GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עליזה אילן: הם לקחו אדם, ולמדו אותו דרך כל מיני מקורות מידע: דרך האינטרנט, דרך ללכת לאנשים ולשאול אותם, דרך הבתים שלהם, ואז הם היו צריכים להוציא תוצר שיופיע במוזיאון.
עליזה אילן: מה היה הטריגר?
עליזה אילן: ישבנו וחשבנו עם המורים מה ילהיב את התלמידים, שזה לא יהיה עוד מעדות, עוד מאותו דבר.
עליזה אילן: אמרנו להם ליצור דף פייסבוק לכל מייסד.
עליזה אילן: הרב יעקב יצחקי הוא המייסד.
עליזה אילן: תראו מה הם היו צריכים ללמוד כדי להוציא דף פייסבוק.
עליזה אילן: הם היו צריכים ללמוד מי היו החברים שלו, מה הוא עשה בשעות הפנאי, מה היו הפרסומות אז.
עליזה אילן: הם כתבו: "הצטרף עכשיו לקהילה הקבקזית".
עליזה אילן: "אדמה קונים אצלנו".
עליזה אילן: הם יודעים את כל הנושאים ההיסטוריים האלה דרך דף פייסבוק שלא קיים.
עינת וילף: רעיון משגע.
עליזה אילן: הם הכינו דף פייסבוק לכל אחד מהמייסדים.
עליזה אילן: בסוף יצאו 9 דפי פייסבוק.
עליזה אילן: הם עבדו בקבוצות.
עליזה אילן: יש לנו 9 דגמים.
עליזה אילן: אחרי שהקבוצה למדה על המשפחה לעומק, היא היתה צריכה להביא לידי ביטוי בכרזה את המיוחדות של המשפחה והערך המוסף של המשפחה בתוך היישוב.
עליזה אילן: במקביל, הקמנו אתר למוזיאון.
עליזה אילן: לפני שנה לא היה כלום, והשנה המוזיאון עומד עם תערוכה קבועה של המייסדים, ותערוכה מתחלפת שהילדים הכינו.
עינת וילף: אני נכנסת עכשיו לאתר.
עליזה אילן: הנה דף על מייסד אחר – חיים פרידה.
עליזה אילן: הנכדה שלו היתה מורה בבית הספר, והיום היא כבר בפנסיה.
עליזה אילן: היא התפעלה מהידע של התלמידים, שהוסיפו לה.
עליזה אילן: הם קראו דברים שהיא לא ידעה אפילו.
תמר גוטמן: מתחת לכרזה יש את הערך האנציקלופדי.
עליזה אילן: התלמידים היו צריכים ללמוד מה זה ערך אנציקלופדי ואיך לעשות ערך אנציקלופדי, אז הם עשו את זה על משפחת פרידה.
עליזה אילן: תיכנסי לסבתא ביילא.
עליזה אילן: כל מה שהילדים הכינו נמצא בתוך האתר.
עליזה אילן: הם קראו בספרים שסבתא ביילא היתה גיבנת, והבית שלה היה בית שאכלס את כל המתיישבים.
עליזה אילן: בעצם, זה היה מוסד שידוכין.
עליזה אילן: שם היה בית כנסת, שם עשו את ועדות היישוב.
עליזה אילן: זה היה המועדון החברתי, ושם היא מכרה מנות זעומות במחירים מופקעים.
קריאה: באיזו שנה זה היה?
עליזה אילן: בשנת 1910-1915.
עליזה אילן: מה הם כתבו עליה?
עליזה אילן: שהיא היתה רגזנית, שהיא היתה רכלנית ומקור חדשות.
עליזה אילן: את הכל הם הוציאו מהספרות, והביאו לידי ביטוי בכרזה.
עליזה אילן: באתר אפשר לראות עוד תוצרים.
עליזה אילן: לכל משפחה יש אילן יוחסין שהתלמידים עשו.
עליזה אילן: בשכבת ז' עושים עבודת שורשים אישית, והם עשו במקביל עבודת שורשים של משפחות המייסדים.
עליזה אילן: הם למדו לעשות את זה במחשב.
עינת וילף: אני רוצה להבין את הצד היותר טכני.
עינת וילף: במקביל אתם מלמדים את תכנית הלימודים הרגילה.
עינת וילף: איך יושב כל הנושא הזה מבחינת שעות של התלמידים ושל המורים?
עינת וילף: את באה ואומרת שאת רוצה לעשות פרויקט.
עליזה אילן: למזלי, אני לא אומרת אני רוצה, אלא אנחנו רוצים.
עליזה אילן: באמת המורים רצו לעשות את הפרויקט הזה.
עליזה אילן: היתה מורה משכבה ז', שכאשר היא התחילה ללמוד את הנושא היא הלכה לישון כל יום בשעה 03:00 לפנות בוקר.
עינת וילף: האם הפרויקט הזה מבוסס כולו על התנדבות המורים?
עינת וילף: האם אין שום שעות מעבר לזה?
עליזה אילן: קודם כל היו לנו שעות שפה, שעות בעברית.
עינת וילף: אלה בעצם השעות שהוספו לכיתות ז'-ח' לטובת המייצב.
עליזה אילן: הן לא הוספו.
עליזה אילן: אלה שעות שפה.
עליזה אילן: יש שלוש שעות במערכת, כאשר שעה מתוך זה היתה לטובת הפרויקט.
עליזה אילן: כאשר הם למדו מהו ערך אנציקלופדי, כאשר הם למדו לסכם, כאשר הם למדו להציג רעיונות וקריאה מרפרפת, הם עשו את זה על הנושא של המוזיאון.
עליזה אילן: המורים, באישור הפיקוח, עשו זאת.
עליזה אילן: כאן חברה אלינו המדריכה המחוזית דר' עליזה אמיר, שעזרה לנו לעשות את החיבורים האלה.
עליזה אילן: זה לא פשוט לעשות את החיבורים האלה.
עליזה אילן: בעצם, צריך לקחת את תוכנית הלימודים והלביש עליה את השמלה הזו של המוזיאון.
עינת וילף: חבל שהיא לא פה.
עינת וילף: כלומר, אין שום שעות תוספתיות.
עינת וילף: למי היה את הרעיון לגשת אליה ולהיעזר בה?
עליזה אילן: של המפקחת.
ויקי עזיאל: מנהלת בית הספר באה אליי ושאלה, איך מטמיעים את זה בתוכנית הלימודים?
ויקי עזיאל: צריך שעות.
ויקי עזיאל: עליזה חברה לקבוצת מפקחות במשרד, מדריכות מחוזיות: לדר' עליזה אמיר בתחום השפה, למדריכה מחוזית בתקשוב, אליי ולעוד מפקח שהצטרף אלינו בנושא של המבנה הארגוני – איך ליצור את כל החיבורים בתוך הארגון.
עינת וילף: האם זו היתה יוזמה שלכם?
עליזה אילן: זו היתה יוזמה שלנו.
עליזה אילן: בתחילת הדברים שלך דיברת על צורך שעולה מהשטח.
עליזה אילן: המפקחת גייסה את המפקחים האחרים לעזור לנו לתת מענה לצרכים של בית הספר שלנו.
עליזה אילן: זה באמת משהו ייחודי.
עליזה אילן: כאשר עשיתי את זה בבית הספר הקודם זה לא קרה.
עליזה אילן: זה בזכות הקשב שגילו בפיקוח.
עליזה אילן: זה אפשר לנו לעשות את העבודה באופן מאוד מקצועי.
עליזה אילן: יולי מהמכון הדמוקרטי ליוותה אותנו.
עליזה אילן: אחד הדברים שהיה קו מודגש, הוא שזה חייב לתת מענה בתוכנית הלימודים.
עליזה אילן: בית ספר לא יכול להישאר אחורה מהבחינה הזו.
ויקי עזיאל: תדגימי איך זה קרה בשפה.
עליזה אילן: לקחנו את כל תכנית הלימודים במקצועות רבי המלל, והסבנו אותן לנושא של המוזיאון.
עליזה אילן: בשפה - הם צריכים לדעת כתיבה למטרות פרסום, רטוריקה, יצירת ערך אנציקלופדי, עריכת ראיון, יצירת שלטים – את כל זה עשינו במסגרת המוזיאון.
עליזה אילן: לקחנו גם שעות ממקומות אחרים.
עליזה אילן: למשל, החינוך האישי.
עליזה אילן: זה הרבה התבסס על המחנכים.
עליזה אילן: שעה אחת של החינוך האישי במעגלי שיח היתה בנושא הזה.
עליזה אילן: כאשר התלמידים עשו את עבודת השורשים, הם עבדו בקבוצות הרבה יותר קטנות בתחום הזה.
עינת וילף: אצלכם יש פרויקט אופק חדש?
עליזה אילן: כן.
עינת וילף: אז בשעות האלה גם השתמשתם?
עליזה אילן: אני אסביר גם את זה.
עליזה אילן: אני רוצה להוסיף שהרעיון של הכרזה היה של הצוות ביחד עם מפקחת האומנות.
עליזה אילן: פה חברו יחד מפקחת התקשוב, מפקחת האומנות, מפקחת שפה ומפקחת כוללת, שנתנו מקום לדבר הזה.
עליזה אילן: אני לא מאמינה שבלעדי הסך הכולל הזה היינו מגיעים לתוצרים האלה.
עינת וילף: אני רוצה לפתוח סוגריים לנושא הפיקוח.
עינת וילף: אחת השאלות הגדולות בחשיבה על מערכת החינוך, היא התפקיד של הפיקוח.
עינת וילף: אתן מציגות כאן דבר שאני מאמינה בו – המודל.
עינת וילף: המפקח הוא לא רק האיש שבא ובודק, אלא גורם המאפשר למנהלים ולמורים לפעול, מעביר ידע, יודע לאסוף ידע מכמה גורמים.
עינת וילף: את בעצם הבאת גורמים שעזרו לעמוד בתוכנית הלימודים ולממש את הרצון של בית הספר.
עינת וילף: איך את רואה את האפשרות לעבור למודל כזה, ולא שזה יהיה באופן מקרי - שתהיה ויקי - אלא שמפקחים יידעו שזה מה שמצופה מהם.
עינת וילף: כלומר, מצופה מהם להיות סוכנים של העברת ידע, סוכנים שיאפשרו למורים ומנהלים לבצע יוזמות תוך כדי שהן עומדות בתוכנית הלימודים, מתוך מקום שיש בו פתרונות.
ויקי עזיאל: אני אומרת למנהלות שלי: "בואו תחלמו, אני אתכם בחלום".
ויקי עזיאל: זו התפיסה שלי בישיבות עם המנהלות.
ויקי עזיאל: בואו ניזום, בואו נעשה, בואו נפרוץ גבולות חוץ בית ספריות, חוץ כיתתיות.
ויקי עזיאל: אמרתי להן: אני אתכן במקום הזה.
ויקי עזיאל: המנהלות שלי מבינות שמותר להן לחלום, מותר להן ליזום, ואני במקום של לחשוב איתן, במקום של להדריך אותן.
ויקי עזיאל: כאשר אני מגיעה לבתי הספר, אני אומרת להן: "אתן בונות את סדר היום.
ויקי עזיאל: אני לא אומרת לכן מה אני רוצה לראות.
ויקי עזיאל: אתן תבנו את סדר היום, אתן תאמרו לי מה הצורך שלכן, אתן תעלו שאלה לדיון, אתן תעלו נושא לדיון ולחשיבה, ואני אתכן.
ויקי עזיאל: אני באמת מנסה ללכת עם המנהלות ולראות להיכן הן רוצות להוביל את הארגון.
ויקי עזיאל: אני שואלת אותן: "להיכן אתן רוצות להוביל את הארגון, היכן אתן רואות את התלמידים שלכן, היכן אתן רואות את המורות שלכן".
ויקי עזיאל: פה זו דוגמא של מנהלת.
ויקי עזיאל: אנחנו אחר כך נדבר איך מגיעה הצלחה של בית ספר.
ויקי עזיאל: אני חושבת שזה מתחיל ממנהלת יוזמת, מנהלת חושבת, מנהלת פורצת דרך.
ויקי עזיאל: זו הדוגמא.
ויקי עזיאל: אנחנו צריכים לחשוב, איך אנחנו מלווים את המנהלים להיות פורצי דרך, ולא רק איך ללמד את תוכנית הלימודים, איך ללמד את הספרים, איך להטמיע מדיניות כראה וקדש, אלא איך לצאת מהקובייה הזו.
עינת וילף: כאשר את מסתכלת על הקולגות שלך, איך היית גורמת לתפיסה הזו להיות תפיסה יותר רווחת בפיקוח.
ויקי עזיאל: במחוז מרכז יש לנו קבוצת מפקחים שנקראת מפקחים חוקרים, בהובלתה של מנהלת המחוז.
ויקי עזיאל: אנחנו כקבוצה מגיעות לשטח ולומדות בשטח.
ויקי עזיאל: לאחר מכן, אנחנו משווים את עצמו ואת דרכי העבודה שלנו.
ויקי עזיאל: פה אנחנו מזהים את הצרכים של המנהלים.
ויקי עזיאל: היום, לצערי, מפקח הוא מפקח על 50 בתי ספר יסודיים ותיכון, ולכן קשה לו להגיע לכל מנהל ולתפור לו את החליפה המתאימה לו.
ויקי עזיאל: לכן, המסגרת היחידה היא ישיבות המנהלות או כאשר מדובר במנהלות שהן יותר תובעניות ולא מוותרות, כמו עליזה שלא מוותרת לי ופשוט שולטת ביומן שלי.
ויקי עזיאל: זה קשה.
ויקי עזיאל: זו לא רק התפיסה שלי, אלא גם של כל העמיתות שלי.
ויקי עזיאל: התפיסה היא לאפשר למנהלות להוביל, להיות לצדן כמדריכה, יחד איתן ולא ממקום של פיקוח.
ויקי עזיאל: מהניסיון שלי ומשיחות שלי עם העמיתות שלי, אני רואה יותר ויותר את המנהלות צורכות את הפיקוח למקום של להעצים את הארגון, למקום של ללכת עם הפיקוח ופחות ממקום של מפקח שבא לבדוק.
עליזה אילן: זה נורא תלוי איך מפקח מעמיד את עצמו.
עליזה אילן: יש לי דוגמא אחרת ששם היתה יוזמה לא פחות טובה, שאמנם תפסה את הקהילה ואת היישוב אבל לא הצליחה להתרומם.
עינת וילף: במה נתקלת מצד הפיקוח במקרה הלא מוצלח?
עליזה אילן: ההפך ממה שויקי תיארה.
עינת וילף: באו ואמרו למה זה לא תואם את תוכנית הלימודים?
עליזה אילן: לא נתנו את המקום ואת המרחב.
עליזה אילן: כל מה שויקי אמרה לגבי מנהלות, זו התפיסה של מנהלים כלפי מורים ותלמידים.
ויקי עזיאל: עליזה ניהלה את בית ספר גן רווה במשך 10 שנים, והיא עשתה את זה בהצלחה.
ויקי עזיאל: היא יצאה לשנת שבתון, וביקשנו ממנה להגיע לבאר יעקב בעקבות המודל שהיא הובילה ועשתה.
ויקי עזיאל: מה שהיה חסר, זה המקום של הפיקוח מול כל צוות המורים.
עליזה אילן: מול צוות המורים, מול המשרד ומול הרשות.
ויקי עזיאל: צריך להראות למורים שאנחנו איתם.
ויקי עזיאל: לתת להם את המקום.
ויקי עזיאל: מה מורות צריכות היום?
ויקי עזיאל: את ההכרה במה שהן עושות.
ויקי עזיאל: חוץ מאשר לכתוב להן מכתב נהדר, ללוות אותן ולהראות את ההצלחות, אני לא יכולה לעשות כלום.
ויקי עזיאל: לצערי, אני לא יכולה לשלוח אותן לסוף שבוע.
ויקי עזיאל: זה הדבר היחיד שאני יכולה לעשות.
ויקי עזיאל: זה דבר מאוד חשוב.
ויקי עזיאל: המנדט שלי הוא לא רק ללוות את מנהלת בית הספר אלא גם ללוות את צוות המורים.
ויקי עזיאל: הצוות צריך להרגיש שהמשרד והפיקוח איתו.
ויקי עזיאל: אנחנו בפיקוח השכלנו להבין, שאנחנו לא רק עובדים מול מנהלת אלא גם מול צוות, מול חדרי מורים.
עליזה אילן: אני רוצה לעשות איזון.
עליזה אילן: אני חושבת שזה הרבה יותר מול הורים והרבה פחות מול צוות.
עליזה אילן: מה השיתוף הזה עשה?
עליזה אילן: העלה את קרנו של בית הספר בכלל.
עליזה אילן: הורה מתייחס עכשיו לבית הספר אחרת.
עליזה אילן: מדובר בגיבויי שבית הספר מקבל, ומדובר במרחב העשייה הפורצת דרך המתאפשרת לנו ופילוס הדרך עם הרשות והמשרד.
עליזה אילן: ייאמר לזכותה של ויקי, שאם אני אומרת: "אני צריכה שעות", היא עוזרת לי בזה.
עינת וילף: איזה שעות למשל?
ויקי עזיאל: זה מול הנהלת המחוז.
ויקי עזיאל: ברגע שמנהלת המחוז הבינה שמתבשל פה פרויקט משמעותי ונכון, ניתנו שעות מסל המחוז.
ויקי עזיאל: זה ייאמר לזכותה של מנהלת המחוז.
עינת וילף: האם למחוז יש סל שעות?
ויקי עזיאל: מנהלת המחוז נתנה שעות דיפרנציאליות לבית הספר.
ויקי עזיאל: אנחנו רצינו לגייס גם את תלמידי החינוך המיוחד.
ויקי עזיאל: כדי ללמד תלמיד בחינוך מיוחד למזג טקסט ולהוציא כאלה מסמכים שאנחנו רואים פה, צריכים לתת את השעות האלה.
ויקי עזיאל: פה מנהלת המחוז נרתמה ונתנה שעות לבית הספר.
נילי איבנון: את יכולה להרחיב בנוגע לסל שעות של המחוז?
נילי איבנון: איזה סוג של שיקול דעת מופעל?
ויקי עזיאל: ליוזמות חינוכיות מדובר במשאבים ותקציבים ולא בשעות.
ויקי עזיאל: אני לא יודעת איך קוראים לסל הזה.
ויקי עזיאל: אני לא רוצה לומר פה משפט שאינו נכון.
ויקי עזיאל: יש סל שעות למחוז, אבל אני לא יודעת אם זה נקרא סל מנהלת המחוז או סל מנהלת שעות, אבל זה קיים.
ויקי עזיאל: בפועל מנהלת המחוז העבירה שעות.
עינת וילף: כלומר, למנהלת המחוז יש סוג של גמישות לתת שעות לפרויקטים.
עליזה אילן: אני רוצה לומר עוד משהו.
עליזה אילן: ברגע שויקי זיהתה את היוזמה הזאת שלי ביחד עם המורים והביאה את מנהלת המחוז לראות את זה, מנהלת המחוז רצתה לקדם את זה.
עליזה אילן: אם ויקי לא היתה מביאה את מנהלת המחוז, אני הייתי יכולה להמשיך לדבר לקיר.
ויקי עזיאל: אני רוצה לומר משהו לצורך האיזון.
ויקי עזיאל: מנהלים מצפים לגיבוי גורף מצד המחוז, לפחות כלפי הורים.
ויקי עזיאל: ברגע שהמפקח באמת מאמין במנהל, בתפיסה, בדיאלוג ובשיח שהוא עושה, אז הוא מחזיר את ההורים לבית הספר.
ויקי עזיאל: במקרים אחרים צריך התערבות של הפיקוח, צריך את הגישור של הפיקוח בשיח של מנהל מול הורה.
עינת וילף: אני מבינה את מה שאת אומרת, אבל אני חושבת שעדיין הלכנו רחוק מדיי.
עינת וילף: ברור שבמקרה בו מנהלת עושה פרויקט והכל נפלא אז גם קל לגבות את זה.
עינת וילף: השאלה היא, מה עושים במקרים שפחות קל לגבות.
עינת וילף: אני חושבת שהלכנו רחוק מדיי בלא לגבות ויותר מדיי בלהקשיב לכל הורה שמתקשר לכל בעל תפקיד.
עינת וילף: אני יכולה להגיד, שפה בוועדה אני מנסה להזיז את המטוטלת לכיוון שבו ככלל מגבים.
עינת וילף: כלומר, ברירת המחדל היא גיבויי, היא להחזיר לבית הספר, היא להגיד: "עד שלא מוצו התהליכים בבית הספר אנחנו בחוץ".
עינת וילף: בעיניי, המצב היום הוא ברמות בלתי נסבלות.
עינת וילף: כמו שתואר כאן, אי אפשר ללמד בהרבה מאוד מקומות.
עינת וילף: אם יש שני הורים וחצי, כאשר אחד מהם הוא עורך דין, זה יכול לסגור בית ספר.
עינת וילף: אם האווירה היא שלאחר שמישהו מרים טלפון למפקחת, למנהלת מחוז או לראש עיר מיד יש טלפונים למנהלת, למורים כדי לשאול מה קרה ויש דיונים וגישורים, זה לא טוב.
עינת וילף: הגישה היא גישה לא טובה, שמעבירה מסר לא בריא למערכת.
עינת וילף: בכל אחת מן הברירות נעשות טעויות.
עינת וילף: אני מעדיפה היום, שהטעויות יהיו בצד של גיבוי יתר, כי אנחנו מאוד-מאוד רחוקים מהמקום הזה.
עליזה אילן: ויקי נמצאת שם, וזו הסיבה שיש לנו שקט.
ויקי עזיאל: אני כבר הרבה שנים לא מנהלת בית ספר.
ויקי עזיאל: אני מסכימה איתך, ואני חושבת שצריך למצות את כל התהליכים בתוך בתי הספר.
ויקי עזיאל: היום אני יושבת בוועדות ערר במשרד, ואני יכולה להגיד לך שכל הורה שני מגיע אליי עם עו"ד לוועדת ערר.
עינת וילף: זה דבר שאני פועלת לבטל אותו.
עינת וילף: לא לאפשר לעורכי דין להיכנס לסיפור הזה.
ויקי עזיאל: אני אומרת: "אני לא עורכת דין".
ויקי עזיאל: אני מסכימה איתך בעניין של המטוטלת.
עינת וילף: אני רוצה לחזור לנושא של שילוב הפרויקט עם תוכנית הלימודים.
עינת וילף: מי שעזרה לכם לתפור את זה לתוכנית הלימודים?
ויקי עזיאל: דר' עליזה אמיר, שהיא המדריכה המחוזית.
עינת וילף: כמה אנשים כאלה קיימים היום במערכת, שיכולים לבוא לבתי ספר ולעזור להם לקחת פרויקטים באופן שמשתלב בתוכנית הלימודים.
ויקי עזיאל: ייאמר לזכותן של המפקחות והמדריכות המחוזיות, שבכל פנייה שלי לגבי בית ספר זה או אחר הן איתי.
ויקי עזיאל: ברגע שמנהל אומר: "רוצה אני", הן מתייצבות.
ויקי עזיאל: יש לי פרויקט נוסף עם עליזה אמיר בגן יבנה, ושם אנחנו מובילות סמינריסטיות בהדרכה בתוך בתי הספר כעתודה להוראה.
ויקי עזיאל: כלומר, ברגע שמנהל אומר: "רוצה אני", הן מתייצבות.
ויקי עזיאל: אני לא נתקלתי בשום בעיה עם אף מפקח שלא התייצב ולא הגיע לבית הספר.
ויקי עזיאל: במקרה הזה מגיעה קבוצה: מפקחת לאומנות, מדריכה מחוזית לעברית, מדריכה מחוזית למחשבים, אני ועוד מפקח.
עינת וילף: השאלה הזו היא לא רק כדי לדעת איך הצלחתם לפתור את הבעיה אצלכם.
עינת וילף: בכל דבר שאנחנו עושים, הכוונה היא שהוא יתרחב.
עינת וילף: אנחנו רוצים לדעת מה אפשר לעשות במערכת בכלל.
עינת וילף: אני חייבת להגיד, שמכל מה ששמענו עד עכשיו זה המקרה שהכי מתקרב למשהו שאמור להיות רחב.
עינת וילף: שמענו מקרים בהם היו המון מרכיבים ייחודיים, בתי ספר היו תחת גף ניסוי, קיבלו שעות ניסוי וזה הוגדר כניסוי.
עינת וילף: המקרה שלכם הוא המקרה הראשון שהוא לא תחת ניסוי, לא היו שעות מיוחדות לניסוי, לא הביאו מורים מיוחדים, אלא פשוט הושיבו על תוכנית הלימודים, על המערכת הממלכתית עם המשאבים הרגילים של המשרד, ועשו את השינוי.
עינת וילף: זה משהו שהרבה יותר אפשר לגעת בו ולהרחיב אותו.
עינת וילף: המרכיב של לקחת את היוזמה מהשטח ולתפור אותה עם תוכנית הלימודים, זה המשאב הקריטי כאן.
עינת וילף: השאלה היא, האם הוא קיים באופן שאפשר להרחיב את זה לרוב המכריע של בתי הספר בארץ, או שאת אומרת: אנחנו הסתדרנו, אבל אם אתם רוצים לעשות את זה עכשיו למאות ואלפי בתי ספר צריך לגייס לצורך העניין 100 עליזה אמיר כאלה, כי אין עוד אנשים במערכת שיודעים לעשות את זה.
ויקי עזיאל: אני מסכימה איתך.
ויקי עזיאל: היום אנחנו באמת זמינות, אבל אם רוצים להרחיב את זה צריך לגייס יותר כוח אדם.
ויקי עזיאל: היום יש לי ארבעה בתי ספר, שעליזה מלווה אותם ביחד איתי.
ויקי עזיאל: אם אני ארצה אותה לעוד בתי ספר, אני אצטרך עוד כוח אדם.
עליזה אילן: אני רוצה לחזור לרמת בית הספר.
עליזה אילן: תשאלי אותי מה יהיה שנה הבאה עם הפרויקט.
עינת וילף: מה יהיה שנה הבאה עם הפרויקט?
עליזה אילן: המורים והרכזות לא מוכנות יותר להמשיך.
עליזה אילן: הן עשו את כל העבודה במסגרת שעות השהייה שלהן של אופק חדש, ואת כל השאר הן עשו בבית.
עליזה אילן: הן אמרו: "אין לנו חיים.
עליזה אילן: יש לנו מוזיאון ובית ספר".
עליזה אילן: אני צריכה לחשוב ולהיות יצירתית, ואולי ויקי תעזור לי להיות יצירתית.
ויקי עזיאל: יצירתית זה שהיא חרגה ב-120 שעות בתקן.
עינת וילף: אני מבינה את הנושא הזה.
עליזה אילן: אני צריכה לאפשר למורות האלה לעבוד.
עליזה אילן: אם באים ואומרים להן: עכשיו בשעה 16:00 אתן צריכות לחתום שעון כי אתן הולכות הביתה, הן אומרות לי: "תודה, ברגע שאני אחתום שעון אני לא אעשה כלום בבית.
עליזה אילן: אני לא עונה לטלפונים של הורים, אני לא בודקת מבחנים, אני לא עושה כלום.
עליזה אילן: אם את רוצה שיהיו לימודים, תני לי זמן לעשות".
עליזה אילן: מתי אני אעשה את פרויקט המוזיאון?
עליזה אילן: אני מאוד מוטרדת לגבי שנה הבאה.
עליזה אילן: אני אמצא את הדרך, אבל אני מאוד מוטרדת.
עינת וילף: בשנה הבאה תצטרכי ודאי פרויקט חדש.
עליזה אילן: מה פתאום?
עליזה אילן: אני ישבתי עם ארכיטקטית, שהמייסד מממן עכשיו, כדי לשנות את המוזיאון איך שאנחנו רוצים אותו.
עליזה אילן: המוזיאון הזה הוא פרויקט רב שנתי.
עליזה אילן: בשנה הבאה, בכיתות ט', אנחנו רוצים להקים קפיטריה גלריה, שהילדים יהיו היוזמים, שהם יפעילו אותה, הם ילמדו לתקצב אותה, הם ילמדו איזה תפריט לעשות, הם יהיו טבחים, הם יהיו המלצרים.
עליזה אילן: שכבת ח' לומדת איך לעשות סיורים משולטים בכל היישוב.
עליזה אילן: יש לנו 9 סיורים שהילדים יצרו בתוך היישוב.
עליזה אילן: זה לא מוזיאון שהולך להיסגר בשנה הבאה.
עליזה אילן: זה לא פרויקט שנתי.
ויקי עזיאל: זה מוזיאון שייפתח לכל הקהילה אחר הצהריים.
עליזה אילן: לא רק לקהילה.
עליזה אילן: אנחנו מצפים שבעוד שנה יצלצלו למוזיאון ויגידו: אנחנו רוצים סיור באנגלית באזור בתי הכנסת של היישוב.
עליזה אילן: יש לנו סיור כזה.
עליזה אילן: ייצאו תלמידים מבית הספר ויובילו את האנשים באנגלית.
עינת וילף: אז איך את חושבת לפתור את הבעיה?
עינת וילף: שנה אחת גייסת את בית הספר, ואנשים הסכימו לעשות מעל ומעבר.
עינת וילף: אנחנו מנסים לבדוק דברים שהם ארוכי טווח, שיכולים להביא לשינוי במערכת.
עינת וילף: אתה לא יכול לדרוש מאנשים לגייס את כל כולם, כל השנים, כל הזמן.
עינת וילף: פעם בכמה זמן לשינוי בית הספר, לזריקת מרץ, אפשר.
עינת וילף: מכאן ואילך זה צריך להיות יציב.
עינת וילף: לצורך העניין, זה צריך להיות בין 08:00 ל-16:00.
עינת וילף: האם יש לך מחשבות איך את ניגשת לנושא הזה או מה את צריכה כדי שזה יתאפשר?
עליזה אילן: אני ניהלתי פרויקט של מיצוי זכויות לניצולי שואה במסגרת המועצה הלאומית להתנדבות.
עליזה אילן: במסגרת השנה הזו הסתובבתי בהמון מקומות, ובכל מקום שבו ניהלו דיונים קראו לזה דיונים לצורך עבודה.
עליזה אילן: אצלנו בבית הספר, כאשר מנהלים דיונים, זה נקרא שעות אוויר.
עליזה אילן: אני מדברת מהרבה מאוד כאב.
עליזה אילן: המורים צריכים זמן לשבת ללמוד ביחד.
עליזה אילן: לא סתם פתחתי עם השקף של מהו ארגון לומד בעיניי.
עליזה אילן: אני אספר לך אנקדוטה: אחותי בבוסטון מלמדת בית ספר בעברית.
עליזה אילן: הביאו להם את ה-PBL.
עליזה אילן: היא באה לביקור השנה ודיברנו על זה.
עליזה אילן: היא מספרת לי שמאז שהכניסו את הפרויקט הזה, בכל יום היא באה שעתיים מוקדם יותר לישיבות צוות, ורק אחר כך התלמידים לומדים.
עליזה אילן: אני אומרת לעצמי: המורים אצלי צריכים לעשות את זה בין השמיכות, כאשר הם הולכים הביתה, ולא בתוך בית הספר כי אז זה נקרא שעות אוויר.
עליזה אילן: אם רוצים מערכת מצוינת, צריך לאפשר למורים להיות מצוינים.
עליזה אילן: כדי להיות מצוינים, אי אפשר מבלי ללמוד כל הזמן.
עליזה אילן: מורים צריכים זמן ללמוד, זמן לשבת ביחד, זמן לאגם את המשאבים כדי ליצור עשייה משמעותית עבור התלמידים.
עליזה אילן: כל עוד לא יבינו את זה, "אופק חדש" ו"עוז בתמורה" לא יעזרו.
עליזה אילן: זה יוכל להתקיים כזריקת מרץ ולא כמשהו קבוע.
עינת וילף: אני אגיד משהו בנושא של זמן אוויר.
עינת וילף: היה לנו דיון כאן, ואחת המורות דיברה על הצורך שלה לשבת עם מורים אחרים כמו אוויר לנשימה.
עינת וילף: זה מדהים עד כמה בכל הדיונים שהיו לנו עד עכשיו עם המורים, הדבר שעולה שוב ושוב זה הצורך של המורים לשבת אחת עם השני.
עינת וילף: כלומר, שיכירו בשעות שבהן הם יושבים אחד עם השני כשעות משמעותיות.
עליזה אילן: מתי הם עשו את כל התפירה של הפרויקט כחלק מתוכנית הלימודים?
עליזה אילן: אני רוצה לספר לך, שכאשר מסתכלים על הציונים של מבחן המיצב שנערך בתחילת ובסוף שנה, רואים שהתלמידים עלו ב-10 נקודות בממוצע בעברית.
עליזה אילן: כלומר, יש הוכחות בשטח.
עליזה אילן: אם אתם רוצים הצלחות, בואו תנו לנו את הכלים.
עינת וילף: האם לך כמנהלת יש גמישות?
עינת וילף: במסגרת אופק חדש יש איקס שעות פרטניות.
עינת וילף: האם יש לך גמישות להגיד: אני לוקחת מהשעות עבור מורים שיישבו אחד עם השני?
עליזה אילן: מהשעות הפרטניות, בשום אופן לא.
עליזה אילן: אלה שעות מול תלמידים.
עליזה אילן: מהשעות של ישיבות צוות מותר לי לקחת רק שעתיים.
עליזה אילן: אסור לי להרחיב את זה.
עליזה אילן: הם צריכים שעות הכנה עם עצמם.
עליזה אילן: על זה המורים שלי ויתרו מראש.
עליזה אילן: את שעות ההכנה שלהם הם עושים אחרי הצהריים.
עליזה אילן: אגב, הם עומדים על הרגליים האחוריות ואומרים שברגע שהם יחתימו שעון הם לא יעשו את זה יותר.
עינת וילף: בבית ספר שלך עדיין לא מחתימים שעון?
עליזה אילן: עדיין לא מחתימים שעון.
עליזה אילן: זה המזל.
עינת וילף: אני אחלוק איתך כאן התלבטות.
עינת וילף: מצד אחד, אני לא רוצה לקדם את תפיסת המורה כמתנדב.
עינת וילף: אני לא אוהבת את התפיסה הזו.
עינת וילף: היא לא נכונה, והיא ודאי לא בריאה לאורך זמן.
עינת וילף: אני לא אוהבת את החתמת השעון בכלל, אבל יש משהו בזה שאתה אומר למורים: "יש שעות, ובשעות האלה משלמים לכם עבור עבודתכם".
עינת וילף: טוב שמורים יידעו שאחרי שעה מסוימת לא עונים לטלפונים.
עינת וילף: אני חושבת שהלכנו רחוק מדיי בזמינות האינסופית הזו של מורים, בעיקר בכל הנוגע להורים.
עינת וילף: ההנחה של זמינות אינסופית היא לא בריאה לחיים של המורים לאורך זמן.
עינת וילף: יש משהו באלימות של השעות, שאומרת: אלה השעות.
עליזה אילן: בתוך השעות האלה צריך לתת את המרחב ואת זמן האוויר לנשימה.
עינת וילף: את אומרת:
עינת וילף: אם כבר מפעילים את האלימות הזו של השעון, תנו גמישות יותר גדולה בתוך מה שקורה בתוך השעות האלה.
ויקי עזיאל: או שעות נוספות.
עינת וילף: או שעות נוספות.
עינת וילף: אפילו גמישות גבוהה יותר יכולה לעזור.
עליזה אילן: אם אני אקח למורים את כל שעות השהייה לצורך ההכנה של הפרויקט בישיבות צוות, שזה מה שעשיתי השנה, אז מתי הם יבדקו מבחנים, מתי הם יכינו את השיעורים הרגילים, מתי הם יישבו עם הורים?
עליזה אילן: זה לא בדיוק רק גמישות.
עליזה אילן: זה לשנות את הרכב המשרה של המורה.
ויקי עזיאל: המשרד יכול לתת את כל המשאבים האנושיים.
ויקי עזיאל: אנחנו מאוד משתדלים לתת את זה.
ויקי עזיאל: בכל הנושא של עבודת הצוות – דגל שמובילים היום במשרד – לא חושבים איך עושים את אותה עבודת צוות אפקטיבית ויעילה.
ויקי עזיאל: בעקבות זה שהייתי בשטח במסגרת מפקחים חוקרים, אני מצפה ממנהלת ומהצוות להיכנס ביחד לשיעורים כדי שתהיה למידת עמיתים.
ויקי עזיאל: צריך ללמוד ביחד את השיעורים, להפיק לקחים, להיכנס לאחר מכן, לבדוק את השיעור ביחד ולנהל שיח, כדי שתהיה למידת עמיתים נכונה ומשמעותית ויהיה אפשר להפיק לקחים לגבי השיעור הבא.
ויקי עזיאל: אנחנו לא מאפשרים את זה באמת.
ויקי עזיאל: נוצר מצב שמסיימים שיעור ויושבים בחדר המורים ומדברים על השיעור.
ויקי עזיאל: זה לא רציני.
ויקי עזיאל: כשמפקח בא לבית הספר, צריכים לבנות את המערכת כך שהמנהל יוכל לנהל את השיח הזה.
ויקי עזיאל: כאשר מדריכים באים, מצפים מהם להיכנס לתוך השיעורים וללוות את המורים בשיעורים.
ויקי עזיאל: הם עושים את זה בתוך השיעורים, וזה נהדר.
ויקי עזיאל: צריכים לתת גם את המסגרת לדיון, לשיח.
ויקי עזיאל: זה דבר שהוא לא קיים, ולכן אומרים למורים: בואו נישאר בסוף יום וננהל את השיח הזה.
ויקי עזיאל: כמה אפשר לבקש ממורה להישאר?
ויקי עזיאל: צריכים לתת לזה מקום וחשיבה.
ויקי עזיאל: אנחנו רואים כמה עבודת הצוות באמת מקדמת את הארגון ואת ההישגים הלימודיים.
ויקי עזיאל: זה משפיע באופן ישיר על הישגי התלמידים.
עינת וילף: אם היתה חשיבה שאומרת: "שעות השתלמות הן בבית הספר.
עינת וילף: כלומר, כאשר מורים לומדים אחד עם השני, זו השתלמות"?
עליזה אילן: באופק חדש יש דרגות.
עליזה אילן: המורות הוותיקות, שאנחנו רוצים להעביר איתן ביחד את הPBL, לא יכולות להשתלם איתנו.
עליזה אילן: זה לא נחשב להן.
עליזה אילן: הן צריכות ללכת לאוניברסיטה בשביל להשתלם.
ויקי עזיאל: יש לנו 6 כאלה אצל עליזה.
עינת וילף: ולמורות צעירות יותר ההשתלמות בתוך בית הספר כן נחשבת?
ויקי עזיאל: למורות המגיעות מהסמינר, לא.
ויקי עזיאל: הן חייבות להשתלם במסגרת המכללות.
עינת וילף: אבל יש דרג ביניים, שההשתלמות בתוך בית הספר כן נחשבת לו?
עליזה אילן: רק לדרג ביניים מאוד ספציפי.
עליזה אילן: אני רוצה לספר לך, שלי בבית הספר יש 15 מורים חדשים, מהם 9 סטאז'רים.
עליזה אילן: בסך הכל יש לי 30 מורים.
עליזה אילן: תראי לכמה מורים ההשתלמות הזו לא יכולה לתת מענה.
עליזה אילן: זה לא ייחשב להם.
ויקי עזיאל: זה נכון לאפשר למורים להמשיך את זה במכללות.
ויקי עזיאל: זה נכון לאפשר למורים להגיע לאקדמיה ולהשתלם שם.
ויקי עזיאל: זה לא צריך להיות במקום.
עינת וילף: בסוף, הדברים יצטרכו להיות במקום.
עינת וילף: היום, למערכת החינוך הוחזרו הרבה מאוד כספים.
עינת וילף: השאלה היא, איך משתמשים בכספים האלה.
עינת וילף: הרבה יותר כבר לא יהיה.
עינת וילף: לכן, אנחנו שואלים את עצמנו, האם הדרך בה עושים שימוש בשעות ובכספים היא הדרך הטובה ביותר.
עינת וילף: צריך להסתכל על ההשתלמויות ועל השעות הפרטניות.
עינת וילף: בית ספר אחד אמר לי: "המורים לאנגלית ולמתמטיקה מפורפרים בשעות הפרטניות, ואילו המורים בשאר המקצועות לא ממש.
עינת וילף: אין ביקוש לשעות הפרטניות שלהם".
עליזה אילן: מה זאת אומרת ביקוש?
עליזה אילן: שעות פרטניות זו חובה.
עליזה אילן: זה אמנם הולך לפי בקשות הילדים, אבל אנחנו מחייבים אותם.
עינת וילף: מבחינת האיזון, הצרכים הם במקצועות מסוימים ולא ממש במקצועות אחרים.
עינת וילף: השאלה היא, האם נכון או לא נכון להגדיל את הגמישות של השימוש בשעות הפרטניות במקצועות מסוימים.
עינת וילף: בנוגע להשתלמות - אי אפשר שיהיו השתלמויות גם במכללות, גם באוניברסיטאות וגם בתוך בתי הספר.
עינת וילף: צריך להחליט איפה יותר.