GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שי שחף: הסטודנטים באריאל דורשים הזדמנות שווה בדיוק כמו עמיתיהם בפקולטה לרפואה בצפת, לצורך העניין, או בשאר האוניברסיטאות בארץ.
שי שחף: לא יתכן שבמדינת ישראל החלטות הממשלה לא תתקיימנה.
שי שחף: אגודת הסטודנטים בראשותי לא תיתן לזה לקרות, ואנחנו ערוכים לפעילויות מחאה וחירום על מנת שהצדק הזה יעשה, וההחלטה הזאת תכובד.
שי שחף: אנחנו לא נסכים להיות סטודנטים סוג ב'.
שי שחף: תודה רבה.
עינת וילף: אלי כהן, יושב-ראש הוועד הפועל של המרכז האוניברסיטאי באריאל.
אלי כהן: אל"ף, דווקא בגלל אופן התגבשות הקבוצות הפוליטיות, זה ברור שהעניין הוא לגמרי פוליטי.
אלי כהן: זאת אומרת, אתה רואה שאנשי השמאל, או אלה שמגדירים אותם כשמאל, הם נגד האוניברסיטה, המרכז האוניברסיטאי, ואלה שבמרכז ובימין הם בעד האוניברסיטה.
אלי כהן: זאת אומרת, העניין הוא פוליטי לגמרי.
אלי כהן: אז יש פה שני היבטים פוליטיים.
אלי כהן: אחד היבט פוליטי של יהודה ושומרון והלגיטימיות שלה, והלגיטימיות של העיר אריאל, והלגיטימיות של העיר מעלה אדומים, גוש עציון, וכל דבר אחר.
אלי כהן: ועל אותו משקל, אוניברסיטה שנמצאת באריאל, האם היא לגיטימית, כן או לא.
אלי כהן: זה ויכוח פוליטי, והוא נמצא בשטח, והוא נמצא מתחת לפני השטח, והוא משפיע גם על גורמים מקצועיים בתוך המערכת, תיכף אני אגע בזה.
אלי כהן: ההיבט השני הוא פוליטי פנימי של המערכת האוניברסיטאית.
אלי כהן: זה לא דבר חדש.
אלי כהן: זה כמו שאמר לפני זה הפרופסור המכובד, שכל מי שנמצא באוטובוס לא רוצה שאף אחד יכנס אליו.
אלי כהן: הוא כבר נמצא שם.
אלי כהן: ויש לזה הוכחות.
אלי כהן: אפילו האוניברסיטה העברית, על ההקמה שלה יש סיפורים של התנגדות.
אלי כהן: אתה יודע מי התנגד לאוניברסיטה העברית?
אלי כהן: אוניברסיטה בביירות כי הם לא רצו שיהודים ילמדו באוניברסיטה העברית בגלל שאחרת לא ילמדו באוניברסיטה בביירות.
ד"ר יעקב ברגמן: והעברית התנגדה לתל-אביב.
אלי כהן: בדיוק.
ציפי חוטובלי: ותל-אביב התנגדה לבר-אילן.
ציפי חוטובלי: אז אפשר להמשיך.
עינת וילף: חד גדיא, חד גדיא.
אלי כהן: בהיבט הזה זה ברור שהמאבק הזה הוא מאבק שיש לו היבטים פוליטיים בשני הרבדים האלה.
אלי כהן: מה לעשות, מדינת ישראל, יש בה לפעמים בשלטון אנשים כאלה ולפעמים אנשים כאלה.
אלי כהן: וכאשר החליטו שצריך להקים את מל"ג איו"ש הקימו אותה בגלל שמל"ג אמר אני לא יכול להתעסק עם זה.
אלי כהן: מל"ג איו"ש הוא ציור ראי, או ראי, של זה מל"ג, זה הכול.
אלי כהן: מל"ג איו"ש זה מל"ג בעצם לצורך כל דבר ועניין.
אלי כהן: ואם לא היה מל"ג איו"ש, אז מל"ג היה צריך לטפל בזה, אם זה רק אקדמי פרופר.
אלי כהן: כאשר הקימו את מל"ג איו"ש – בהסכמה של מל"ג, בהסכמה של ות"ת – אמרו חמש שנים אנחנו נותנים לכם אבני דרך, אבל אתם לא יכולים להיות אוניברסיטה עכשיו.
אלי כהן: בהתחלה אמרו שלוש שנים, האריכו את זה לחמש שנים, ואמרו ניתן לכם אבני דרך.
אלי כהן: והיה ותעמדו באבני הדרך האלה, אז בסוף המסלול אתם אוניברסיטה.
אלי כהן: זה היה בשנת 2007.
אלי כהן: 2012, 15 ביולי, זה תאריך היעד.
אלי כהן: לפני זה הקימה מל"ג איו"ש ועדה מקצועית של שישה פרופסורים מכובדים, מקצועיים ברמה – אתם רוצים בינלאומית?
אלי כהן: – בינלאומית.
אלי כהן: מהאוניברסיטה העברית, מאוניברסיטת בן גוריון, ממכון ויצמן, מהטכניון, מבר-אילן ומתל-אביב.
אלי כהן: כל הפרופסורים האלה, אחד לאחד, כוועדה, וכל אחד בפני עצמו נתנו חוות דעת חד משמעית: המרכז האוניברסיטאי באריאל עומד בכל הקריטריונים להיות אוניברסיטה, ומעבר לכך.
אלי כהן: בהרבה מקומות הוא לא רצה להגיד מאיזה אוניברסיטה אנחנו יותר טובים, אבל הוא אמר שאנחנו מעל למה שצריך.
אלי כהן: הדוח הזה לכאורה היה צריך להספיק.
אלי כהן: כי לכאורה ממשלת ישראל החליטה לפני 2006 שהיא רוצה לבחון הקמת אוניברסיטה בגליל ואוניברסיטה ביהודה ושומרון.
אלי כהן: אוניברסיטה אחת עמדה בקריטריונים האלה, באופן אוטומטי היה צריך להגיד ב-15 ביולי אתם אוניברסיטה.
אלי כהן: זה הכול.
אלי כהן: אמר ות"ת אני רוצה לבחון את העניין.
אלי כהן: זכותו לגמרי, כי אין ות"ת איו"ש, אז ות"ת בודק את העניין התקציבי ואת העניין התכנוני.
אלי כהן: אני קורא את החלטת ות"ת – שמונחת פה לפני – ואני קורא רק את הסעיף הראשון, כי הוא קצר מאוד, אז זה לא הרבה זמן: "ההכרה הזמנית שניתנה למרכז האוניברסיטאי אריאל (להלן – המוסד) מסתיימת בתאריך 15.07.2012.
אלי כהן: ועדה שמינתה מל"ג יו"ש לנושא סיימה תהליך בדיקה האם המרכז האוניברסיטאי אריאל עמד בקריטריונים שמל"ג יו"ש קבעה באשר להכרה במרכז האוניברסיטאי כאוניברסיטה.
אלי כהן: הועדה העבירה דוח מסכם.
אלי כהן: בהתאם לכך, נדרשת ות"ת לחוות את דעתה בטרם תדון מל"ג יו"ש בנושא".
אלי כהן: אפילו מבחינת ההגינות, מבחינת היופי של הדבר, היה רצוי אולי להגיד שהוועדה באופן חד משמעי הביעה את דעתה שזאת אכן אוניברסיטה.
אלי כהן: הם לא כותבים את זה.
אלי כהן: הם לא כותבים, הם אומרים "הביעה את דעתה".
אלי כהן: אז למה אתם לא אומרים שהיא הביעה את דעתה, ודעתה היתה חד משמעית שזאת אוניברסיטה?
אלי כהן: כבר בדברי ות"ת יש פה חוסר הגינות.
אלי כהן: אחרי זה ות"ת עושה דיון ונותנת מסקנות שלא קשורות באופן ישיר בכלל למרכז האוניברסיטאי באריאל.
אלי כהן: היא מדברת על תפיסה כוללת האם צריך עוד אוניברסיטה או צריך מוסד שהוא ביניים, בין אוניברסיטה – עוד קבוצה של מרכז אוניברסיטאיים.
אלי כהן: אז שתדעו שכבר עשו על זה דיונים.
אלי כהן: למה נזכרו בדקה האחרונה, ממש יום לפני הכרזת האוניברסיטה?
אלי כהן: האם זה פייר?
אלי כהן: האם זה הוגן?
אלי כהן: האם זה אמתי?
אלי כהן: האם באצטלה אקדמאית אז הם מנסים להגן פוליטית – אני לא יודע אם פוליטית על יהודה ושומרון, אבל בוודאי להגן פוליטית על המוסדות שות"ת מייצג?
אלי כהן: האוניברסיטאות שמתנגדות להקמה?
אלי כהן: אז כל אחד יבחן בעצמו.
אלי כהן: אבל זה ברור שזו לא היתה החלטה נטו.
אלי כהן: לא היתה החלטה טהורה.
אלי כהן: אני מסיים.
אלי כהן: אני רוצה להגיד – מאחר ויש פה אנשים חכמים, ואנשים מלומדים, אז יש מושג כזה שנקרא קנאה.
אלי כהן: הקנאה הזאת לא נוצרה - - - הציגו קודם – קנאת סופרים תרבה חוכמה.
אלי כהן: כי היהדות - - -
ציפי חוטובלי: או קנאת סופרים ממעיטה חוכמה.
אלי כהן: כן, נכון.
אלי כהן: היהדות ניסתה לעשות מהקנאה משהו חיובי, כי זה כנראה אינהרנטי - - -
מיכאל בן-ארי: אומר הרב קוק - - -
אלי כהן: שנייה, תן לי.
מיכאל בן-ארי: אומר על זה הרבה קוק: "ורקב עצמות קנאה".
עינת וילף: טוב, לא נעסוק בפרשנות.
עינת וילף: בסופו של דבר, זה מביא לרקב של עצמות קנאה.
עינת וילף: חבר הכנסת בן-ארי, בבקשה.
אלי כהן: אני אגיע לזה, תודה רבה.
אלי כהן: אבל נלך לקנאה אחורה – ובזה אני מסיים – הקנאה התחילה מאבותינו הקדמונים, לא של היהודים.
אלי כהן: כשקין רצח את הבל, הוא רצח אותו לא בגלל שהיה לו כסף - -
עינת וילף: ולעניין עצמו.
אלי כהן: - - אלא בגלל שמנחתו.
אלי כהן: תפילתו התקבלה.
אלי כהן: אז אני מבקש שהאוניברסיטאות לא ירצחו את האוניברסיטה באריאל.
עינת וילף: אני מבקשת למחוק את ההערות מהפרוטוקול.
אלי כהן: רגע, סליחה, אני רוצה לומר – סליחה, אני מתקן.
אלי כהן: אני רוצה לומר, אני מתקן - - -
עינת וילף: נא להשתמש בביטוי ראוי יותר.
אלי כהן: אני מתקן, אני אומר שאם חס וחלילה לא תהיה אוניברסיטה באריאל ב-15 ביולי, זה יהיה כאוס באוניברסיטה.
אלי כהן: הסטודנטים, המועמדים לדוקטורנטים, המרצים שאנחנו הזמנו – אנחנו נהיה בכאוס מוחלט.
רוברט אילטוב: זה בדיוק מה שהם רוצים.
אלי כהן: אני רק אומר שזה מה שזה יוצר.
מיכאל בן-ארי: תודה רבה גברתי יושבת-הראש.
מיכאל בן-ארי: אני מודה ליוזם הדיון, חבר הכנסת אלכס מילר.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה לומר משהו לאנשי המרכז האוניברסיטאי, שבעזרת ה', בקרוב אנחנו נכיר בהם כאוניברסיטה.
מיכאל בן-ארי: אני שמעתי פה את דבריהם של השמאל האנטי-ציוני, והבנתי בדיוק – אני חושב שאנחנו קיבלנו פה תשובה מדויקת מהם המניעים שעומדים מאחורי ההתנגדות הסוחפת – סוחפה זו לא המילה המתאימה פה – ההתנגדות האקטיבית של ראשי האוניברסיטאות ושל מי שעומד מאחוריהם.
מיכאל בן-ארי: המכללה והמרכז האוניברסיטאי באריאל שם את עצמו במרכז העשייה הציונית של מדינת ישראל ללא כחל וסרק, עם קשר להתיישבותם בחבלי ארץ ישראל המשוחררים, החופשיים, שעם ישראל חזר לארצו, וגם עם זה שהם לא מתביישים בציונות.
מיכאל בן-ארי: כשאתה נכנס לכיתת לימוד במכללה באריאל, מונף שם הדגל הרשמי של מדינת ישראל, דגל ישראל, בלי להתבלבל.
מיכאל בן-ארי: אין שם טקס נכבה וכולי.
מיכאל בן-ארי: ואני רוצה לענות תשובה מאוד ברורה לחבר הכנסת דב חנין, שכבר עזב פה את המקום.
מיכאל בן-ארי: האיומים האלה שלא יקבלו אותנו באוניברסיטאות בעולם הגיעו לנו, מה שנקרא, לזרא, היו לנו לזרא כבר.
מיכאל בן-ארי: זה מביא אותנו כבר כמעט להקיא מזה.
מיכאל בן-ארי: תפסיקו להשתמש בכל מיני דרכים נלוזות כדי לפגוע במדינת ישראל.
מיכאל בן-ארי: זה שאנשים שלכם קוראים לחרמות אקדמאים על מדינת ישראל – אגב, לא רק המכללה באריאל, בכלל על מדינת ישראל – הדבר הזה אני לא יודע אם הוא על גבול הבגידה, או הבגידה ממש.
מיכאל בן-ארי: אני לא יודע אם מדובר פה במשהו פלילי, אבל בכל מקרה, בתפיסה הציבורית מדובר פה בבגידה של ממש.
מיכאל בן-ארי: מבחינת אלה שדוברים כאן, לא מדובר בבגידה, אלא הם ממלאים את תפקידם כשמאל אנטי-ציוני, כשאיפה לחסל את המפעל הציוני.
מיכאל בן-ארי: הם מעולם לא הכחישו את זה.
מיכאל בן-ארי: מן הסתם, אם היו יושבים פה האנשים האלה שישבו - - -
רוברט אילטוב: אגב, שניהם היו קומוניסטים, והקומוניסטים היו בעד מדינת ישראל, בעד מדינת היהודים.
רוברט אילטוב: אז אני לא מבין מה בדיוק העמדה שלהם.
מיכאל בן-ארי: טוב, אתה מבין שהיום הקומוניזם הוא מעטפת לחיסולה של מדינת ישראל.
מיכאל בן-ארי: אתה מדבר על התנועה הקומוניסטית שנמצאת פה בין כותלי הבניין הזה.
מיכאל בן-ארי: לחיסולה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
מיכאל בן-ארי: בוודאי הדברים שאומרים ללא כחל וסרק.
מיכאל בן-ארי: לכן צריכים להיות פה דברים מאוד ברורים, ידידי, מכובדי, נשיא האוניברסיטה, נשיא המרכז האוניברסיטאי, מר פרופסור מילשטיין, ואחרים.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה לחזק אתכם במאבק שלכם.
מיכאל בן-ארי: לא אני עומד כאן לבד.
מיכאל בן-ארי: עומדים כאן חברי כנסת רבים ביחד אתכם בשורה הזאת, במאבק הזה.
מיכאל בן-ארי: כי זה מאבק על דמותה הציונית של מדינת ישראל.
מיכאל בן-ארי: זה לא פחות מזה.
מיכאל בן-ארי: אף על פי שאני אקדמאי, ואני דוקטור, אני רחוק מלתת שיפוט האם אוניברסיטה כזאת או אחרת רשאית, זכאית או נמצאת ברמה שהיא יכולה לקבל.
מיכאל בן-ארי: אבל כשאני שומע, ואני רואה מי עומד מולכם, ואני שומע את הטיעונים, אז אני יודע שאני לצדכם, כי אני לצדו של המפעל הציוני.
מיכאל בן-ארי: אני אומר את זה בצורה מאוד ברורה, ואני לא מתבייש בזה, אני גאה בזה.
עינת וילף: חבר הכנסת – אני עוברת אחד-אחד.
רוברט אילטוב: יש מפלגות קומוניסטיות במדינות ערב?
עינת וילף: חבר הכנסת נסים זאב, בבקשה.
נסים זאב: אני יכול לומר שהייתי מופתע לגמרי כאשר נשיא המדינה פתאום הביע את עמדתו בנושא.
נסים זאב: הוא אומר ששיקול הדעת לא להפוך את המכללה באריאל לאוניברסיטה היתה נכונה, היא היתה שקולה.
רוברט אילטוב: מרכז אקדמי.
נסים זאב: כן, מרכז אקדמי.
נסים זאב: אני לא זוכר שנשיא מדינה מתערב בנושאים מקצועיים, שיש אולי ויכוח פוליטי, אידיאולוגי, אולי תקרא לזה גם מדיני - - -
עינת וילף: הוא פשוט הקים את העיר, אז יש לו סנטימנטים.
נסים זאב: אבל בכל זאת, אני חושב שמכללה כזאת – אני מכיר את המכללות כי אני גם מחובר למכללה כי אצלי בבית הספר יש גם אקדמיה.
נסים זאב: אני מחובר ל"מכללת ירושלים".
נסים זאב: ואני יודע את המשמעויות די טוב.
נסים זאב: אני יודע שלמשל החרדים לא ירצו כל כך מהר להקים מכללה, שתדעי, זה צריך דיון בפני עצמו.
נסים זאב: כי רוצים אקדמיזציה אצל החרדים, אבל זה הכול בעל-פה, זה הכול מס שפתיים.
נסים זאב: אבל אני אומר שבסדר גודל של 12,000 תלמידים, זה כמעט לא בנמצא, זה דבר באמת – לארגן דבר כזה, בעוצמה כזו, אני חושב שמדינת ישראל צריכה לעשות את הכול לא רק בגלל שהציפייה היתה, והיו החלטות קודמות.
נסים זאב: אני חושב שאם אנחנו באמת רוצים לראות את אריאל כעיר ואם בישראל, דווקא הממשלה הזו, שהיא ממשלה שהמתווה שלה מאוד ברור, ויש לה קו ברור – אני לא מבין מדוע נושא כל כך מרכזי, כל כך חשוב, שההחלטה לא לאפשר למכללה בסדר גודל כזה, עם 9,000 ו-3,000 בהנדסה, שאני חושב שאין דבר כזה באף מכללה.
נסים זאב: היום, אגב, מכללות נעים באלפים בודדים – 2,000, 3,000, אפילו גם פחות מזה, גם מוכרים.
נסים זאב: אני חושב שאנחנו כוועדת חינוך צריכים להמליץ ולעשות את הכול כדי שהמכללה הזאת תיהפך לאוניברסיטה, כפי שהובטח לה במשך שנים קודמות.
עינת וילף: אם לא ייכנסו עוד חברי כנסת עד סיום הדיון, אז נותרו לנו עשר דקות.
עינת וילף: יש ארבעה דוברים שנותרו.
עינת וילף: אני מבקשת כל אחד שתי דקות.
עינת וילף: אני שמה את הסטופר שלי, שמשמש אותי למקרים אלה.
עינת וילף: דן מאירשטיין, בבקשה.
עינת וילף: נא הצג שם ותפקיד.
מיכאל בן-ארי: פרופסור דן מאירשטיין.
פרופ' דן מאירשטיין: תודה רבה.
פרופ' דן מאירשטיין: אני חשבתי שהעניין הפוליטי נגמר ביום שהחליטה ממשלת ישראל לבחון את השאלה אם המוסד ראוי להיות אוניברסיטה.
פרופ' דן מאירשטיין: משם והלאה התרחש תהליך אקדמי.
פרופ' דן מאירשטיין: דרך אגב, בשיתוף ות"ת.
פרופ' דן מאירשטיין: ב-2006 ות"ת רשמה לפניה את ההכרה הזמנית בנו כאוניברסיטה, ושלחה את זה למל"ג יו"ש לפני שזה קרה.
פרופ' דן מאירשטיין: כאשר מוסד עובד לפי מתווה מסודר שהוצב בפניו על-ידי הגופים המפקחים, הוא מצפה – ואני חושב שבכל מקום תקין, מתוקן – בסופו של דבר הוא מקבל את מה שמגיע לו, לפני המתווה.
פרופ' דן מאירשטיין: ולא מתעוררים שבועיים לפני כן ואומרים לא.
פרופ' דן מאירשטיין: זו הערה אחת.
פרופ' דן מאירשטיין: ההערה השנייה שאני רוצה להגיד היא משהו על ההחרמה.
פרופ' דן מאירשטיין: בואו לא נדאג.
פרופ' דן מאירשטיין: אני בדקתי, בשנה וחצי האחרונות יש לנו מאמרים – לחברי הסגל של אריאל, לא למדינת ישראל – עם מחברים ממאות מוסדות בחו"ל, מעשרות מדינות, בין השאר עם ערב הסעודית.
פרופ' דן מאירשטיין: אפילו ה-King Saud University כנראה לא מחרימים אותנו.
פרופ' דן מאירשטיין: בכתב עת שאנחנו מוציאים לאור באריאל הופיע בשנה שעברה מאמר מאיראן.
פרופ' דן מאירשטיין: גם הם כנראה יכולים לחיות עם זה בשלום.
פרופ' דן מאירשטיין: אז בואו, החרמה זה דבר שנעים להגיד, אבל לא קורה.
פרופ' דן מאירשטיין: עכשיו אני רוצה להגיד עוד משפט או שניים על ההתנגדות לאוניברסיטה.
פרופ' דן מאירשטיין: אין חדש תחת השמש.
פרופ' דן מאירשטיין: אני קורא מתוך "מעריב" - - -
עינת וילף: תודה רבה לך אדוני.
עינת וילף: אני מסיימת.
עינת וילף: אלי איילון, בבקשה.
עינת וילף: אלי איילון, חבר הוועד המנהל של המרכז, ויושב ראש ועד הפעולה מטעם הוועדה המנהל.
ציפי חוטובלי: עינת, עדיף להגביל את חברי הכנסת.
עינת וילף: לכם יש את מלוא הזכויות.
דניאל אילון: תודה רבה לך, גברתי היושבת-ראש.
דניאל אילון: אני רוצה להתייחס דווקא לדוח של ות"ת.
דניאל אילון: מפני שזה הנייר הפורמלי האחרון של גוף ממלכתי שיונח על שולחנה של מל"ג יו"ש, כשהיא תדון בנושא.
דניאל אילון: הנימוק המרכזי של ות"ת לאי-הכרה בנו כאוניברסיטה הוא שאוניברסיטאות מובילות היום צריכות מסה קריטית.
דניאל אילון: מסה קריטית זה אלפי מרצים וכדומה.
דניאל אילון: ההערה שלי כאן היא שבעולם המודרני מסה קריטית לא מייצרים על-ידי הקטנת הבחירה, צמצום הבחירה, אלא על-ידי שיתופי פעולה.
דניאל אילון: שיתופי פעולה בין אוניברסיטאות.
דניאל אילון: כל שטחה של מדינת ישראל הוא נסיעה של שעתיים ממוסד למוסד.
דניאל אילון: אנחנו כבר היום משתפים פעולה עם כל האוניברסיטאות בישראל – במחקרים, במאמרים משותפים – שראשיהם קוראים להחרים, המוסדות עצמם משתפים אתנו פעולה.
דניאל אילון: דוח הוות"ת בראשות פרופסור טרכטנברג לוקה בשלושה פגמים יסודיים.
דניאל אילון: אל"ף, הוא מתעלם מהחלטות ממשלה.
דניאל אילון: היתה החלטת ממשלה.
דניאל אילון: ואני רוצה להזכיר לגברתי היושבת-ראש שדמוקרטיה זה כמו ארטישוק – יש לה לב, ויש לה עלים, ועוד עלים, ועוד עלים.
דניאל אילון: הלב של הדמוקרטיה הוא הכרעת הרוב.
דניאל אילון: וכשממשלה נבחרת מקבלת החלטה, אי-אפשר להתעלם ממנה.
דניאל אילון: הדבר השני, המלצת ות"ת מתעלמת לחלוטין מן הדוח המקצועי של מל"ג יו"ש, שעל-פי היועץ המשפטי, הוא הגוף שצריך להחליט.
דניאל אילון: אי-אפשר לכתוב דוח כזה, ולא להזכיר במילה אחת את הדוח האקדמי המקצועי.
דניאל אילון: הדבר השלישי, ות"ת שמה את עצמה גם מעל החוק.
דניאל אילון: מפני שהיועץ המשפטי לממשלה הביע את דעתו ב-2006, שהגוף המוסמך להחליט הוא מל"ג יו"ש, וות"ת באה ומנסה, באחת הפסקאות של ההמלצה שלה, לשנות את הנושא הזה.
עינת וילף: פרופ' יוסי פנחסי, דיקן הפקולטה להנדסה באריאל.
פרופ' יוסי פנחסי: אני רוצה לומר לכם דבר אחד, אני אציג קצת את הצד האקדמי.
פרופ' יוסי פנחסי: בעצם - - -
רוברט אילטוב: נציגי הוות"ת פה?
אלכס מילר: יש פה את יושב-ראש מל"ג יו"ש, אולי כדאי גם לשמוע אותו.
עינת וילף: הוא לא ביקש זכות דיבור.
פרופ' עמוס אלטשולר: אני ביקשתי.
עינת וילף: אתה אחרון.
עינת וילף: אנשים מדברים לפי סדר הבקשה.
פרופ' יוסי פנחסי: אני אגיד, במרכז האוניברסיטאי באריאל פועלת אוניברסיטה מזה זמן רב.
פרופ' יוסי פנחסי: בעצם, סיום התהליך הזה הוא סיום פורמלי של משהו שקיים דה-פקטו.
פרופ' יוסי פנחסי: יש תחרות באקדמיה, אנחנו מתחרים על תקציבים.
פרופ' יוסי פנחסי: אנחנו כותבים מאמרים, אנחנו גם זוכים במענקי מחקר.
פרופ' יוסי פנחסי: ומהבחינה הזאת, אנחנו בעצם השגנו את כל מה שאוניברסיטה השיגה במהלך השנים האלה.
פרופ' יוסי פנחסי: יש גם דברים שאנחנו לא מתחרים בהם, אני חייב לומר.
פרופ' יוסי פנחסי: יש מחקים ייחודיים, הם חשובים למדינת ישראל, והם נמצאים רק אצלנו, הם לא נמצאים במקומות אחרים.
פרופ' יוסי פנחסי: למשל, אני אתן דוגמה, היתה רעידת אדמה אתמול, נדמה לי.
פרופ' יוסי פנחסי: הנושא של רעידת אדמה, מיגון מפני רעידות אדמה, זה מחקר שמתבצע אצלנו, הוא לא מתבצע בשום מקום אחר.
פרופ' יוסי פנחסי: נושא של אנרגיות חלופיות, אנרגיות ירוקות – מדברים על זה הרבה – נמצא אצלנו.
פרופ' יוסי פנחסי: חקר סרטן, גישות מיוחדות בנושא הזה.
פרופ' יוסי פנחסי: וגם מתקיים הרבה מאוד מחקר ביטחוני – מפא"ט משקיע הרבה מאוד במחקרים אצלנו בגלל היכולת של החוקרים לטפל בנושאים האלה, שהם נושאים ייחודיים.
פרופ' יוסי פנחסי: אני אעיר עוד נקודה אחת לסיום.
פרופ' יוסי פנחסי: ההפיכה לאוניברסיטה היא חשובה לנו בעיקר מצד הסטודנטים, ובעיקר מצד אלה שלומדים לתארים גבוהים.
פרופ' יוסי פנחסי: כשאני מדבר על תארים זה דוקטורנטים, זה יאפשר לנו לתת להם מלגות, לשלוח אותם לכנסים.
פרופ' יוסי פנחסי: זה יאפשר לנו חופש פעולה יותר גדול בנושאים האקדמיים מהבחינה הזאת.
עינת וילף: פרופ' עמוס אלטשולר, יושב-ראש מל"ג יו"ש.
עינת וילף: אני מתנצלת, בבקשה.
פרופ' עמוס אלטשולר: מאחר שחבר הכנסת חנין תאר את מל"ג יו"ש כגוף פיקטיבי שנוצר על-ידי שרת חינוך קודמת, והוסיף עוד אי-אילו כינויים, אני רוצה להעמיד דברים על דיוקם, בקצרה.
פרופ' עמוס אלטשולר: הגוף הזה נולד מתוך צורך אקדמי.
פרופ' עמוס אלטשולר: את הצורך הזה, זבולון המר, בתפקידו כיושב-ראש מל"ג, ביקש ממל"ג שתבצע את העבודה הזו במסגרת תפקידה.
פרופ' עמוס אלטשולר: מל"ג סרב, ואז הוא הקים את מל"ג יו"ש, שהיה פתוח להצטרפות כל מי מחברי מל"ג שרוצה.
פרופ' עמוס אלטשולר: הצטרפו שמונה.
פרופ' עמוס אלטשולר: השמונה האלה עמדו תוהים איך להתקדם, מה לעשות, בלי תקציב, בלי חוק ,בלי כלום.
פרופ' עמוס אלטשולר: יצחק רבין המנוח שלח את שליחו אלינו ואמר: תחזיקו מעמד, תקבלו תקציב, העניין הוסדר בחוק.
פרופ' עמוס אלטשולר: כך שמי שהקים את מל"ג יו"ש זה זבולון המר ויצחק רבין, שניהם זכרם לברכה.
פרופ' עמוס אלטשולר: אחרי כן הוסדר הדבר גם בחוק.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכל המשתתפים.
עינת וילף: אין ספק שעלו כאן דברים חשובים ביותר, וללא ספק הדיון ימשך.
עינת וילף: הישיבה נסגרה.
עינת וילף: שלום, אני פותחת את ישיבת הוועדה.
עינת וילף: אני רוצה לספר על הרקע להזמנה שלך היום לוועדה.
עינת וילף: המטרה היא פרויקט דגל שהתחלתי בו בוועדה.
עינת וילף: את המורה השלישית שמתארחת אצלנו.
עינת וילף: המטרה היא לארח אחת לשבוע מורה או מורה שיספרו על מה שהם עושים.
עינת וילף: אני אישית מאוד מאמינה שמערכת חינוך טובה היא מערכת חינוך שקודם כל שואלת את המורים מה צריך לעשות במקום להגיד להם מה צריך לעשות.
עינת וילף: אחד המקומות בהם חשוב במיוחד שמורים יישמעו וישמיעו זו ועדת החינוך של הכנסת.
עינת וילף: המטרה היא שהמורים יספרו על התמודדות עם אתגרים, הצלחות ופרויקטים מיוחדים – כל דבר שיכול לסייע גם למורים אחרים בעבודתם, ויכול לסייע למערכת להיות מערכת טובה יותר.
עינת וילף: את הדברים שאני שומעת כאן אני מעבדת לידי המלצות, ואני מעבירה את זה הלאה.
עינת וילף: אני אשאל אותך הרבה שאלות תוך כדי הצגה, כאשר המטרה היא ללמוד מזה דברים שהם רלוונטיים יותר לנושא.
סוהר ריחאני-בשאראת: אני מורה לביולוגיה וביו-טכנולוגיה בבית הספר הגליל.
סוהר ריחאני-בשאראת: אני הובלתי שינוי מאז שנות 2000 ועד עכשיו.
סוהר ריחאני-בשאראת: בית ספר הגליל הוא בית ספר עירוני שאינו סלקטיבי.
עינת וילף: כלומר, כל התלמידים שגרים בנצרת נרשמים אליו.
סוהר ריחאני-בשאראת: כמעט.
סוהר ריחאני-בשאראת: יש גם מערכת חינוך פרטית בנצרת.
עינת וילף: שזו בדרך כלל המערכת הנוצרית של בתי הספר הישנים הצרפתיים.
סוהר ריחאני-בשאראת: גם הם בתי ספר טובים מאוד.
חאלד חג'אזי: היום הם קולטים גם תלמידים מחוץ לנצרת.
עינת וילף: דבר אחד שאני אומרת פה תמיד, זה שהלוואי על כל מערכת החינוך בתי ספר כמו בתי ספר הנוצריים הפרטיים.
עינת וילף: התוצאות שלהם מעולות.
סוהר ריחאני-בשאראת: אבל אנחנו הוכחנו שגם בתי ספר ממשלתיים יכולים להיות מצוינים.
עינת וילף: באיזה כיתות מדובר?
סוהר ריחאני-בשאראת: כיתות י' עד י"ב.
חאלד חג'אזי: מספר התלמידים הבוגרים בשנה הוא יותר מ-60%-70% מכלל תלמידי נצרת.
חאלד חג'אזי: כל השאר לומדים בכל בתי הספר הפרטיים שנמצאים שם.
חאלד חג'אזי: בנוסף, יש בית ספר רשמי של רשת אורט.
עינת וילף: כלומר, בנצרת יש שני בתי ספר רשמיים.
סוהר ריחאני-בשאראת: בית ספר אחד שלנו, ויש גם בית ספר של אורט ובית ספר של עמל.
סוהר ריחאני-בשאראת: בנוסף, יש 9 בתי ספר פרטיים.
סוהר ריחאני-בשאראת: בית הספר העירוני שלנו הוא הכי גדול.
עינת וילף: כמה לומדים בו?
סוהר ריחאני-בשאראת: לומדים בו 1,350 תלמידים.
חאלד חג'אזי: במחזור יש 400 תלמידים פלוס מינוס.
עינת וילף: בתי הספר הפרטיים בנצרת הם פרטיים באופן מלא?
עינת וילף: כלומר, משלמים שכר לימוד מלא או שמדובר ב-75%-25%?
סוהר ריחאני-בשאראת: אני יודעת שהם משלמים שכר לימוד, אבל הם גם מקבלים תקצוב מהממשלה.
עינת וילף: הם מקבלים תקצוב לא מלא, אבל הם בתי ספר סלקטיביים.
עינת וילף: הם יכולים לבחור את התלמידים, וצריך לעבוד כדי להתקבל אליהם.
סוהר ריחאני-בשאראת: עכשיו זה קצת השתנה, כי הם מתחילים עם הגנים.
סוהר ריחאני-בשאראת: הם חייבים להמשיך עם התלמידים שלהם עד התיכון.
סוהר ריחאני-בשאראת: קודם היו עושים בחינות מיון אחרי כיתה ו'.
חאלד חג'אזי: עד לא מזמן בית ספר פרטי היה יכול להגיד לתלמיד: "אין לך מקום אצלנו".
עינת וילף: ואז הברירה היחידה שלו היתה אצלכם.
חאלד חג'אזי: בתקופה האחרונה בולמים את זה.
סוהר ריחאני-בשאראת: זה לא מאה אחוז.
עינת וילף: אבל מקשים על זה.
סוהר ריחאני-בשאראת: בתחילת שנת 2000 עמדנו בפני הרבה אתגרים.
סוהר ריחאני-בשאראת: האוכלוסייה שהגיעה אלינו – כאשר ברקע יש בתי ספר פרטיים – היא בינונית ומטה מבחינה סוציו-אקונומית.
סוהר ריחאני-בשאראת: בית ספר העירוני היה מאופיין באלימות רבה, ולכן ההורים התרחקו.
סוהר ריחאני-בשאראת: מי שהיה לו כסף הלך לבתי הספר הפרטיים.
עינת וילף: כמה זמן את מורה בבית הספר?
סוהר ריחאני-בשאראת: אני מורה בבית הספר 22 שנה, מאז שנות ה-90.
סוהר ריחאני-בשאראת: בית הספר הזה בשנות ה-70-80 היה מבתי הספר הטובים ביותר.
סוהר ריחאני-בשאראת: הבוגרים שלו הם הכי טובים במגזר הערבי, אבל חלה התדרדרות כאשר מסביב עלו בתי הספר הפרטיים.
עינת וילף: כלומר, ההתדרדרות היתה במקביל לעלייתם של בתי הספר הפרטיים.
עינת וילף: הם התחילו לשאוב את התלמידים.
סוהר ריחאני-בשאראת: וחלה התדרדרות.
סוהר ריחאני-בשאראת: הוא היה מאופיין בהישגים נמוכים ובאלימות גבוהה.
עינת וילף: אני אפרט את זה.
עינת וילף: זו בעיה של כל מערכת החינוך הישראלית - העלייה של בתי הספר הסמי פרטיים הסלקטיביים במקביל להתדרדרות של המערכת הציבוריים העירונית.
עינת וילף: בתי הספר הסלקטיביים היו קיימים תמיד.
עינת וילף: הם ותיקים.
סוהר ריחאני-בשאראת: בית הספר העירוני היה בית הספר הראשון באזור, והיה לו את השם הכי טוב.
סוהר ריחאני-בשאראת: כאשר התחילו לעלות בתי הספר הפרטיים, במקביל ירדה הרמה.
עינת וילף: הקימו גם בתי ספר סלקטיביים חדשים?
עינת וילף: תשעה בתי הספר הקיימים היום הוקמו ב-20 שנים האחרונות?
חאלד חג'אזי: חלק מהם הוקמו בתקופה של ה-20 שנה.
חאלד חג'אזי: סוהר התכוונה שבית הספר היה כמעט בית ספר יחיד בכל הצפון למגזר הערבי.
חאלד חג'אזי: כל המפורסמים היום, כל האקדמאים הוותיקים במגזר הערבי הם בעצם בוגרי בית ספר הגליל.
חאלד חג'אזי: לא היו הרבה בתי ספר באזור.
סוהר ריחאני-בשאראת: כמו שאמרתי, היו לנו כמה אתגרים להתמודד איתם.
סוהר ריחאני-בשאראת: אנחנו אמרנו: "אנחנו לא רוצים רק את החזקים, אלא אנחנו רוצים גם לחזק את האוכלוסייה שמגיעה אלינו".
סוהר ריחאני-בשאראת: האוכלוסייה שהגיעה אלינו הגיעה עם דימוי עצמי נמוך.
סוהר ריחאני-בשאראת: התדמית של בית הספר היתה לא כל כך טובה.
סוהר ריחאני-בשאראת: מאז שנות ה-2000 התחלנו לעבוד על תהליך שינוי בתוך בית הספר.
סוהר ריחאני-בשאראת: אני אתחיל לפרט.
סוהר ריחאני-בשאראת: האוכלוסייה היתה במעמד סוציו-אקונומי בינוני עד נמוך.
סוהר ריחאני-בשאראת: זו היתה אוכלוסייה עם הישגים בינוניים-נמוכים.
סוהר ריחאני-בשאראת: עכשיו אנחנו נמצאים במצב אחר לגמרי.
סוהר ריחאני-בשאראת: אנחנו נמצאים עם אוכלוסייה עם שיוך סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה, עם הישגים בינוניים-גבוהים.
סוהר ריחאני-בשאראת: כלומר, המאזן מבחינת התלמידים שאנחנו מקבלים השתנה.
סוהר ריחאני-בשאראת: היום אנחנו מקבלים תלמידים טובים, וגם ההישגים של התלמידים שיש לנו מהשכבות הבינוניות והנמוכות התחילו לעלות.
עינת וילף: איפה לומדת עכשיו האוכלוסייה מהמעמד הסוציו-אקונומי נמוך?
סוהר ריחאני-בשאראת: אצלנו.
סוהר ריחאני-בשאראת: אנחנו אמרנו שאנחנו לא נוותר על האוכלוסייה הזו.
עינת וילף: אז יש בעצם את כולם היום.
סוהר ריחאני-בשאראת: האתגר הוא לא לקבל רק את הטובים.
סוהר ריחאני-בשאראת: אנחנו רוצים להרים גם את הבינוניים והנמוכים.
סוהר ריחאני-בשאראת: זה האתגר החשוב.
סוהר ריחאני-בשאראת: אנחנו פיתחנו מודל שקראנו לו "החברה האזרחית".
סוהר ריחאני-בשאראת: המודל הזה הוא הרוח של בית הספר.
סוהר ריחאני-בשאראת: אני חושבת, שבכל בית ספר צריכה להיות רוח מסוימת, אטמוספרה שתכוון את בית הספר ותשאב אליה את התלמידים.
סוהר ריחאני-בשאראת: עמוד התווך שלנו הוא המודל שנקרא "החברה האזרחית".
סוהר ריחאני-בשאראת: אנחנו הקדשנו שעתיים שבועיות לשכבת י'.
עינת וילף: האם ישבתם פעם ואמרתם: "המצב לא יכול להימשך"?
עינת וילף: מה היה התהליך שבו הגעתם לשינוי או התחלתם את השינוי?
סוהר ריחאני-בשאראת: אני רציתי להתחיל הפוך.
סוהר ריחאני-בשאראת: אני רציתי להתחיל מהסוף ולומר, שאנחנו פיתחנו את המודל הזה.
סוהר ריחאני-בשאראת: זה היה תהליך מאוד ארוך, שבדקנו אותו כל הזמן לפי התוצאות בבית הספר.
סוהר ריחאני-בשאראת: התהליך התחיל בצוות מאוד מיומן עם הנהלה פתוחה, ששמה לפניה מטרה אחת ויחידה: היא רוצה להוביל את בית הספר לדרך אחרת.
עינת וילף: האם התחלפה ההנהלה, וזה מה שהביא לשינוי?
סוהר ריחאני-בשאראת: כן.
סוהר ריחאני-בשאראת: בתחילת שנות ה-2000 היה שינוי בהנהלה וכניסה של צוות צעיר וחדש לבית הספר.
סוהר ריחאני-בשאראת: כאשר אני נכנסתי לבית הספר, נכנסו בערך 15 מורים חדשים נוספים.
סוהר ריחאני-בשאראת: מה שאפיין אותם זו מקצועיות מאוד גבוהה.
סוהר ריחאני-בשאראת: אלה היו גם אנשים שהיה להם מסר.
סוהר ריחאני-בשאראת: הם רצו לתרום.
סוהר ריחאני-בשאראת: זה לא רק המקצועיות.
סוהר ריחאני-בשאראת: מה שתרם זה הנכונות של צוות בית הספר לעבוד כדי לקדם את בית הספר.
עינת וילף: אבל זה היה די מקרי שהיתה הנהלה חדשה ומורים חדשים.
סוהר ריחאני-בשאראת: אני לא יודעת אם זה היה מקרי.
סוהר ריחאני-בשאראת: לבחירת הצוות היתה מטרה מסוימת.
סוהר ריחאני-בשאראת: לא סתם בחרו את הצוות הזה.
עינת וילף: אבל מי בחר את הצוות?
סוהר ריחאני-בשאראת: גם העירייה וגם המנהל החדש.