קל להתמודד איתו ברוב המקרים.
שובל בן עמרם: אני כן אומר שהמפגש של התלמידים עם תלמידים שלנו של בית-הספר נהפך להיות גורם מאוד משפיע בהצגות בגלל שהם פשוט נפגשים עם חברה בני 22 שיודעים לדבר איתם על תיאטרון.
שובל בן עמרם: אני רוצה להתייחס לכמה דברים.
שובל בן עמרם: אני חושבת שסל התרבות הוא גורם נהדר.
שובל בן עמרם: הוא לא מתייחס לכל ההצגות ויש בתי-ספר שעובדים בצורה הרבה יותר ישירה מול התיאטראות מבלי לבחור הצגות מתוך סל התרבות מעבר לזה, לטעמי, גם בני נוער צריכים לשבת בהחלטות של איזה הצגות נכנסות לסל תרבות ואיזה לא.
שובל בן עמרם: אולי לא באופן גורף ובוודאי לא עם זכות וטו, אבל יכול להיות שהדעה שלהם היא משמעותית כשבוחרים איזה הצגות נכנסות לסל תרבות.
מיכאל בן-ארי: אני אשמח לשמוע נימוק ל- - -.
מיכאל בן-ארי: מה שהיא אומרת נשמע מעניין.
עינת וילף: מיכאל, ברשותך עוד מעט.
עינת וילף: אני רק רוצה עוד כמה אנשים ואז אין בעיה.
עינת וילף: טלי גביש ממוזיאון ישראל, ראש אגף הנוער והחינוך לאומנות.
טלי גביש: אני ממוזיאון ישראל, אבל ברשותכם שלוש מילים על בתי-הספר.
טלי גביש: אני חושבת שבסופו של דבר ההחלטות של חלוקת המשאבים, זמני ההכנה וכו', נלקחות בתוך בתי-הספר, כמו גם המסר להורים.
טלי גביש: בעבר הייתי מנהלת בית-ספר, והקול הזה לא כל כך נשמע.
טלי גביש: אני אומר אותו בדקה כי אני חושבת שהוא נורא חשוב.
טלי גביש: ניהלתי שני בתי-ספר כשהאחד מהם היה לילדים שבעים יותר והשני לילדים שאם לא הייתי מאפשרת להם להגיע למוזיאון, תיאטרון, מחול, זה לא היה קורה.
טלי גביש: ולכן, תמיד העדפתי את הריבוי.
טלי גביש: את צודקת שחשובה ההכנה, אבל תמיד בסופו של דבר זאת התלבטות, וכל חינוך הוא תמיד דילמה בין שני אינטרסים ששניהם נורא חשובים.
טלי גביש: אני חושבת שבסופו של דבר, לפחות מניסיוני, מחנך הכיתה או המורה ומנהל בית-הספר הם אלה שיקבעו את הצביון של ההתנהגות, של ההכנה.
טלי גביש: גם אם תהיה הכנה של שיעור אחד והיא תהיה הכנה טובה, והיא תהיה מהלב, והיא תהיה אמיתית, היא תהיה מצוינת.
טלי גביש: בבית-הספר שלי קיימנו גם את התכנית של מפתח כמובן, בית-ספר כפיר בתל אביב.
טלי גביש: לא יודעת אם הם ממשיכים, אבל בזמני כן.
טלי גביש: בכל מקרה, ההתכוונות והעבודה של המנהל, כולל המסר לילדים, להורים ולמורים שהם הצוות הכי חשוב כי הוא זה שמגיע לתיאטרון וכו', זה הדבר הכי חשוב בעיני.
טלי גביש: אני כן רוצה לציין שלוש נקודות מאוד קצרות.
טלי גביש: ראשית, אני רוצה מאוד לחזק את ההערה שלך.
טלי גביש: את כל הזמן חוזרת ושואלת: למה לא לחבר לתכנית הלימודים?
טלי גביש: למה לא לעשות הכנה?
טלי גביש: למה להפריד?
טלי גביש: אני רוצה מאוד לחזק את הטענה הזאת, מאוד.
טלי גביש: אני חושבת שהגישה או התפיסה שיש אירוע, יש מוסד תרבות, ומצד שני לפעמים בלי קשר יש בית-ספר, יש ילד, היא תפיסה שהיא מוטעית ואם התפיסה הזאת לאט לאט תטשטש הכול יהיה יותר קל.
טלי גביש: אני חושבת שאם ילד הולך למוזיאון המדע, ארצות המקרא, מוזיאון ישראל, תיאטרון, שומע מוזיקה, זה צריך להיות חלק מחייו.
טלי גביש: זה צריך להיות למחרת חלק משיעור ההיסטוריה או הפיזיקה או האנגלית או המדעים.
טלי גביש: ככל שאנחנו את ההכנה לא נעשה ספציפית כי לכולנו נורא קל עם תלמידי המגמות, לנו הכי קל עם תלמידי המגמות, מגיעים למוזיאון ישראל, נפלא.
טלי גביש: אבל איפה התלמידים האחרים ואיפה המורים האחרים?
טלי גביש: ולכן, אני חושבת שכל ההתנהגות היא פועל יוצא בכלל מהתפיסה שהרבה פעמים משודרת מטעם מערכת החינוך.
טלי גביש: אני עצמי עבדתי מספיק שנים במערכת החינוך.
טלי גביש: זאת איזושהי תפיסה שאומרת יש משהו שהוא חוץ ויש משהו שהוא פנים, ואני חושבת שזה צריך להיות ביחד.
טלי גביש: לזה אני מחברת עוד הערה אחת שלי והיא לגבי ההכנה.
טלי גביש: במוזיאון ישראל אומנם אנחנו מגייסים המון תרומות לחינוך, אבל לא מספיק כדי לצאת כמו הפילהרמונית לבתי-הספר למפגשים ארוכים וכו'.
טלי גביש: מצאנו פיתרון ביצירת ערכות גם וירטואליות וגם כאלה שאנחנו שולחים לבתי-הספר.
טלי גביש: ממש דפי הפעלה, הפעלה למורים, חשיפה וכו', כי מבחינתי אם המורה למחרת הביקור אצלי ישתמש בספר אומנות כשהוא מלמד מקצוע אחר עשיתי את שלי.
טלי גביש: התשובה שאנחנו מקבלים הרבה פעמים ממורים, בוודאי בתיכון, היא: אין לנו זמן, אנחנו לא יכולים.
טלי גביש: אנחנו לא יכולים להכניס את זה, לוחצים עלינו מבחינת ההספק שלנו.
טלי גביש: אנחנו לא יכולים לנגוע בדברים האלה.
טלי גביש: יש שני דברים.
טלי גביש: האחד, כמו שאמרתי קודם, זה המסר שבא מתוך בית- הספר.
טלי גביש: זה מאוד בידי מנהל בית-הספר.
טלי גביש: השני הוא עד כמה מוסדות התרבות יכולים לספק בעצמם איזשהן השתלמויות למורים.
טלי גביש: הרבה מוסדות, גם אלו שיושבים כאן, מספקים השתלמויות למורים כדי שמורים יבינו איך אפשר לנצל את המימד האומנותי או התרבותי כדי להעשיר ולגוון את דרכי ההוראה שלהם.
טלי גביש: לצערי, דווקא מאז ש"אופק חדש" ו"עוז לתמורה" נכנסו אי-אפשר כבר כמעט לקיים את ההשתלמויות האלה משום שהמורים מכוונים להשתלמויות שמוכתבות להם מראש, והרבה פעמים גם מנהל בית-הספר לא יכול לגרום לעזור להם.
טלי גביש: זאת בעיה אולי לא לוועדה הזאת אבל אני חושבת שהיא - - -
עינת וילף: זה בפירוש בעיה לוועדה הזאת ואנחנו גם נעלה את זה.
טלי גביש: לפחות לא לדיון הזה, אבל אני חושבת שכל הנושא של "אופק חדש" והשתלמויות הוא נורא חשוב.
טלי גביש: ההתנהגות זה הרי רק הקצה.
טלי גביש: מורה שהשתתף בהשתלמות ההתנהגות תהיה נפלאה, אבל גם ההפנמה תהיה גדולה.
טלי גביש: עוד הערה אחת קטנה ואחרונה והיא לגבי הדיון שהיה קודם בין הגברת שיושבת כאן לגבי הנהלים שיוצאים לבתי-הספר.
טלי גביש: אני חושבת שהיה כאן איזשהו דו-שיח כשדובר בין ההוראות והנהלים לבין מדרגי הטיפול בילדים.
טלי גביש: הטיפול נורא נכון, הוא צריך להיות מאוד יחסי והדרגתי וכו' וכו'.
טלי גביש: זה הטיפול בילדים, זה חינוך.
טלי גביש: הצד השני הוא לאפשר לדברים המאוד פשוטים.
טלי גביש: למשל, של מוסדות חינוך.
טלי גביש: במוזיאון זה לא כל כך קיים, אבל בתיאטרון בחסות החשיכה והקבוצות הגדולות זה קיים הרבה.
טלי גביש: אני חושבת שהנוהל שצריך לצאת הוא מאוד מאוד ברור שאם הצגה, הדרכה או לא משנה מה, הופסקו באמצע חייב בית-הספר לשלם את התשלום למוסד התרבות.
טלי גביש: אם הבנתי נכון, אתם לא טיפלתם בזה פה.
טלי גביש: אני חושבת שהמסר צריך להיות: טפלו בילדים, במורים, במי שצריך - בסדר זה מיקומכם.
טלי גביש: אבל יחד עם זה, תוציאו נוהל ברור שמוסדות התרבות לא צריכים בכלל להתווכח על העניין של התשלום בין אם מדובר באיכות - - -
קריאה: אין שום בעיה, מיושם.
טלי גביש: אבל זה לא מיושם, בין אם יש איחורים מאוד מאוד גדולים, ובין אם יש בעיות התנהגות.
טלי גביש: יכול להיות שזה הנוהל אבל אין שום דרך - - - מול בתי-הספר.
עינת וילף: תודה רבה, חבר הכנסת בן ארי רצית להתייחס?
מיכאל בן-ארי: תודה רבה לך, גברתי היושבת-ראש.
מיכאל בן-ארי: אני מאוד שמח על הדיון הזה כי זה נעשה בעקבות כמה אירועים שקרו בזמן האחרון שהדליקו אצל כולנו סוג של נורה אדומה.
מיכאל בן-ארי: אבל הוא מצביע על תופעה מאוד קשה שאנחנו חווים אותה בכלל בחברה הישראלית, בעיקר בקרב הנוער שלנו.
מיכאל בן-ארי: אני קורא לזה התרגלות לסוג של ג'אנק-פוד תרבותי.
מיכאל בן-ארי: הילדים שלנו רגילים לסוג של תרבות זולה, מהירה, נותנת סיפוקים מידיים.
מיכאל בן-ארי: תרבות ואומנות על כל המרכיבים והרבדים שלה כשאנחנו מדברים על דברים שיש בהם עומקים יותר מאשר "האח הגדול", דברים כאלה הם כמו בביטוי של הגמרא של מאן דכר שמיה.
מיכאל בן-ארי: אני מסוג האבות שבקושי נמצא בבית.
מיכאל בן-ארי: שני הילדים שלי ממשיכים את ימי הלימודים שלהם, יש אצלנו בית-ספר קיץ.
מיכאל בן-ארי: הם היו באיזה מוזיאון.
מיכאל בן-ארי: אפילו לא הספקתי לתחקר, הייתי בשיחת טלפון מאוד קצרה.
מיכאל בן-ארי: שאלתי את הבן הצעיר: איך היה?
מיכאל בן-ארי: התשובה לא הפתיעה אותי: שעמום נפש.
מיכאל בן-ארי: לא הופתעתי.
מיכאל בן-ארי: אני לא אוותר.
מיכאל בן-ארי: זאת אומרת, אני אעשה על זה דיון איפה הם היו ומה הם ראו.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה להתייחס לדברי הגברת טלי ולדברי האחרים שדיברו פה לעניין של ההכנה.
מיכאל בן-ארי: אני לא יודע בדיוק מה היה באותו מקרה ספציפי בהצגה "גטו" שהתלמידים היו.
עינת וילף: היום הדיון הוא מערכתי.
מיכאל בן-ארי: בסדר, לא חשוב.
מיכאל בן-ארי: מכל, מקום בשבילנו זה סוג של דוגמה שעומדת על השולחן והיא דורשת את ההתייחסות שלנו.
מיכאל בן-ארי: אני חושב שיש הבדל ניכר, ואני מדבר גם מהזווית של מי שעסק בהוראה ובחינוך למעלה מעשרים שנה בבתי ספר שונים.
מיכאל בן-ארי: הוצאתי תלמידים לפעילויות תרבות כאלה ואחרות, אם זה לקונצרטים, אם זה להצגות, אם זה למוזיאונים.
מיכאל בן-ארי: אני חושב שיש הבדל עצום אם נעשתה פעולת הכנה לפני כן, ואם נעשתה לאחר מכן סוג של פעולת סיכום ושותפות חווייתית.
מיכאל בן-ארי: לא לחינם ביקשתי משובל שתנמק למה לשתף את הילדים.
מיכאל בן-ארי: אני חושב שבכל דבר צריך לשתף את הילדים.
מיכאל בן-ארי: נגמר הזמן שאנחנו יכולים להנחית על הילדים.
מיכאל בן-ארי: אבל צריך למצוא פה סוג של שביל זהב.
מיכאל בן-ארי: כשאני נותן לילדים שלי לבחור, אני נותן להם לבחור בין זה לבין זה.
מיכאל בן-ארי: אני נותן להם את האפשרות לשקול.
מיכאל בן-ארי: יש מקומות שאני לא נותן להם לשקול, יש דברים שהם לא נמצאים ברפרטואר שלי.
מיכאל בן-ארי: הם לא נמצאים במצע שאני יכול להציע להם.
מיכאל בן-ארי: זה מחוץ לגבול וזה מחוץ לגבול.
מיכאל בן-ארי: יש אפשרות X, Y, Z.
מיכאל בן-ארי: ברגע שמועצת תלמידים יושבים בתחילת שנה או כשרכז חינוך חברתי יושב בתקופה הזאת, בימים האלה, ומכין את תכנית התרבותית לשנה הבאה הוא מבקש מנציגי הכיתות, זה גורם ליחס.
מיכאל בן-ארי: אני מאלה שהם מאמינים גדולים בבני נוער, מאמין גדול שברגע שאתה מאמין בהם אתה גורם לבגרות הרצינית שלהם.
מיכאל בן-ארי: נתייחס אליהם כבוגרים הם יהיו בוגרים.
מיכאל בן-ארי: אם נתייחס אליהם כמי שאנחנו נותנים להם הוראות, נתייחס אליהם כמי שאתם סוג של צאן מרעיתנו, אנחנו מושכים אתכם לפה תהיו בשקט, אז זה לא עובד.
מיכאל בן-ארי: נגמר הזמן הזה, אני אומר לכם הזמן הזה הוא מאחורינו.
מיכאל בן-ארי: אני חושב שגם עינת תסכים איתי בנקודה הזאת, היא גם כן מבינה לא קטנה בחינוך.
מיכאל בן-ארי: אנחנו צריכים לייצר גבולות.
מיכאל בן-ארי: במילים אחרות, במילים זולות, אנחנו לא עובדים אצל התלמידים שלנו, אבל זה גם לא הפוך, זה גם לא הפוך.
מיכאל בן-ארי: ולכן אני אומר, אם רכז חינוך חברתי היה יושב להכין את התכנית גם לפי אילוצי המערכת, גם לפי סל התרבות, אבל גם לפי נטיות, רצונות והתעניינות של התלמידים, היינו יכולים לשדרג לחלוטין את ההתייחסות של התלמידים שלנו בדבר זה.
מיכאל בן-ארי: מצווה עלינו לדחות את הג'אנק פוד התרבותי ולהראות לילדים שלנו שיש משהו אחר, שיש משהו שהוא בר השקעה, שיש בו תהליך שיש בו עומק.
מיכאל בן-ארי: לצערי הרב, אני אפילו לא מדבר על דברים מי יודע מה ערכיים שהייתי רוצה לדבר עליהם בשעה הזאת.
מיכאל בן-ארי: הייתי רוצה לדבר על זה שתלמידים שלנו יהיו חשופים לדבר שנקרא שירה.
מיכאל בן-ארי: שירה לא שירים, שירה.
מיכאל בן-ארי: זה מאן דכר שמיה מבחינתם.
מיכאל בן-ארי: חוץ משיעור ספרות זה דבר שהוא לא קיים.
מיכאל בן-ארי: תיקח ילד היום להקראת שירה?
עינת וילף: בבקשה ד"ר דיאנה ממוזיאון המדע.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני אוצרת מבקרים במוזיאון המדע בירושלים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני מייצגת יחד עם טלי ויש עוד כמה מוזיאונים פה.
דיאנה אלדרוקי פינוס: זאת אומרת, זה די מוטה לעניינים של תיאטראות, אבל אנחנו בכל זאת מסתכלים על כל מוסדות התרבות, ואנחנו נמצאים יחד איתם - כולנו ביחד.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני רוצה לחדד כמה דברים שחלקם נאמרו, ושני דברים אני רוצה להוסיף.
דיאנה אלדרוקי פינוס: העניין של ההכנה לאורך שנים - זאת אומרת, הנוער לא פוגש הצגה או ביקור במוזיאון רק כשהוא בן 15.
דיאנה אלדרוקי פינוס: זאת אומרת, יש חשיבות להתחיל מהגיל המאוד מאוד צעיר ולבנות את זה ולעשות מין תכנית.
דיאנה אלדרוקי פינוס: מאוד מאוד שמחתי לשמוע מנציגי משרד החינוך שאמרו שהם רואים את היציאות כחלק מהפעילות החינוכית של משרד החינוך.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אנחנו רוצים את ההצהרה הזאת בכל רובד אפשרי.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני גם מצדדת בעניין הזה של לנסות לחבר לתכנית הלימודים עד כמה שאפשר כדי שילדים לא ירגישו משוחררים, אלא שירגישו שזה חלק ממה שאנחנו עושים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: גם טיולים שנתיים, אבל אני לא אכנס לטיולים השנתיים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אבל יש משהו בתכנית יציאה שהוא מאוד חשוב וייחודי במערכת החינוך שלנו.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני לא חושבת שכל האינטנסיביות הזאת של מוסדות תרבות בשילוב בתכניות הלימודים כל כך נפוץ במערכות חינוך אחרות.
עינת וילף: לדעתי, מאוד נפוץ במערכות אחרות.
עינת וילף: מטיולים במוזיאונים בעולם אני יכולה להגיד שאתה רוב הזמן עובר בין קבוצות ילדים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: כן, אבל זה לא כל כך בשילוב של מערכות חינוך, וזה עד כמה שאני יודעת.
דיאנה אלדרוקי פינוס: אני עובדת במוזיאונים 30 שנה.
דיאנה אלדרוקי פינוס: כשאנחנו התחלנו זה לא היה כל כך נפוץ.
דיאנה אלדרוקי פינוס: הדבר השני שאני רוצה לחזק - אנחנו מדברים כל הזמן על הכנה, אבל יש חשיבות להמשך.
דיאנה אלדרוקי פינוס: לגבי ההמשך - אם אנחנו לא נעשה סוג של איסוף וסוג של הרחבה וסוג של הכנה לקראת הבאות אז אנחנו פספסנו.
עינת וילף: אני עוצרת אותך כאן דקה.
עינת וילף: בתכנית מפתח יש גם משהו שנעשה אחרי הקונצרט?
אירית רוב: כן, יש משובים בתיכונים.
אירית רוב: מעט מאוד מחזירים לנו, יש לנו ממש ניסיון גרוע.
אירית רוב: עכשיו התחלנו גני ילדים - גם כן היענות מעטה.
עינת וילף: אבל, למשל, אתם לא שולחים נגן או מדריך או מישהו?
אירית רוב: לא.
אירית רוב: ביסודיים יש לנו את המורים למוזיקה שעושים את זה ויש לנו מחקר מלווה לאורך שנים שבודק התייחסות של תלמידים, מורים ומנהלים.
דיאנה אלדרוקי פינוס: לגבי פעילות ההמשך - ממחקרים במוזיאונים אנחנו יודעים שיש חשיבות גם לפעילות הכנה ולא רק בעניין של ההתנהגות אלא ניצול של החוויה גם בעניין החברתי הרגשי והקוגניטיבי.
דיאנה אלדרוקי פינוס: יש גם חשיבות לעניין של ההמשך כי אם אנחנו יכולים לסגור ולהכין את התלמידים גם ליציאה הבאה וגם להעביר מיציאה אחת ליציאה השנייה והיא לא רק הכנה חברתית, אבל כן יש בהכנה חברתית משהו נוסף חוץ מהתכנית והוא שביציאות הם פוגשים אנשים אחרים.