GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אהוד פלג: זאת אומרת, זה קורה, כמובן שאתם לא בית-הספר היחיד בארץ, יש עוד מודלים, אבל הדבר הזה שהיה אמור להיות בכל מקום, ובכל מקום בהתאמות ובבחירות המיוחדות שלו, וזאת היתה התמונה הרצויה למערכת שנקראת "מערכת חינוך", אבל זה לא קורה.
אהוד פלג: זאת דוגמה יפה מאוד, אני לא בטוח שהיא הדוגמה המייצגת, לא מבחינת המודל הספציפי, אלא מבחינת עצם העשייה והקדשת הזמן לזה והמכוונות של כל הצוות לעניין הזה, אני לא בטוח שזה מייצג את כלל בתי-הספר בארץ, ועל זה אנחנו מדברים.
יפית גרין: אני רוצה להטיל רק עוד איזה "פצצה" קטנה.
יפית גרין: אנחנו לא כל כך התמקדנו.
יפית גרין: לא סתם כתוב "חינוך דמוקרטי בפריפריה חברתית", משום שבדרך כלל במקומות שהם פריפריה, הנושא של חינוך דמוקרטי לא נמצא.
יפית גרין: זאת אומרת, יש משהו באמת בעניין של מצוקה, ודיברנו על זה גם שוב בכנס, מצוקת המורים ומצוקת הילדים וכולם עושים את אותו דבר, והמטרה היא קצת לצאת וטיפה להתקדם מאיפה שאני נמצא.
יפית גרין: אני חושבת שבעניין של חינוך דמוקרטי בפריפריה צריך להשקיע חשיבה, לחשוב איך דווקא בשכונות מצוקה מחנכים ילדים לבחירה.
יפית גרין: לא נותנים להם את החוגים כי נותנים להם עוד העשרה, אלא איך מעצבים את תפיסת העולם שלהם, איך גורמים להם שהם יבינו שהם יכולים לקחת אחריות על החיים שלהם, שהם יכולים לבחור.
יפית גרין: אנחנו הרבה פעמים מדברים על מיקוד שליטה פנימי, מה זה תהליך בחיים.
יפית גרין: אני חושבת שזה אחד הדברים שלנו מאוד-מאוד קשה לפצח.
יפית גרין: זו אחת הסיבות – שאלת איך הגעתי לזה, הייתי יועצת, בבית-ספר ובאמת חוויתי את היומיום של הילדים, שהם לא מאמינים בעצמם, וכמה שעות פסיכולוג שתיתן להם, שזה מאוד-מאוד חשוב – אני צריכה את זה – אבל זה לא מספיק אם הם לא יחוו הצלחה באמת; אם הם יגידו כמה הם שווים ויכנסו אחר כך לכיתה ולא יצליחו לעשות את התרגיל במתמטיקה או החברים לא יעריכו אותם על זה שהם משחקים בכדור, גם אם הם לא כל כך טובים במתמטיקה.
יפית גרין: אני חושבת שכל הנושא של חוזקות, ובאמת החינוך הזה שרני דיברה עליו, צריך היה להביא אותו יותר לפריפריה.
נילי אבינון: יש לי שאלה, למעשה, כמו שעינת גם אמרה, לדעתי עולים כאן שני עקרונות מאוד משמעותיים – אחד, העיקרון של חופש בחירה ומרחב יצירה גם למורים וגם לתלמידים, שאני חושבת שזה עיקרון שכולנו נסכים שלא משנה על איזה בית-ספר אנחנו מסתכלים, בין אם הוא במרכז, בין אם הוא בפריפריה, בין אם הוא מוחל על ילדים עם מדד טיפוח x או בין אם הוא מול על ילדים עם מדד טיפוח y, כעיקרון זה עיקרון בסיסי.
יפית גרין: אבל הפריפריה צריכה לתווך אותו יותר.
נילי אבינון: את צודקת.
נילי אבינון: אני לא מדברת כרגע על ההתאמות.
נילי אבינון: אני מדברת על העיקרון.
נילי אבינון: העיקרון השני שאני חושבת שעולה פה באופן מאוד משמעותי, זה כל שקשור לליווי של המורה יום למחרת סיום מסלול ההכשרה הרגיל שלו.
נילי אבינון: ו"תוכנית חלוץ" היא רק דוגמה אחת, והשאלה שעולה כאן היא שאלה הרבה יותר גדולה, כי לבוא ולהגיד, זו לא תוכנית שאפשר לקחת אותה לפרטי פרטיה ולהחיל אותה בשלל או בכל בתי-הספר, זה נכון מאוד, לא זאת השאלה.
נילי אבינון: השאלה - - - שני עקרונות מהסוג הזה, שאני חושבת שכולנו מסכימים שהם חשובים בצורה בלתי רגילה ומערכת שמתנהלת שלא לאורם היא מערכת שמשהו מאוד משמעותי חסר בה.
נילי אבינון: איך, אני בעיקר באמת שואלת את משרד החינוך, הרי מה זו מדיניות?
נילי אבינון: מה זו אחריות על מדיניות?
נילי אבינון: מה תפקידה של מדינה בכל מה שקשור לחינוך אם לא להנחיל עקרונות מהסוג הזה, שהם הבסיס של הבסיס של כל מערכת חינוך.
לינסיה מצנר: ד"ר תומר היה פה בדיון הקודם, ואני מכירה אותו ומכירה את המבנה של המערכת, זה לא הדיון היום, אבל כל מורה חדש שנכנס היום למערכת מקבל חונך שמלווה אותו, ואנחנו עוסקים בהכשרת החונכים, אבל מה זה מקבל חונך?
לינסיה מצנר: של שעה בשבוע, של אדם שמקבל פרוטות, שזה מעליב, יש כאלה שגם מוכנים לוותר על זה.
לינסיה מצנר: אין את המשאב של שמונה שעות למורה.
לינסיה מצנר: זה משאב שהוא אקסטרה.
רני חזון וייס: זה לא המשאב של הליווי.
לינסיה מצנר: זה משאב ברמה של ליווי מורים - - -
נילי אבינון: זה קודם כל מתחיל בתפיסה, מישהו אמר שזה חשוב?
נילי אבינון: מה שאני מנסה להגיד, הרי בסופו של יום יש תקציב שהוא התקציב השני במדינת ישראל אחרי תקציב הביטחון, הוא תקציב ענק.
נילי אבינון: עכשיו צריך להגדיר סדרי עדיפות וסדרי עדיפות נגזרים ממדיניות.
נילי אבינון: ואם משרד החינוך מחליט שאלה שני עקרונות שלאורם הוא רוצה לפעול, חד-משמעית אני לא אומרת היחידים, אבל אני חושבת שכולנו מסכימים שהם עקרונות יסוד.
נילי אבינון: המשמעות של הדבר הזה היא כמובן הקצאת תפקיד, אבל מישהו בכלל בא ואמר ברמת המערכת ששני הדברים האלה הם באמת דברים חשובים שאורם צריך להיגזר תקציב?
לינסיה מצנר: כן.
עינת וילף: אגיד, רק מתחילים.
עינת וילף: מה שגם נעשה כאן בוועדה לאורך זמן, זה להתחיל לבחון באמת את כל המערך הזה של הכשרת וליווי מורים, האם הוא בכלל נעשה נכון.
עינת וילף: ואני בהחלט חייבת להגיד שאני ברמה האישית יותר ויותר משתכנעת שצריך לעבור ממודל של לימוד הוראה באוניברסיטאות, כלומר, שלצורך העניין – איך הגדיר את זה מישהו מאוד יפה – זה צריך להיות, לומדים מקצוע, לצורך העניין, היסטוריה, מתמטיקה באוניברסיטה, עם התואר הזה באים לבתי-הספר ויש מה שנקרא "בתי-ספר מכשירים", כמו שיש University Hospitals, יש בתי-חולים אוניברסיטאיים ששם עושים ניתוחים באמת, לא ניתוחים על כאילו, צריכים להיות בתי-ספר אוניברסיטאיים, כלומר, בתי-ספר שכל המהות שלהם היא להכשיר מורים, ושמורים מתוגמלים, ושגם בתוך בתי-הספר מורים מתוגמלים.
עינת וילף: אני חושבת שלמשל, כל הנושא הזה, ופועלת לכך, של תגמול דיפרנציאלי למורים, לא על תוצאות, לא על מבחנים, אבל למשל, מורים מכשירים, מורים חונכים, מורים שיש להם ידע בעל ערך שהם מעבירים הלאה, על זה צריך לתגמל, על זה צריך לתת כסף.
עינת וילף: וההכשרה של המורים צריכה להיעשות יותר ויותר כהכשרה קלינית בבתי-הספר תוך כדי עשייה, עם פתרון בעיות תוך כדי עשייה, ולא לצורך העניין ללמוד הוראה שלוש-ארבע שנים בסביבה אקדמית, כי אני חושבת ששם הכסף הגדול ושם הכסף שצריך להעביר למורים המכשירים.
עינת וילף: זה כחזון ארוך טווח.
נילי אבינון: והדבר השני, לגבי אפשרויות הבחירה ומרחב פדגוגי שהם קריטיים בהמשך, אגב למה שאת מדברת עליו, כי מורה, כמו כל אחד מאתנו, כשיש לו איזשהו מרחב יצירה וכשיש לו מרחב לביטוי עצמי, שהרי הולך ומצטמצם ככל שאנחנו מגיעים לחוד החנית הזה שנקרא "בגרויות", הוא הולך ומצטמצם בצורה שערורייתית.
נילי אבינון: אנחנו גם אלה שרוצים להעביר מסר לתלמידים שלנו, דיברנו כאן על אזרח פעיל, דיברנו על אזרח פרודוקטיבי, דיברנו על אזרח ששואל שאלות, איך מסר כזה יכול לעבור כשמי שמעביר את המסר, גם אם כלפי חוץ הוא מדבר את השפה שהוא נדרש לדבר אותה, בתנועות הגוף שלו, במימיקה, באנרגיה, הוא כל כך מוחלש?
עינת וילף: מסכימה.
עינת וילף: דבר נוסף סביב ה"לגו" הזה, אולי זו לא ממש שאלה לוועדת חינוך, אבל נתקלתי בהרבה מנהלים, וזה דבר שאני חושבת שצריך להתחיל לעבוד עליו מול משרד החינוך או מול ההסכמים הקיבוציים, אני מסכימה לגמרי שיש בעיה חמורה בגמישות שניתנת בהקצאת המשאבים הנוספים שנכנסו למערכת.
עינת וילף: אני חושבת שהיא מאוד-מאוד מצומצמת וגם לא מאוזנת.
עינת וילף: סיפר לי מנהל שהמורים למתמטיקה ואנגלית "מפורפרים" עם השעות הפרטניות, ולצורך העניין, מורים של מקצועות, שבהם לא צריך היסטריה של בגרות ותוצאות, לא תמיד ברור מה עושים עם השעות הפרטניות.
עינת וילף: ובינתיים, כל פעם שראיתי בתי-ספר שמצליחים לייצר איזושהי קפיצת מדרגה, הם תמיד הלכו קצת מעבר למה שמותר עם השעות ושיחקו אתם ובנו את ה"לגו" מחדש.
עינת וילף: אני לא בהכרח רוצה לעודד את זה, אבל כנראה שזה מה שעובד, פשוט לקחת את ה"בלוקים" האלה ולבנות אתם מערכת שהיא מערכת שמתאימה לבית-הספר וטובה, גם אם זה לא בדיוק מה שכתוב ב-איך צריכה להיות בנויה רפורמת "אופק חדש".
עינת וילף: למשל, ראיתי מנהל שעשה עבודה מאוד יפה, לקח את כל השעות של "אופק חדש" ופשוט חילק את כל הכיתות מחדש לכיתות קטנות, להקבצות, אין כבר בעצם לימודים פרונטליים יותר בבית-הספר, ומכאן ואילך הכול לימוד בקבוצות, זו דרך אחת.
עינת וילף: יש עוד דרכים, מה שראינו בשבוע שעבר.
עינת וילף: כנראה שאין מנוס מלהתחיל להגדיל את הגמישויות במשאבים האלה, כי אחרת – לא יודעת, אתן לא צריכות להגיד.
נמרוד ברקין: אני מהיחידה לדמוקרטיה פה בכנסת.
נמרוד ברקין: יש לי שאלה, אם המודל הזה הולך גם עם מגזרים אחרים כמו המגזר הערבי - - -
עינת וילף: רק תסביר, היחידה לדמוקרטיה בכנסת, כי כל הכנסת זו יחידה לדמוקרטיה, זו יחידה לדמוקרטיה בכנסת.
נמרוד ברקין: אנחנו פרויקט של משרד החינוך שפועל בכנסת ובבית-המשפט העליון ומדריך תלמידי תיכון בשני המוסדות.
נמרוד ברקין: אז האם המודל הזה מיושם גם במגזרים אחרים כמו המגזר הערבי והממלכתי דתי או שיש תוכניות ליישם אותו שם?
גילי רומן: "החלוץ"?
רני חזון וייס: המודל של ה"החלוץ"?
יפית גרין: "החלוץ" כן.
רני חזון וייס: במגזר הערבי לא.
יפית גרין: בסוף לא היה בצפון?
יפית גרין: הם ניסו להיכנס לצפון.
רני חזון וייס: יש ניסיון.
רני חזון וייס: מבחינת "החלוץ" הוא היה רוצה להיכנס לכמה שיותר מגזרים.
אהוד פלג: מי זה "החלוץ"?
רני חזון וייס: התוכנית של "החלוץ החינוכי" שיש במכון לחינוך דמוקרטי.
אהוד פלג: זו התוכנית של בת-ים?
נמרוד ברקין: אם מנהל של בית-ספר מסוים רוצה תוכנית חלוצים, הוא יכול לקבל אותה או שזה תלוי במישהו מעליו?
רני חזון וייס: זה שיח עם המכון לחינוך דמוקרטי, זה לא ברור מאליו.
רני חזון וייס: היה ניסיון, למשל, בתוך בית-ספר שהוא לא בפריפריה חברתית שפחות הצליח, כי הוא פחות צריך את זה.
רני חזון וייס: הרעיון הוא באמת יותר ללכת לבתי-ספר – זו איזושהי שלב אחר מהחינוך הדמוקרטי הפתוח לתוך שכונות וערי פריפריה.
רני חזון וייס: אבל יש ניסיון להגיע לכל המגזרים מהבחינה הזאת ולהתאים אותם.
רני חזון וייס: תשמעו, מה שקורה ב"גבעת גונן" לא קורה בבתי-ספר אחרים של החלוץ, זה מודל שאנחנו מבקשות לחשוף, להציע לעבוד על פיו.
עינת וילף: קודם כל, אז אני רוצה מאוד להודות לך, קודם כל על מה שאת עושה, ועל הרוח.
עינת וילף: אגב, כשאמרת שלוש שנים, זו המחויבות שלכם למודל, כשאמרת שעוזבים אחרי שלוש שנים?
רני חזון וייס: לא למודל.
רני חזון וייס: לתוכנית – זו המחויבות ההדדית.
רני חזון וייס: זאת תוכנית של חמש שנים, שמתוכה המימון הוא של שלוש שנים בתוך בתי-הספר, אבל השאיפה היא לשאיפות ניהוליות.
רני חזון וייס: בעצם הרעיון הוא שמורים צעירים יהיו בתוכנית כדי לעשות תואר שני ולעשות קורס מנהלים.
רני חזון וייס: אבל המחויבות הכלכלית לבית-ספר על כל אחד מאתנו הוא לשלוש שנים.
עינת וילף: אז באמת תודה על כל מה שאת עושה, על המחויבות, על הרעיון.
עינת וילף: לכן, על תמיכה, שאתן מאפשרות, באמת על החזון וגם על הליווי, שלמדנו שהוא קריטי להצלחה.
עינת וילף: אני רוצה להודות לך גם באמת על ההשתתפות פה בוועדת החינוך של הכנסת.
עינת וילף: ועדת החינוך של הכנסת היא באמת ביתכן, כלומר, אם אתם רוצים להביא את הילדים לפה, אם אתם רוצים להביא את הפרלמנט לפה, אם אתם רוצים לעשות פה משהו - -
יפית גרין: רעיון מעולה, רעיון נפלא.
עינת וילף: - - נשמח לארח, נשמח לעשות דמוקרטיה בפעולה.
עינת וילף: אתם תמיד מוזמנים.
עינת וילף: אז באמת תהיו אתנו בקשר אם יש פרויקט מיוחד שאתם רוצים להביא את הילדים לפה.
עינת וילף: אנחנו נמשיך עם הפרויקט הזה, בהחלט שמעתי גם את כל הדברים שאמרתם, וזה הולך ומצטבר לידי תמונה גדולה.
עינת וילף: אז תודה רבה לכם.
עינת וילף: בוקר טוב, אני פותחת דיון של ועדת החינוך, התרבות והספורט.
עינת וילף: הדיון היום משודר בערוץ 99 של ערוץ הכנסת, ואני רוצה להודות להם על כך שהם חושפים את הדיון הזה בפני הציבור.
עינת וילף: הנושא של הדיון היום הוא סייעות בגני-הילדים – האם לא הגיע הזמן להסדיר את מעמדן המקצועי?
עינת וילף: לפני שאנחנו נכנסים לתוכן, רק מבחינת סדרי דיון, מי שמבקשת לדבר, בבקשה להעביר לי פתק, או להעביר למנהלת הוועדה – יהודית גידלי, שמבקש לדבר.
עינת וילף: מי שמדברת, בבקשה לציין שם, תפקיד, לפרוטוקול, בטרם היא פותחת.
עינת וילף: כל מי שמבקשת לדבר צריכה לשבת כאן, כי צריך לדבר למיקרופון, ופשוט לשמור על סדר הדיון.
עינת וילף: הבסיס לדיון היום הוא כחלק מסדרה של דיונים שעוסקים בכלל בשאלה של החינוך לגיל הרך במדינת ישראל.
עינת וילף: בעבר, והדבר גם משתקף בכך שמעונות נמצאים תחת האחריות של משרד המסחר והתעשייה, התפיסה היתה שמעון לילדים הוא בעצם אמצעי מעודד תעסוקה, דבר שמאפשר לאמהות לצאת לעבוד, להורים לצאת לעבוד.
עינת וילף: זו היתה התפיסה לאורך תקופה מאוד ארוכה, והיא במידה מסוימת קיימת גם היום.
עינת וילף: היום, גם כתוצאה ממחקרים מדעיים, מהבנה הולכת וגוברת של חינוך, יש הבנה שחינוך בגיל הרך הוא חינוך לכל דבר ועניין, הוא לא שירות בייביסיטר להורים עובדים, והיום אנחנו גם יודעים שזהו חינוך שהמשמעות שלו לעתיד אפילו קריטית יותר מאשר חינוך בגילאים המבוגרים יותר.
עינת וילף: אם אפילו להיות יותר חד-משמעית, שאם אנחנו נמצאים עם חבילה סגורה של תקציב, הכסף שאנחנו משקיעים בגיל הרך מחזיר את עצמו כמה וכמה פעמים.
עינת וילף: יש כמה מספרים, מדברים פי שבעה, אבל בהחלט מחזיר את עצמו משמעותית בגילאים מאוחרים יותר.
עינת וילף: ולכן, נכון יותר למערכת להשקיע בחינוך בגיל הרך.
עינת וילף: כחלק מההבנה הזאת שהולכת ומחלחלת לשטח, המטרה כאן בוועדה להתחיל לבדוק אמצעים ומרכיבים שונים של החינוך לגיל הרך, כדי להבטיח שהחינוך לגיל הרך והיחס לחינוך לגיל הרך הוא יחס מקצועי כחינוך, ולא כשירות שמרטפות.
עינת וילף: במסגרת זה היום אנחנו מבקשים לבדוק את הנושא של הסדרת מעמדן של הסייעות בגני-הילדים.
עינת וילף: הדבר יוצג גם על-ידי הדוברות, אבל בסך הכול בגלל שבעבר היתה יותר התפיסה של שמרטפות, ובמיוחד עכשיו שבזמן מאוד קצר המדינה צריכה להקים גנים לילדים בגילאי שלוש עד ארבע ומגייסים הרבה מאוד אנשים, אז צריך להבטיח שכוח ההוראה שנמצא עם הילדים הוא כוח מחנך, כוח הוראה, ושהיחס שניתן להם גם מבחינת המעמד, גם מבחינת ההכשרה, גם מבחינת התעסוקה, הוא אכן ככוח הוראה ולא ככוח שמרטפות.
עינת וילף: זו בעצם המטרה של הדיון היום.
עינת וילף: אבקש להתחיל עם מצגת של הסייעות שפנו אלי.
עינת וילף: מי מבקשת לפתוח, לדבר, להציג את הנושא?
עינת וילף: אם תוכלי גם להסביר קצת על הארגון, על "מטה סייעות חינוכי ארצי", ואחרי זה לתאר את הנושא.
אריאלה לוי: "מטה סייעות חינוכי ארצי" מונה כיום כ-480 נציגות מכל הארץ.
אריאלה לוי: קמנו בעקבות, כמו שאמרת, השינוי שחל במקצוע הזה.
אריאלה לוי: אנחנו לא מוכרות היום כמקצוע.
אריאלה לוי: מה שאנחנו מבקשות זו הכרה, יש הכרח בשינוי תפקיד הסייעת, מתוך ראיה מערכתית של גן-הילדים בעצם.
אריאלה לוי: היום אין בעצם שום הגדרה לתפקיד שלנו.
אריאלה לוי: אנחנו רוצות שהסייעות היום ייבחרו בקפידה, שתהיה איזושהי הבחנה.
אריאלה לוי: מבחינתנו, שהסייעות הצעירות יכנסו עם בגרויות לתפקיד הזה.
אריאלה לוי: זה תפקיד מאוד-מאוד חשוב.
אריאלה לוי: היום רוב הסייעות עברו הכשרות ובגלל שהן עברו כל מיני הכשרות הן די מתוסכלות בעניין הזה, כי לא מכירים בהכשרה שלהן.
אריאלה לוי: גם כיום אנחנו נופלות בין שלושה גורמים - - -
עינת וילף: מה האופי של ההכשרות?
אריאלה לוי: סמינרים, כל מיני קורסים, השתלמויות.
עינת וילף: שאתן עושות באופן אישי וולונטרי?
אריאלה לוי: גם באופן אישי, גם דרך העיריות וגם דרך הסתדרות העובדים.
אריאלה לוי: מה שאני רוצה לציין, שאנחנו עדיין מיוצגות על-ידי ההסתדרות, זאת אומרת שיש לנו נציג בהסתדרות, ואנחנו עצמנו מייצגות את עצמנו, אף אחד מלבדנו לא מייצג אותנו חוץ מההסתדרות, וכרגע אנחנו.
עינת וילף: רצית לתאר מצב, אמרת נופלים בין שלושה גורמים, תתארי את זה בבקשה.
אריאלה לוי: בין שלושה גורמים, זה אומר ההסתדרות, הרשויות המקומיות ומשרד החינוך.
זיוה אבידן: גם השלטון המקומי.
רות חודורובסקי: היא אמרה הרשויות המקומיות.
אריאלה לוי: ובעצם אנחנו נופלים בין שלושה גורמים, שהם בעצם ההסתדרות, הרשויות ומשרד החינוך.
עינת וילף: תתארי את הבעייתיות.
אריאלה לוי: הבעייתיות היא כזאת, ברגע שאתה נופל בין שלושה גורמים, אז אף אחד לא מתייחס אליך באמת, ולמה שאתה שווה.
אריאלה לוי: משרד החינוך בעצם מעביר תקציבים ומטיל על הגננת מטלות מסוימות שברור שהיא לא תמיד יכולה לעמוד בהן בלי הסייעת החינוכית, וחייב להיות איזשהו שילוב בין שתיהן, זה חלק מהעניין.
אריאלה לוי: להסתדרות כמובן יש חוקים והסכמים, אבל כל רשות עושה מה שהיא רוצה בעצם, כי ההסכמים הם די פרוצים.
אריאלה לוי: אז כל רשות עושה מה שהיא בעצם רוצה עם אותה סייעת.
אריאלה לוי: הם מחליטים כל רשות לעשות מה שהיא רוצה עם אותה סייעת.
עינת וילף: מה המשמעות – לעשות מה שהיא רוצה?
אריאלה לוי: המשמעות, אתן דוגמה היום בקייטנות, כל אחד עובד בצורה אחרת, יש כאלה שלא עובדות בקייטנה, יש כאלה שכן עובדות בקייטנה - - -
עינת וילף: אבל מה קורה במהלך השנה?
אריאלה לוי: גם במהלך השנה יש - - -
זיוה אבידן: תנאי שכר.
אריאלה לוי: לא, תנאי שכר פחות או יותר כל הסייעות אותו דבר, אבל ברגע שרשות אחת מחליטה, אני יכולה לתת דוגמה שבאריאל יש סייעות שעובדות בין 07:00 ל-17:00 ויש רשויות שעובדות בין 07:00 ל-14:00 או שמחליטים לעשות איזשהם פרויקטים באותה רשות.
עינת וילף: כולם מקבלים את אותו תקציב ממשרד החינוך?
עינת וילף: כל רשות משתמשת בזה באופן אחר?
אריאלה לוי: כל רשות משתמשת - - -
עינת וילף: אתן כן עובדות של הרשות?
אריאלה לוי: כן.
זיוה אבידן: כן, אנחנו עובדות של הרשות.
עינת וילף: רצית להוסיף?
זיוה אבידן: כן.
זיוה אבידן: בקשר להתארגנות – יזמתי את כל ההתארגנות, כי הרגשתי שהשטח ממש בוער, לכן יצרתי קשר עם כל הנציגות של כל הסייעות בכל הארץ, ובאמת היתה היענות רצינית, זה היה לפני שנה.
זיוה אבידן: חברתי פה רחל כהן נתנה את המקום, ואז הצטרפה מור איטח, ניסינו, ראינו שהדרך שלנו לא מתאימה, ולכן, עברנו לדרך עצמאית.
זיוה אבידן: דף הפייסבוק שלנו מונה כעת כ-500 בנות שכולן - - -
עינת וילף: מה המטרה של ההתארגנות?
זיוה אבידן: מטרת ההתארגנות, קודם כל, הגדרה מקצועית של מעמד הסייעת החינוכית בגן-הילדים.
זיוה אבידן: כל הסייעות התחברו.
זיוה אבידן: קודם כל, אף פעם לא היה דבר כזה שאחת מדימונה תכיר את חברתה בעפולה.
עינת וילף: זה בסדר, אבל זו לא המטרה של הדיון היום.
עינת וילף: המטרה - - -
עינת וילף: אני מבקשת שיהיה פה שקט.
עינת וילף: המטרה של הדיון הוא להבין מה הן הבעיות במעמדן של הסייעות בגני-הילדים, מה דורש תיקון.
זיוה אבידן: תמיד סבלנו מסטטוס תעסוקתי מאוד נמוך.
זיוה אבידן: זאת אומרת, שלושת הגורמים – הרשות, ההסתדרות והשלטון המקומי, שאני קוראת להם, וגם משרד החינוך, ככוח עזר לעבודה פיזית – וזה היה ב-1950, היום זה אחרת, אנחנו יותר משכילות, יותר מבינות, אנחנו כל הזמן מתמקצעות, אם זה בפייסבוק, אם זה באינטרנט, אם זה בהשתלמויות כל הזמן, זה משהו אחר לגמרי.
זיוה אבידן: אנחנו רוצות הכרה כנשות חינוך ממשרד החינוך, אנחנו חייבות להיות.
זיוה אבידן: אי-אפשר שצוות חינוכי - - -
עינת וילף: מה המשמעות של ההכרה הזאת ממשרד החינוך?
אריאלה לוי: שילוב מעמד המקצוע.
עינת וילף: לא, אני מבקשת, רק אחד מדבר בכל פעם.
עינת וילף: מה המשמעות של ההכרה ממשרד החינוך?
זיוה אבידן: המשמעות היא שאנחנו נלך להשתלמויות מחוברות, משותפות בין הגננות לסייעות למען טובת הילדים, למען טובת הגן.
זיוה אבידן: ברגע שאנחנו משתלמות יחד, אז אנחנו מעצימות את הילדים ואת הגן בחיבור.
זיוה אבידן: הם לא יכולים לעשות השתלמות רק לגננת, כי אנחנו נקראות גם "צוות חינוכי", אנחנו צוות חינוכי לכל דבר.
עינת וילף: השתלמויות של משרד החינוך.
עינת וילף: איזה עוד דברים?
זיוה אבידן: הדימוי שלנו צריך להיות אחרת היום.
זיוה אבידן: תפיסה שונה שאנחנו כבר לא בפאזה הזאת.
עינת וילף: אבל מעבר לכך, אנחנו עוסקים כאן וזה חלק מהמטרה של הדיון, לעסוק בכלל בהסדרת מעמדן, אבל טכנית, איזה היבטים יש למעמד שדורשים הסדרה?
עינת וילף: דיברת על השתלמויות משותפות.
זיוה אבידן: למשל, שנת שבתון, כל הדברים הנלווים אליהם.
עפו אגבאריה: יש איזה בעיות שכר למשל?
זיוה אבידן: כן, יש בעיות שכר, אבל אנחנו - - -
עפו אגבאריה: אז בואו נשמע גם את זה.
עפו אגבאריה: אתם מדברים רק על הכרה ודברים כאלה.
עינת וילף: אני מאוד מבקשת שיהיה שקט בקרב המשתתפים.
אריאלה לוי: אנחנו לא רוצות לדבר כרגע על שכר, אלא יותר על הגדרת התפקיד שלנו, שבעצם יביא את הכול.
עינת וילף: הדברים האלה כאן בכנסת – אנחנו גם עוסקים בדימויים בין השאר, אבל בסוף אנחנו עוסקים בדברים קונקרטיים.
עינת וילף: דיברת בינתיים רק על דבר אחד שהוא קונקרטי, זה השתלמויות משותפות.
עינת וילף: מה עוד?
זיוה אבידן: השעות.
עינת וילף: מה לגבי השעות?
זיוה אבידן: בקשר לשעות, שיהיו אותו דבר כמו של הגננות, אותו דבר.
עינת וילף: מה המשמעות של זה?
עינת וילף: תסבירי.
עינת וילף: רוב הציבור לא יודע מה המשמעות.
אריאלה לוי: בעיקרון אנחנו מוגדרות כיום כמינהלתיות.
אריאלה לוי: מינהלתי זה פקיד, פקידה, זה 42.5 שעות שבועיות.
אריאלה לוי: כאשר גננת בעצם עובדת 30 שעות, כשבדקתי, ובפועל זה 24 שבועיות.
אריאלה לוי: זאת אומרת, תראו את ההבדל –שאם אני מגיעה ב-07:30 ויוצאת ב-16:00, יש לגננת יומיים חופש, היא עובדת יום ארוך.
אריאלה לוי: לנו בעצם אין את זה.
אריאלה לוי: זה ההבדל מבחינת השעות.
עינת וילף: אז יש את הנושא של השעות, ההשתלמויות, מה עוד?
זיוה אבידן: עוד משהו.
זיוה אבידן: מחלות מקצוע.
זיוה אבידן: בקשר לברכיים, בקשר לגרון, כל הדברים האלה – אנחנו גם נשחקות בצורה שווה, אנחנו גם מדברות עם הילדים, אנחנו גם צריכות את המנוחה הזאת, זה אותו דבר.
עינת וילף: ואין כרגע הכרה בזה?
אריאלה לוי: אין הכרה במחלות מקצוע.
זיוה אבידן: אין הכרה.
עינת וילף: אני עדיין מבקשת לשמוע – לפני שאני עוברת לכמה וכמה גורמים – מסייעות, אז בואו נתחיל מנטע לוי, מעמותת "איתך-מעכי", בבקשה.
זיוה אבידן: היא לא סייעת.
נטע לוי: אנחנו מלוות כבר כארבע שנים סייעות שאליהן נחשפנו בהתחלה דווקא מתחום המגזר החרדי, סייעות חרדיות שעובדות בגנים של עמותות חרדיות, ושם נתקלנו בהפרות מאוד בוטות של חוקי מגן, של הלנות שכר, של ניכוי משכר, במקרים של עמותות במצוקות כלכליות, ואותן אנחנו עד היום מלוות בליווי ובייצוג משפטי.
נטע לוי: לפני שנה פנו אל העמותה שתי סייעות עירוניות מגני-ילדים שבאמת לא הכירו זו את זו אפילו.
נטע לוי: ולמעשה נחשפנו באופן יותר רחב לתופעה שבעצם ברשויות העירוניות, ברשויות המקומיות, שם אין הפרות של חוקי מגן, אבל ההסכם הקיבוצי, חוקת העבודה שלפיה הן עובדות היא די מעליבה, מחפירה, לא מכבדת אותן, את המקצוע שלהן, ויותר מזה, לא מכבדת את הילדים וכתוצאה מזה – אתם יודעים כוועדת החינוך – גם את כולנו, את הציבור.
נטע לוי: ההתארגנות של הסייעות יחד אתנו, אנחנו פועלות בכמה מישורים, כפי שציינה אריאלה, מול הרשויות המקומיות, מול ההסתדרות, שבמשך שנים לא נתנה להן את הייצוג הראוי.
נטע לוי: מדובר כאן באלפי נשים, נשים עובדות, כ-20,000 נשים שלאורך כל השנים האלה, למרות הכוח המספרי הרב שלהן, לא קיבלו את הייצוג הראוי להן.
נטע לוי: ולכן, ההסכמים ותנאי העבודה שלהן אינם הולמים לדעתנו.
עינת וילף: אם את יכולה לפרט מה חסר.
נטע לוי: דיברת על שינויים אופרטיביים, ככה אנחנו מגדירים אותם – אז קודם כל, באמת שתי המטרות של הסייעות, זה שיפור תנאי ההעסקה והכרה מקצועית כנשות חינוך.
נטע לוי: אני מסכימה עם מה שנאמר כאן, ששתי המטרות האלה שזורות זו בזו, וזה לא רק דימוי.
נטע לוי: קודם כל, דובר כאן בקצרה על שבוע העבודה - - -
מוחמד ברכה: זה יהיה כרוך בהכשרה נוספת?
נטע לוי: יש להן הכשרה.
נטע לוי: הסייעות אינן טוענות שהן גננות.
נטע לוי: הן לא גננות, הן לא אמורות לקבל את אותו שכר, הן מקבלות את זה.
נטע לוי: אבל הן עובדות עם 35 ילדים עבודה קשה שהיא משולבת, גם העבודה של הסייעת המקורית, וגם עבודה חינוכית פר אקסלנס שהתווספה עם הרבה מאוד אלמנטים פדגוגיים לחלוטין, ודרישות פדגוגיות שהתווספו וניצבות מולן, והגמול וההכרה נותרו כשהיו לאורך כל השנים.
עינת וילף: כשאת מדברת על הכרה מקצועית, אילו דברים קונקרטיים נדרשים מבחינת ההכרה המקצועית, מעבר לכך שכולנו נגיד כאן שאנו רואים בהן נשות חינוך?
נטע לוי: שנגיד כאן איזה יופי, אתן נשות חינוך מצוינות.
נטע לוי: הכרה בשחיקה בעבודה, זה דבר מאוד-מאוד מרכזי.
נטע לוי: הנשים האלה שרבות מהן יושבות כאן, רותי, גילי, תיכף יספרו בגוף ראשון גם מה הן חוות במשך שנים.
נטע לוי: הן עובדות מ-07:30 בבוקר, הרבה פעמים מתחילות לפני זה עם 35 ילדים לא נחות לרגע, השכר שלהן הוא שכר מינימום.
נטע לוי: הרבה מאוד פעמים בהרבה מאוד יישובים בכלל המשרות שלהן לא נחשבות כמשרות מלאות, מכיוון שהמשרה המלאה מוגדרת לפי ההסכם הקיבוצי, היא לא משרה כמו של מורה של 33 שעות, אלא 43 שעות, והרבה פעמים אין את השעות האלה, ואז הן נחשבות 80% משרה.
נטע לוי: כתוצאה מזה הנשים האלה שעובדות 16, 20 שנות ותק עדיין לא מגיעות לשכר מינימום, והן מגיעות לשכר מינימום גם כן עם תוספות שכר, ובאמת - - -
מוחמד ברכה: איך הן לא מגיעות לשכר מינימום?
מוחמד ברכה: איך אפשר לא להגיע לשכר מינימום?
נטע לוי: הן מגיעות לשכר מינימום לאחר השלמה.
זיוה אבידן: השלמת הכנסה.
נטע לוי: השלמת הכנסה שזה חלק מההסכם הקיבוצי.
נטע לוי: דיברתי כאן על השחיקה בעבודה.
נטע לוי: לדוגמה, נושא החופש הגדול – עכשיו אנחנו בדיוק בתחילתו, הסייעות כמו הגננות עובדות כל השנה, עבודה שאתם יודעים כמה היא קשה עם ילדים, מסתיימת שנת הלימודים, והן ממשיכות הלאה.
נטע לוי: הרבה פעמים מוצאים להן בכלל עבודה אחרת בתחום אחר, הן אמורות להמשיך - - -
עינת וילף: כלומר, הרשות מעסיקה אותן במהלך החופשה.
אתי אלוני: כי הן רוצות.
אתי אלוני: לא מחייבים אותן.
נטע לוי: הן ממשיכות לשרת את הרשות בעבודות אחרות, למשל סייעת - - -
עינת וילף: כל מי שביקש ידבר.
נטע לוי: שוב, כמו הגננות, גם הן צריכות את המנוחה שלהן, את האוורור, את ריענון הכוחות לקראת הילדים של שנה הבאה, 35 ילדים בהם הן אמורות גם לטפל, גם לחנך אותם, גם ללוות אותם במשך שנה, וזה נושא קריטי.
נטע לוי: אחד הדברים שהוא גם מאוד משמעותי, זה שזה גם משתנה בין רשות מקומית אחת לשנייה.
נטע לוי: זאת אומרת, בימים האלה לקראת החופש הגדול אנחנו מקבלות טלפונים מכל הרשויות המקומיות, גם מהמגזר הערבי, כל אחת עם מקרה אחר לגמרי, מדי שנה משנים להן את התנאים, זאת אומרת, שנה שעברה לא היית צריכה לעבוד, השנה את כן צריכה לעבוד.
נטע לוי: נכון, הן לא גננות, הן גם לא טוענות שהן גננות, אבל כן, הן צריכות את הכבוד הזה, את המנוחה הזאת, את השקט, את ריענון הכוחות, את ההשתלמויות המשותפות.
נטע לוי: דובר קצת על מחלות מקצוע, הנושא של צרידות למשל, שזה גם מכנה משותף של סייעות וגננות, הן נמצאות באותם תנאי עבודה.
נטע לוי: הסייעות, בנוסף לתנאי העבודה של הגננת, גם עושות עבודה של ניקוי החצר, של ארגון החצר, של פתיחת הדלת, הן בעצם עובדות בהרבה מאוד תפקידים, הן ממלאות הרבה מאוד תפקידים, והן עדיין נחשבות כעובדות מינהלה, זאת אומרת, זו ההגדרה שלהן ברשויות המקומיות ואת הזה צריך לשנות.
נטע לוי: אחד הדברים המרכזיים, זה הנושא של הכרה בשבוע עבודה מקוצר, שבוע עבודה של 35 שעות עבודה כמשרה מלאה.
נטע לוי: זה בסיס מרכזי.
מוחמד ברכה: סליחה, לא שאני לא תומך בדרישה גם של שעות עבודה של 33 שעות, ולא בשבוע עבודה מקוצר, אבל את מודעת או אתן מודעות לכך שזה מחייב הוספת כוח עבודה נוסף.
כרמלה פורת: לא.
נטע לוי: מה שקורה הרבה פעמים בפועל זה ש - - -
מסעוד גנאים: כדאי שהתשובה תישמע לא?
נטע לוי: זה כרוך בתקציבים ואין ספק בזה, אבל החינוך כרוך בתקציבים.
מוחמד ברכה: לא, צריך להוסיף סייעות נוספות.
עינת וילף: אני מאוד מבקשת שיהיה כאן
עינת וילף: ברור, מדבר בכל רגע נתון אדם אחד.
עינת וילף: חברי הכנסת הם היחידים שרשאים להפריע ולשאול ככל רצונם.
עינת וילף: כל האחרים, בבקשה, לפי סדר הדוברים.
מסעוד גנאים: זכות הפרעה לנו אין.
עינת וילף: אמרתי שלכם יש.
עינת וילף: רק לכם.
מסעוד גנאים: זכות הפרעה.
דב חנין: חברי כנסת כל הזמן מפריעים.
מוחמד ברכה: לא מפריעים.
מוחמד ברכה: אנחנו מנסים להבין כדי לקבל את ההחלטה הנכונה.
נטע לוי: קודם כל, כפי שציינתי, בעצם אין צורך בכוח אדם נוסף, יש כמובן צורך בתקציבים.
נטע לוי: מה שקורה זה שבעצם בגלל אופי העבודה בגן, ושעות הפעילות של הגן, שגם משתנה בין רשות מקומית אחת לשנייה, לפעמים הן לא מגיעות לכדי משרה מלאה, לכדי 43 שעות.
נטע לוי: ולכן, זה מוגדר כ-80%.
נטע לוי: אני רוצה רק לציין עוד דבר אחד שהוא בעיני, אפשר להגיד סמל ומעבר לזה גם כלי מאוד חשוב – למשרד החינוך יש חוזר מנכ"ל שמוגדר בו נוהל הורה מחליף בעת שביתת סייעות.