GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרי פייר: אנחנו מפעילים תוכניות לחינוך לא פורמלי שבמסגרתן תלמידים יוצאי אתיופיה מקבלים שבע שעות שבועיות תוספתיות במקצועות הלבה, ובמחוז חיפה אנחנו עובדים יפה יחד, ועוד שעתיים של ארגז כלים, של העשרה, של פנאי איכותי, העצמה אישית, העצמה חברתית.
שרי פייר: בקיץ אנחנו מפעילים בכל רחבי הארץ, ב-32 ישובים, בכ-40 מוקדים תוכנית פלא שלנו, שהיא תוכנית לחטיבות ביניים ולחטיבה העליונה, ובמסגרתה אנחנו מפעילים תוכנית מעברים – לעשות הכנה נוספת לקראת שנת הלימודים ומתן ארגז כלים.
שרי פייר: שאלת לגבי צרכים של בתי ספר.
שרי פייר: אני רוצה לחבר את זה גם לצורכי הילדים.
שרי פייר: ראינו שיש חשיבות רבה מאוד בהפעלת מגשרים – גם כאן, גם בפרויקט אופק לבגרות.
שרי פייר: זה לקח שאנחנו מפעילים אותו.
שרי פייר: בנוסף, יש חשיבות לשילוב ילדים בנושא תקשוב, וכך אנחנו מפעילים יחד עם עמותת מחשב לכל ילד, ואנחנו שמים דגש ועין איתורית על עולים וגם על יוצאי אתיופיה, ומחלקים ערכות מחשב וקורסי מחשב לילדים.
שרי פייר: בנוסף, יש תופעות של ילדים שמרגישים פחות טוב בבית הספר, ואז מתחילות סכנות לפוטנציאל לנשירה – בהתחלה סמויה ואחר כך גלויה, ואנחנו רואים את הביטוי לזה גם לנוער מתגודד אחר הצהריים.
שרי פייר: שם האינטגרציה מושלמת.
שרי פייר: בגנים אנחנו יכולים למצוא מכול בכול, וגם בשעות האלה אנחנו נותנים סיוע תוך כדי טיפול בילדים גם מול בתי הספר ומול משרד החינוך.
שרי פייר: במסגרת כל התוכניות שעליהן דיברתי אנחנו מסייעים לכ-3,000 ילדים יוצאי אתיופיה.
עינת וילף: מה התקציב הכולל של כל התוכניות?
שרי פייר: תוכנית פלא – 15 מיליון לשנה, תוכניות אופק לבגרות ליוצאי אתיופיה, החלק של המשרד – מיליון ו-600, לגבי נוער מתגודד – 400 אלף לכל ישוב, תקציב מאוד נכבד, לגבי מחשב לכל ילד – 250 אלף שקל.
שרי פייר: בנוסף, אנחנו חושבים שחשוב לפתח דרך הקהילה ודרך מרכזי צעירים, אנחנו מנסים לפתח ולמנף מנהיגות צעירה, שיובילו גם ערים פריפריאליות לשינוי.
עינת וילף: עו"ד דבי גילד-חיו, בבקשה, האגודה לזכויות האזרח.
דבי גילד-חיו: הכותרת של הדיון היתה מאוד רחבה, ואני עשיתי רשימת נושאים שאנחנו מטפלים בהם.
דבי גילד-חיו: כמובן, הנושאים שעלו פה לדיון הם ברשימה שלי – אפליה בקבלה ובכלל של הקהילות, גם בקרב הקהילה החרדית וגם האתיופית, אבל בעינינו, יש המון תופעות במערכת החינוך שגורמות לאפליה ולהגדלת פערים.
דבי גילד-חיו: הרשימה שלי ארוכה.
דבי גילד-חיו: אספר עליה בקצרה, ואספר עליה בקצרה, ופשוט לשים את זה על השולחן מתוך תקווה שבהמשך גברתי היושבת-ראש תדון בהרחבה בסוגיות השונות ובכלל בתופעה הבעייתית הזאת.
דבי גילד-חיו: אפליה בקבלה של חרדים ואתיופיים זה בראש הרשימה שלי, אבל יש עוד נושאים רבים – אפליה והגדלת פערים שנובעת מתופעות הפרטה שונות, שאני חושבת שהעיקריות בהן זה המגמה ההולכת וגדלה של הקמה של בתי ספר פרטיים שמשרד החינוך מסיבות שונות- - -
עינת וילף: לא פרטיים; בתי ספר שבוררים את תלמידיהם, אבל ממומנים על-ידי מדינת ישראל.
דבי גילד-חיו: הם "סו קולד" פרטיים.
עינת וילף: המדינה מממנת את בתי הספר האלה.
יואב ללום: בחלק מהמקרים ב-100 אחוז.
דבי גילד-חיו: גם בתוך בתי הספר אנחנו רואים את הדבר של כאילו מגמות פרטיות, שזה כל מיני מגמות שעולות כסף, או יש להן תנאי קבלה מיוחדים, וזה גם התהליך, שבוררים, מי התלמידים שיגיעו למקום הזה, וזה אליטיזם כזה בתוך בתי ספר, תוך אפליה של אוכלוסיות מוחלשות יותר.
דבי גילד-חיו: זה גם דרך לעקוף את ה"סו קולד" בתי ספר פרטיים – מגמות מאוד מדאיגות.
עינת וילף: אתם לא מתנגדים לעיקרון לכיתות מוגברות?
עינת וילף: כלומר איפה מבחינת
עינת וילף: כם עובר הקו?
עינת וילף: יש מקום, כמו שיש 5 יחידות מתמטיקה, איפה, מבחינתכם, עובר הקו?
דבי גילד-חיו: מערכת החינוך צריכה אולי לעשות לימוד למצוינות, אבל הבחירה של אנשים למקומות הללו לא יכולה להיות על בסיס סוציו אקונומי, שזה בדרך כלל מה שקורה, או תנאי קבלה בלתי-אפשריים לאוכלוסיות מוחלשות – זה מה שקורה במקומות הללו.
דבי גילד-חיו: את רוצה לעשות מקום של מצוינות – בסדר, אבל שהקבלה תהיה אובייקטיבית, ותאפשר למגוון אוכלוסייה להגיע למקומות.
דבי גילד-חיו: מי שבאמת מצוין, מחונן - שהמדינה תשקיע בו, אבל לא ייתכן שמי שאין לו כסף, לא יוכל להשתתף במקומות האלה.
דבי גילד-חיו: צריך גם לזכור שכשיש מגמות ייחודיות ובתי ספר ייחודיים, בדרך כלל זה לא כל כך חשוב, אם לומדים ספורט או מוזיקה; יש לזכור שהיתרון הגדול של האנשים שמגיעים למקומות האלה הוא זה שאתה יושב בכיתה עם אוכלוסייה מאוד חזקה, עם חינוך אליטיסטי כאילו, שבא על חשבון אחרים, ובכיתות האחרות ובבתי הספר האחרים נשארים ריכוזים של אוכלוסייה מוחלשת יותר, בלי החיזוק, כלומר יש לזה הרבה הלשכות מעבר.
דבי גילד-חיו: כמובן, מי שיכול להגיע למקומות האלה - אני יודעת שלפעמים אומרים שפה ושם עוזרים לכמה תלמידים לקבל סיוע כלכלי, אבל עדיין התופעה היא כזאת שמקדמת את האוכלוסיות החזקות יותר.
דבי גילד-חיו: תשלומי הורים – זה קשור לזה באופן מסוים – מוטלת מעמסה כל כך כבדה, שאוכלוסיות מוחלשות לא יכולות לעמוד בה.
דבי גילד-חיו: יש עוד נושאים שקשורים –אופן התקצוב של בתי ספר, בעיקר תיכונים, שיש אפשרויות לגייס כספים פרטיים לתיכונים, ואז יש בתי ספר במקומות מסוימים או בעלי קשרים מסוימים, שיכולים להכניס הרבה יותר כסף ממקומות אחרים.
דבי גילד-חיו: מותר, למשל, בתיכונים ובכלל להשכיר מבני ציבור – הכסף הזה הולך לאותו בית ספר.
דבי גילד-חיו: אם בית ספר נמצא במרכז תל-אביב, סביר להניח שיהיה לו קל יותר להשכיר את מבניו לצורכי חוגים, למשל, ובמקומות אחרים, אין להם הפריבילגיה הזאת.
דבי גילד-חיו: זה עוד ועוד פערים בתקצוב שיש להתייחס אליהם.
דבי גילד-חיו: נושאים אחרים הם כל הנושא של היעדר כיתות לימוד, שאנחנו רואים שבאוכלוסיות מוחלשות יש חוסר אדיר בכיתות לימוד.
דבי גילד-חיו: היו דיונים בוועדה במהלך השנים על המקרה הספציפי, למשל, של מזרח ירושלים ובחוסר האדיר בכיתות לימוד, אבל בכלל באוכלוסייה הערבית, ובעוד מקומות שחסרות כיתות לימוד.
יואב ללום: גם באוכלוסייה החרדית.
דבי גילד-חיו: אני מודה שאני פחות מתמצאת בזה, אבל אני יודעת שיש מחסור בכלל, חותך, של אלפי כיתות לימוד.
יואב ללום: לומדים בקונטיינרים.
יואב ללום: ובזה גפני צודק.
דבי גילד-חיו: בכלל בתשתיות ובעיות מהסוג הזה.
דבי גילד-חיו: הלימודים בכפרים הבלתי-מוכרים בנגב - יש גם שכונות בלתי-מוכרות בארץ, למשל, בלוד ובמקומות אחרים, ואז יש בעיה עם הכרה בתשתיות, כולל תשתיות של חינוך או של הסעה, שכמובן, חינוך הוא זכות יסוד, שהמצב התכנוני של מקומות מהסוג הזה לא צריך להשפיע על אספקת זכות חינוך.
דבי גילד-חיו: יש מקומות שהילדים צריכים ללכת קילומטרים כדי להגיע לבתי ספר אחרים בגלל שבשכונה שלהם, שהיא בלתי-מוכרת, אין חינוך.
דבי גילד-חיו: צריך לראות, איך מטפלים בתופעות האלה.
דבי גילד-חיו: זה על קצה המזלג כמה מהתופעות.
דבי גילד-חיו: חשוב לראות את זה כמכלול.
עינת וילף: את צודקת לחלוטין.
עינת וילף: אני מצטערת, אני צריכה להביא את הדיון לסיום.
עינת וילף: הסיום שלך הוא חשוב במיוחד, כי הוא מביא אותנו למעגל השלם, ואני מתכוונת לעסוק בזה בכל המושב הבא.
עינת וילף: מנגנוני האפליה הולכים, ככל שמשרד החינוך, ככל שהמערכת החוקית מנסה להיאבק באמצעים הרשמיים, הולכים ומתרבים מנגנונים פחות רשמיים לצורך האפליה.
עינת וילף: היא קיימת, ומוצאים כל הזמן דרכים שעומדים בכל הקריטריונים והחוקים והוועדות, ועדיין התוצאה הא תוצאה של אפליה.
עינת וילף: את הצבעת על התופעה שקשורה קשר הדוק בין כל המבנה של החינוך החרדי ומה שאנחנו מאפשרים שם, לבין מנגנוני הפרטה רחבים יותר במדינת ישראל, שמתאפשרים אך ורק כי אפשרנו מלכתחילה לקבוצה מסוימת, לקבל מימון מדינה לחינוך, שנוהג לא לפי ערכי המדינה.
עינת וילף: שום דבר ממה שנאמר פה - אנחנו לחלוטין בעד שהמדינה תייצר חינוך, אם ראוי לכך, נבדל, מצוין, לקבוצות שיש להם ילדים בעלי יכולות מסוימות ואיכויות, אבל זה צריך להיות חינוך ממלכתי, ציבורי, ועל-פי קריטריונים מאוד ברורים של מי שהתקבל.
עינת וילף: דווקא הדיון במה שנוגע לתלמידים מהעלייה מאתיופיה מראה עד כמה חשוב שהמערכת באפליה נעשה בתוך המערכת הממלכתית.
עינת וילף: ברגע שנעשה במערכת הממלכתית, גם אם התופעות קיימות, לפחות קיימים הכלים להיאבק בצורה מלאה.
עינת וילף: ברגע שזה נעשה במערכת שהא לא ממלכתית, הדברים הם הרבה יותר בעייתיים, ולכן אנחנו רואים שיש זליגה למערכת שהיא לא ממלכתית, כדי לאפשר מנגנונים של אפליה.
עינת וילף: אכן הדברים שדיברת עליהם ברשימה – בשבועות האחרונים בוועדה לקחתי כמה תימות בסיסיות לדיונים – הנושא של שקיפות בדיון הציבורי, של מעמד המורים והמאבק באלימות.
עינת וילף: במושב הבא נוסיף את כל הדיון של העיסוק במנגנוני האפליה, ההפרטה, החינוך המוכר שאינו רשמי.
עינת וילף: אני יודעת שכשמנהלים מאבק מסוים יש שינוי – בעבר היתה תמיכה גדולה במנגנונים האלה; היום רשמית המדיניות היא נגד.
עינת וילף: לצערי, עדיין בתי המשפט בגלל החקיקה, ממשיכים לתמוך במהלכים האלה.
עינת וילף: יש לנו הרבה עבודה גם כמפקחים, אבל במקרה הזה גם כמחוקקים, כדי להגיע למצב שכל החינוך במדינת ישראל הוא חינוך ממלכתי וחינוך ציבורי.
עינת וילף: אנחנו ביקשנו כאן כמה נתונים.
עינת וילף: אנחנו מבקשים לקבל אותם.
עינת וילף: במיוחד מבקשים לקבל את הנושא של בתי הספר החרדיים, שממומנים על-ידי המדינה, התוצאות שלהם בארבע השנים האחרונות.
עינת וילף: גם אם ההליכים היו תקינים, אנחנו מבקשים לראות את התוצאות.
עינת וילף: ניכר שיש רצון טוב מובהק במשרד החינוך, יש הקפדה על מנגנונים, הולכת וגדלה.
עינת וילף: ועדיין אנחנו רואים שיש פער עם מה שקורה בשטח.
עינת וילף: יש נורמות, יש חברות שמגיעות עם נורמות מסוימות, והמאבק הוא כל העת על הנורמות הממלכתיות אל מול נורמות מסתגרות.
עינת וילף: זה חלק מהמאבק שאנחנו נמצאים בו.
עינת וילף: אני מודה לכם על הדיון הזה, על הבאת הנתונים האלה, במיוחד בשידור, בפני ציבור, כדי שיהיה מודע לזכויותיו.
עינת וילף: אכן תם ולא נשלם, ונעסוק בכל הנושאים האלה גם במושב הבא.
עינת וילף: יש דיון מיוחד על החינוך החרדי כבר בשבוע הקרוב.
עינת וילף: תודה לכם.
מירב ישראל: אני רוצה שבמשרד הספורט יציגו את התקנות, אבל לפני כן אני אומר מהי המסגרת החוקתית שבה אנחנו נמצאים.
מירב ישראל: מדובר בתקנות לפי סעיף 3 לחוק מכוני כושר אישור ופיקוח.
מירב ישראל: החוק קובע הוראה שלפיה בכל עת שמכון כושר מופעל יהיה נוכח במקום מדריך, המלמד את דרכי ההפעלה של המכשירים שבו ומפקח על המתאמנים בו.
מירב ישראל: השר, באישור ועדת החינוך והתרבות של הכנסת, רשאי לקבוע סוגים מיוחדים של מכוני כושר שיהיו פטורים מהוראות סעיף זה.
מירב ישראל: זה מה שהתקנות באות לעשות, ואני מציעה שנציגת משרד הספורט תציג את הדברים.
מיטל שרעבי: כפי שמירב אמרה, סעיף 3א לחוק קובע שבכל עת שמכון כושר מופעל צריך שתהיה נוכחות של מדריך.
מיטל שרעבי: היום יש מספר מוסדות שעושים הכשרה למדריכים.
מיטל שרעבי: היקף ההכשרה הוא 275 שעות.
מיטל שרעבי: בסעיף 3א נקבע גם שנכון שתהיה אפשרות לשר לתת פטור במקרים מסוימים.
מיטל שרעבי: בהצעת החוק נתנו את האפשרות לפטור במקומות עבודה ובתים משותפים.
מיטל שרעבי: בכל חודש אנחנו מקבלים לפחות 2-3 פניות השואלות מה קורה לגבי מכון כושר המופעל בבתים משותפים.
מיטל שרעבי: אנחנו חושבים שזה נכון לתת פטור לבתים משותפים ומקומות עבודה.
מיטל שרעבי: אנחנו חשבנו, שכדאי שהפטור יינתן במקרה שמספר הדירות בבניין המגורים אינו עולה על 100 דירות, ובמקומות עבודה מספר העובדים אינו עולה על 1,000.
מיטל שרעבי: אנחנו קיימנו התייעצות עם משרד המשפטים, ועלתה השאלה למה נקבעו המספרים האלה: למה דווקא 100 דירות ולמה 1,000 עובדים.
מיטל שרעבי: אין תשובה לגבי מהו המספר הנכון.
מיטל שרעבי: ניסינו לעשות הבחנה ולומר מה הופך את המקום ממקום מצומצם וסגור לציבור מסוים – אם זה בניין מגורים אז הוא סגור לאנשים המתגוררים בבניין ואם זה מקום עבודה אז זה סגור רק לאנשים העובדים במקום עבודה.
מיטל שרעבי: זה עושה את ההבחנה בין מקום ציבורי למקום פרטי.
אלכס מילר: אני רוצה לשאול שאלה.
אלכס מילר: מה קורה עם אדם שנפצע במקום העבודה בעת שהייתו בחדר כושר?
אלכס מילר: האם זו תאונת עבודה?
דן אורן: מבחינת הביטוח הלאומי הנטייה להגיד שזה כן.
דן אורן: אני לא בטוח שזה מבחן.
דן אורן: המבחן לתאונת עבודה של חוק הביטוח הלאומי, של פרק נפגעי עבודה, הוא האם אנחנו מדברים על משהו שהוא תוך כדי ועקב העבודה.
דן אורן: זה הורחב בפסיקה של השנים האחרונות לכל מה שכלול בפעילות מטעם המעסיק.
דן אורן: יש פסקי דין, שגם כאשר היה משחק כדורגל שהמעסיק ארגן התייחסו לכך ככלול.
דן אורן: זה מבחן די רחב.
אלכס מילר: זאת אומרת, יש הבדל בין זה שהלכתי לחדר כושר מול הבית שלי ומתחתי את היד, שברתי את היד או נפלה עליי משקולת, לבין מה שיקרה לי בעבודה.
אלכס מילר: אם, חלילה, קרה משהו יוצא דופן ואותו עובד נפצע ולא יכול לחזור לעבודה, הוא מקבל מה שמגיע לו בתור אדם שאיבד כושר עבודה?
דן אורן: זו הנטייה של הפסיקה, וזה מחזק את מה שמשרד הספורט מציע.
אלכס מילר: אם אתה מוציא בן אדם אחד שיכול לפקח על זה, איך אתה מחזק את זה?
דן אורן: זה מחזק במובן הזה שיש הבחנה בין מה שקורה במקום עבודה לבין מה שקורה במקום אחר.
אלכס מילר: 1,000 עובדים?
דן אורן: אני רוצה להשלים את הטיעון.
דן אורן: יכול להיות שמעסיק יגיד במקרה כזה, בלי קשר לתקנות: "שווה לי להעמיד שם מדריך ומישהו שמפקח מטעמי, כי יש לי אחריות.
דן אורן: אותו עובד יכול לתבוע גם בביטוח הלאומי וגם תביעת נזיקין.
דן אורן: זה שזה נחשב תאונת עבודה, זה אומר שבעצם יש הבחנה בין מה שקורה אצל המעסיק לבין מה שקורה בכל חדר כושר אחר.
דן אורן: זה דווקא מחזק את התפיסה של משרד הספורט.
אלכס מילר: ברגע שאתה כמשרד המפקח תיתן לו פטור, אתה בעצם לא רואה בזה עניין של בטיחות.
אלכס מילר: למה שאני כמעסיק אגדיל ראש, אם אתה נתת לי פטור?
דן אורן: בגלל שאתה עלול להיתבע תביעת נזיקין אם לא נקטת באמצעים הנדרשים.
מירב ישראל: מעבר לביטוח הלאומי, אדם יכול לתבוע בבית משפט על הנזקים שנגרמו לו מעבר לזה.
מירב ישראל: אז הוא יצטרך להוכיח שהמעביד התרשל.
מירב ישראל: אם אין חובת נוכחות מדריך אין התרשלות של המעסיק בעצם זה שהוא לא העסיק מדריך, אבל יהיה לו קל להוכיח שהוא לא התרשל אם יהיה שם מדריך שמדריך את האנשים.
מירב ישראל: זה כבר שיקול של המעסיק.
שלמה סביה: החוק חוקק לפני 18 שנים.
שלמה סביה: מאז ועד היום חלו תמורות בתרבות הספורט בישראל ובמודעות לפעילות גופנית.
שלמה סביה: אנחנו רואים יותר ויותר מקומות עבודה שמכניסים חדרי כושר – אם אני לא טועה, אפילו גם פה - על מנת לאפשר לעובדים שלהם לעשות פעילות גופנית.
שלמה סביה: מאידך, אנחנו רואים היום יותר ויותר בנייני מגורים, שככל שנמצאים בהם חדרי כושר או חדרי פעילות גופנית הם נחשבים יותר אין.
שלמה סביה: אנחנו, כמשרד שרוצה לעודד פעילות גופנית, רוצים לאפשר לאותם אנשים לפעול.
שלמה סביה: אני יודע, שאצלנו במשרד אפילו מאפשרים לעובדים שעה אימון בחדר כושר על חשבון העבודה.
שלמה סביה: זה עונה לגבי שאלת האחריות.
שלמה סביה: אם מקום העבודה מאפשר לי, תחת המטרייה של שעות העבודה, לעשות פעילות גופנית כזו או אחרת, אז למה לא?
אלכס מילר: אני אשמח לקבל נתונים.
אלכס מילר: חדרי כושר פועלים לפי רישוי עסקים של השלטון המקומי.
אלכס מילר: אני רוצה לדעת, כמה גופים נכנסים תחת ההגדרה שאתם קבעתם – 100 דירות ו-1,000 עובדים.
שלמה סביה: אין נתונים כאלה.
אלכס מילר: אז לא תקבלו את התמיכה.
אלכס מילר: אנחנו לא משחקים כאן.
אלכס מילר: אתם באתם לחברי הכנסת כדי לקבל תמיכה.
אלכס מילר: כאשר הייתי יו"ר ועדת חינוך לא העליתי את זה מהסיבות האלה.
אלכס מילר: האם אתם חושבים שהשתנה משהו?
אלכס מילר: לא השתנה כלום.
אלכס מילר: אני יכול להביא גם היום רוב.
שלמה סביה: אז תוריד את המספרים.
אלכס מילר: אני מדבר על שתי סוגיות.
אלכס מילר: הסוגיה הראשונה היא פיטורי עונש.
אלכס מילר: אני צופה, שאחרי שהתקנות האלה ייכנסו לתוקף, אחרי שיסתיימו החוזים עם אותם המדריכים, כולם ילכו הביתה.
אלכס מילר: אני לא בטוח שהדבר הכי רציונאלי עכשיו, זה שמדינת ישראל הולכת לחסוך על ידי פיטורי מאות או עשרות אנשים.
אלכס מילר: בגלל זה אני רוצה לדעת על כמה אנשים אני מרים פה יד: כמה אנשים אני הולך להוציא הביתה.
אלכס מילר: הסוגיה השנייה נוגעת לבטיחות.
אלכס מילר: זה לא שאפשר לבוא לוועדת חינוך ולהעביר משהו.
אלכס מילר: אני לא רוצה להיות אחראי, אם, חס וחלילה, ייפול על מישהו משהו ולא יהיה שם אף אחד.
אלכס מילר: אם מישהו לא יודע להתאמן, הוא יכול להגיע, להרים משקולת, למצוא את עצמו עם מתיחות, ואז הוא לא מגיע לעבודה שבועיים.
אלכס מילר: עם כל הכבוד להשקעה של משרד הספורט בתחום החינוך הגופני, יש דברים מינימאליים שצריך להקפיד עליהם.
אלכס מילר: אם ניתן פטור, אני לא יודע איך אחר כך נצא מזה.
אלכס מילר: אם אתם רוצים שנתייחס לסוגיה הזו בצורה מקצועית, תביאו לנו נתונים.
אלכס מילר: אני רוצה לראות על מה אנחנו מדברים.
אלכס מילר: אם אתה מדבר על 10 מכוני כושר, אין בעיה.
אלכס מילר: אם אתה מדבר על 150-200 מכונים, ספק אם תקבל תמיכה.
מיטל שרעבי: זה נראה לי מרחיק לכת להגיד, שלאחר האישור להפעיל מכון כושר ללא נכוחות מדריך המעסיק יבוא ויפטר עובדים.
מיטל שרעבי: האלטרנטיבה שלו היא להגיד: "אני דואג לעובדים שלי, ולכן למרות שיש לי פטור אני אעסיק מדריך".
אלכס מילר: אם נעבוד בשיטה כזו שאנחנו נסמוך על מעסיק - - -
מירב ישראל: ההנחה היא שהוא לא יצטרך לשלם משכורת נוספת.
אלכס מילר: האם אנחנו כולנו תמימים?
מיטל שרעבי: אני מציעה לעשות הבחנה בין מכון כושר בבניין מגורים לבין מכון כושר במקומות עבודה.
מיטל שרעבי: אני חושבת, שכדאי לדון בזה בנפרד.
מירב ישראל: האם אתם יודעים, האם בבנייני מגורים הם מעסיקים היום מדריכים?
מירב ישראל: האם הם מודעים לזה?
שלמה סביה: יש מקומות בהם פועלים בלי מדריך.
מירב ישראל: אני יודעת.
שלמה סביה: הם לא יודעים את החוק.
אלכס מילר: ואם מישהו מגיע ורואה זאת?
אלכס מילר: מהן הסנקציות?
שלמה סביה: אין כלום.
שלמה סביה: אף אחד לא מגיע.
שלמה סביה: אין פיקוח.
מירב ישראל: זה תחת חוק רישוי עסק.
שלמה סביה: אבל אף אחד לא מפקח על כך.
מירב ישראל: הרשות המקומית אמורה לדעת על זה.
שלמה סביה: אני לא בטוח.
מירב ישראל: לפי החוק.
מירב ישראל: עד כמה שאני יודעת, צו רישוי עסקים נותן פטור לאיגודי ספורט, התאחדויות ומוסדות חינוך.
שלמה סביה: אבל אם מישהו לא בא לבקש רישוי עסק, אז הרשות המקומית לא יודעת על כך.
מירב ישראל: נכון.
מירב ישראל: הרשות המקומית לא תדע, אלא אם מישהו יודיע על זה.
שלמה סביה: כמה מכונים כאלה קיימים בבנייני מגורים?
שלמה סביה: המון.
שלמה סביה: הם בכלל לא יודעים.
שלמה סביה: זה בדיוק כמו שלבן אדם יש מכשיר כושר בבית שלו.
מירב ישראל: אני לא אומרת שבהכרח היה צריך להיות שם רישוי עסק, אבל כרגע צריך להיות.
מיטל שרעבי: צריך להיות רישוי עסק.
מיטל שרעבי: את שואלת מה קורה בפועל?
מיטל שרעבי: יכולים להיות שני מצבים: האחד, שבית משותף מפעיל מכון כושר בניגוד לחוק ולא מעסיק מדריך.
מיטל שרעבי: השני, הוא פשוט סוגר את מכון הכושר ומחכה לתקנות האלה.
מיטל שרעבי: קיבלתי המון פניות מאנשים הגרים בבתי משותפים, מוועדי בתים ומאנשים המנהלים בית משותף בארגון יותר גדול.
מיטל שרעבי: גם מהשב"כ ושירות בתי הסוהר פנו אליי.
מיטל שרעבי: כלומר, יש צורך גדול לבוא ולהגיד: כן לתת את הפטור, בתנאים מסוימים.
מירב ישראל: אפשר לעשות הבחנה בין בית משותף למקום עבודה.
מירב ישראל: אפשר לדבר על המספרים.
מירב ישראל: חשוב שתגידו איך הגעתם למספרים האלה, כי זה חלק משיקול הדעת שתצטרכו להסביר אם מישהו יעתור לבית המשפט אחר כך.
עינת וילף: אלכס, האם אתה מתכוון להצביע נגד?
עינת וילף: אז אני בעד לפזר את הישיבה.
אלכס מילר: אבל אפשר לשמוע.
מירב ישראל: כדאי להשלים את הדיון, כדי שהם ילכו הביתה ויעשו שיעורי בית.
עינת וילף: אלכס, תעמוד בראש הדיון.
עינת וילף: תחליף אותי.
עינת וילף: (10:50 – החלפת יו"ר)
חיים פרנקל: אני מטעם חדרי הכושר.
חיים פרנקל: אני מפעיל מכון כושר פרטי לחלוטין, עסק לחלוטין.
חיים פרנקל: קיבלתי את ההזמנה לישיבה הזו אתמול אחרי הצהריים.
חיים פרנקל: אני שלחתי מכתב למינהל הספורט ב-5 ליוני, כאשר לא ידעתי שמעלים כזו הצעת חוק, ואחת מהבקשות שלי היתה מתן פטור מחובת מדריך בחדרי כושר.
חיים פרנקל: כלומר, להשוות את המצב במדינת ישראל למצב הקיים באירופה ובארצות הברית.
חיים פרנקל: שם יש מדריכים, אבל אין חובה.
חיים פרנקל: יש אנשים שמשגיחים.
חיים פרנקל: ישבתי עם מישהו ממשרד הספורט, ותשובתו היתה: "הדבר לא יעבור מבחינה בטיחותית.
חיים פרנקל: אנחנו לא רוצים לקחת את האחריות ולהעביר חוק כזה".
אלכס מילר: אתה מדבר באופן כללי על מכוני כושר.
חיים פרנקל: מכוני כושר פרטיים.
חיים פרנקל: אנחנו נותנים היום שירות של 18 שעות ביום.
אלכס מילר: אל תשכח שפה מדובר על מצב בו אין מסחר.
אלכס מילר: אתה בעצם גוף מסחרי.
חיים פרנקל: היום בהרבה בנייני מגורים יוקרתיים, אקירוב וויו, נפתחים מכוני כושר מסחריים לחלוטין.
חיים פרנקל: נכון שהם נותנים היום שירותים לבניין המגורים, אבל באיזשהו מקום הם גם נותנים שירותים לקהל חיצוני.
מירב ישראל: אבל זה לא ייכנס לתקנות.
חיים פרנקל: בנוסף, הם מתחרים בקהל הלקוחות שלנו.
מירב ישראל: כתוב, שזה יחול רק אם הדיירים בבניין מתאמנים.
חיים פרנקל: איך אפשר לעשות את ההפרדה?
מירב ישראל: מישהו יצטרך לבדוק את זה.
חיים פרנקל: כמו שהיום לא בודקים אם יש מדריך בחדר כושר.
מירב ישראל: הם יצטרכו להצהיר, ואם הם יצהירו שקר אפשר יהיה להאשים אותם בהצהרת שקר.
חיים פרנקל: אותו דבר קורה היום במקומות עבודה.
חיים פרנקל: ברגע שאנחנו מורידים להם עלויות כאלה ואחרות, הם הופכים להיות יותר אטרקטיביים בהיצע שלהם לעומת מכוני הכושר הפרטיים.
רוני הראל: לנו במשרד החוץ יש מכון כושר.
אלכס מילר: גם בכנסת יש.
מיטל שרעבי: האם יש מדריך?
מירב ישראל: בוודאי.
שלמה סביה: כל היום?
מירב ישראל: כל זמן שמתאמנים שם.
שלמה סביה: אתם יכולים להרשות לעצמכם, אבל מקום אחר לא.
רוני הראל: אצלנו יש מדריך כושר, שנוכח כל הזמן בשעות הפעילות.
רוני הראל: אני לא מבין איך אפשר לוותר על מדריך כושר בחדר כושר.
אלכס מילר: כמה עובדים יש לכם?
רוני הראל: בארץ יש לנו 700 עובדים.
אלכס מילר: השאלה אם בדקתם, האם אתם נכנסים לתוך ההגדרה או לא.
מירב ישראל: אם זה 700 עובדים, אז כן.
רוני הראל: אמרו עד 1,000 עובדים.
אלכס מילר: השאלה מה זה 1,000 עובדים.
שלמה סביה: באותו מתחם.
רוני הראל: אני מדבר על אותו מתחם.
רוני הראל: אני מדבר על העובדים בארץ.
מירב ישראל: זו בעצם מצבת העובדים.
אלכס מילר: אני חושב,
אלכס מילר: שיבדקו כמה אנשים ממשרד החוץ, ממשרד התרבות או ממשרד אחר מקבלים משכורת.
אלכס מילר: אף אחד לא יתחיל לבדוק את הנוכחות.
אלכס מילר: אם בן אדם עובד יומיים בסניף של משרד התרבות בתל-אביב, הוא נחשב לעובד או לא?
רוני הראל: נניח שיש 700 עובדים ולא כולם מתאמנים, אבל בעת אחת מתאמנים 4-5 בחדר הכושר.
רוני הראל: זה יכול לקרות גם אם בן אדם אחד נוכח.
רוני הראל: תמיד טוב שיהיה נוכח מדריך, שיפקח ויפעל כאשר צריך.
רוני הראל: זה נראה לי אבסורדי שלא יהיה כזה ליווי בחדרי כושר.
מיטל שרעבי: שמענו מה אתם חושבים על מקום עבודה.
מיטל שרעבי: האם אפשר להתייחס לבניין מגורים?
אלכס מילר: אתם העליתם את זה ביחד.
מירב ישראל: האם אתם רוצים להפריד ביניהם?
מיטל שרעבי: זה נמצא בסעיפים נפרדים.
מיטל שרעבי: אני רוצה להבין, כדי לדעת איזה שיעורי בית אנחנו צריכים לעשות.
מיטל שרעבי: למה לא לתת פטור לבית משותף?
אלכס מילר: קודם כל, אני רוצה להבין מה מספר האנשים שילכו הביתה בעקבות התקנות האלה.
שלמה סביה: בואו נשאל כמה אנשים יצטרפו לפעילות גופנית, כאשר המדיניות הממשלתית היא לעודד פעילות גופנית.
שלמה סביה: כמה אנשים לא עושים פעילות בגין המגבלה הזו?
אלכס מילר: אדוני, אני מציע לך שמשרד הספורט יסבסד את כל הפעילות הבלתי פורמאלית של ספורט במדינת ישראל.
אלכס מילר: כמה אנשים יצטרפו אז?
אלכס מילר: כמה עולה כל חוג ספורט לילד בחודש?
אלכס מילר: 200 ומשהו שקלים בחודש.
אלכס מילר: אם תסבסד את זה, אתה יודע כמה יצטרפו?
אלכס מילר: תעשה לי טובה, ואל תיקח אותי למגרש הזה.
אלכס מילר: אם אתם רוצים לחסוך ולהכניס אנשים לפעילות ספורט, אז שזה לא יהיה על חשבון אנשים אחרים שכרגע אין להם שום פתרון תעסוקתי.
שלמה סביה: בכל העולם זה עובד ככה.
אלכס מילר: בגלל זה בכל העולם אחוז האבטלה עומד על 9%-10%, ובישראל הוא עומד על 5%.
אלכס מילר: אנחנו נבקש ממחלקת מחקר של הכנסת לבדוק את זה.
אלכס מילר: אבקש לקבל לדיון הבא את פריסת הנתונים המדויקת בחדרי כושר במגורים ומקומות עבודה.
דן אורן: מבחינת מספר האנשים שתנאי העסקה שלהם עלולים להיפגע.
אלכס מילר: אתם הצגתם פה שני סעיפים.
אלכס מילר: בכל סעיף יש מספרים.
אלכס מילר: אני רוצה לדעת, כמה גופים ומכוני כושר נכנסים לתוך זה.
אלכס מילר: אם תתנו סעיפים אחרים, נבקש מספרים אחרים.
דן אורן: אני רוצה להבין מה השאלות שאתם מבקשים לדעת.
אלכס מילר: אני רוצה לדעת, כמה מכוני כושר יש בבניין שהוא פחות מ-100 דירות.
אלכס מילר: אתה כותב פה 1,000 עובדים.
אלכס מילר: אני רוצה לדעת כמה מכוני כושר וכמה מדריכים יש במקומות עבודה בהם יש פחות מ-1,000 עובדים.
דן אורן: כלומר, אתה רוצה לקבל מספר מכוני כושר ומספר המדריכים העובדים שם.
אלכס מילר: לפחות נתונים כלליים.
אלכס מילר: אני לא מבקש שתיכנס לכל מכון כושר ותבדוק.
מירב ישראל: לדעתי, את מספר המדריכים יהיה קשה לדעת.
מירב ישראל: אולי אפשר לדעת את מספר מכוני הכושר.
מיטל שרעבי: האם את חושבת שיהיה קל לדעת מהו מספר מכוני הכושר בבתים פרטיים?
מיטל שרעבי: רוב הדיון פה נסב על מכוני כושר במקומות עבודה.
מיטל שרעבי: אני לא יודעת למה מתעקשים לעשות את החיבור הזה.
אלכס מילר: האם בתי מלון נכנסים לזה?
אלכס מילר: בתי מלון זה לא מקום עבודה שבו יש פחות מ-1,000 עובדים?
שלמה סביה: זה לא לעובדים.
שלמה סביה: זה לאורחים.
אלכס מילר: נניח שאני בית מלון רמדה, שבו יש מכון כושר ובריכה.
דן אורן: אם זה פתוח לאורחים, זה לא נכנס למה שהוצע פה.
מירב ישראל: רק אם מדובר במכון כושר לעובדים.
אלכס מילר: אבל יש עובדים בבית מלון.
אלכס מילר: העובדים יכולים להיכנס חינם.
דן אורן: אבל פה מדובר על מכון כושר שהוא פתוח רק לעובדים.
דן אורן: זה מה שמוצע פה.
מירב ישראל: אסור להכניס מישהו אחר.
אלכס מילר: איך תפקח על זה?
מירב ישראל: זו שאלה טובה.
דן אורן: זה כמו הרבה הוראות שטעונות אכיפה.
אלכס מילר: יש עסקים גדולים ויש עסקים שהם עסקים קטנים.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לך שבתעשייה האווירית בלוד יש הרבה מעל ל-1,000 עובדים, ולכן הם אפילו לא יחשבו פעמיים.
אלכס מילר: זו תהיה חובה.
אלכס מילר: במקומות הרבה יותר קטנים בהם יש 100-150 עובדים, כמו בחברות סטרט אפ, אין בעיה.
אלכס מילר: אני מדבר איתך על בתי מלון שמחפשים היום איך להרוויח.
אלכס מילר: אתה עכשיו מוריד להם עלות של לפחות שתי משכורות.
אלכס מילר: הם אומרים: "עובדים אצלי 150 עובדים.
אלכס מילר: אני נותן להן להיכנס בחינם".
מירב ישראל: את זה קל לבדוק.
מירב ישראל: אתה תבוא פעם אחת, ותראה.
שלמה סביה: מכון הכושר לא משמש רק את העובדים.
אלכס מילר: בעל מלון מוכר מנוי לבריכה ולא למכון כושר, ואז הוא יגיד: "אני לא ידעתי את זה.
אלכס מילר: אני לא בדקתי את זה".
מיטל שרעבי: הוא יכול להגיד את זה על חצי מדינת ישראל.
אלכס מילר: אני חושב, שצריך לקבל נתונים.
אלכס מילר: כאשר אורי דיבר איתי בעבר, הוא דיבר איתי על משהו אחר – על אפשרות לחסוך הוצאה של אנשים שרוצים להתאמן, בגלל העלות הגבוהה של כניסה למכוני כושר ומספר האנשים פר מדריך.
אלכס מילר: פה אנחנו מדברים על משהו אחר לחלוטין.
אלכס מילר: בלי נתונים מדויקים, תהיה לכם בעיה גדולה להעביר את התקנות האלה.
שלמה סביה: למה זה משהו אחר?
שלמה סביה: זה בדיוק אותו דבר.
אלכס מילר: אנחנו לא מדברים על חדר כושר מסחרי.
שלמה סביה: אתה חוסך מאותם דיירים ללכת ולהוציא למעלה מ-2,5000 שקלים עבור מנוי לחדר כושר.
שלמה סביה: יש להם את זה למטה מתחת לבית.
אלכס מילר: נתחיל מזה שהשימוש בחדר הכושר נכנס לדמי ועדת הבית.
שלמה סביה: בטל בשישים.
אלכס מילר: זה משהו שאין לכם עליו פיקוח.
אלכס מילר: היום אחד יכול לבנות חדר כושר בבית מגורים ולהגיד: "תשלמו לי קצת יותר מדיירי הבית", והשני יכול להגיד: "זה בתוך התשלום הכולל ואין תשלום נוסף על שימוש בכל מה שנותן הבניין".
אלכס מילר: אפשר ככה, ואפשר ככה.
שלמה סביה: לי כדייר יש חלק בשטח המשותף שלנו.
אלכס מילר: אם אתה קונה דירה וכתוב לך שיש לך בריכה, שומר בכניסה וחדר כושר, אז זה מה שאתה קונה.
אלכס מילר: כאשר אתה קונה דירה ב-2,500,000-3,000,000 שקלים, אתה לוקח את זה בחשבון.