GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דורית מורג: משרד החינוך הלך דרך ארוכה, פרסם קריטריונים מאוד נוקשים ומפורטים, מהם תהליכי הקבלה בבית הספר.
דורית מורג: משרד החינוך הקים ועדות הערר, ובהן יושבים אנשי משרד החינוך ויושבים גם משפטנים, כלומר האמירה שוועדת הערר היא לא ועדה שאכן בודקת את הדברים - היא בודקת את הדברים.
דורית מורג: לומר דברים כנגד הוועדה – היא גובלת בלשון הרע.
יואב ללום: אשמח שתתבעי אותי.
עינת וילף: האם כשאתם רואים תוצאות שנה אחר שנה, שנשמרים מספרים מסוימים בסמינרים מסוימים- - -
דורית מורג: המפקחת על החינוך החרדי בודקת, וזה נאמר על-ידי בלה רדונסקי ועל-ידי שוש – יש בדיקה של המתקבלים לבית הספר.
דורית מורג: עדיין, צריך גם להיות תהליך במגזר החרדי עצמו.
עינת וילף: האם יש היום מנגנון, שאם רואים, למשל, שזה מספר קבוע שנה אחר שנה, האם יש מנגנון, שמשרד החינוך אומר: דגל אדום?
דורית מורג: משרד החינוך בודק את הליכי הקבלה.
עינת וילף: ברמה האינדיבידואלית.
דורית מורג: וכמה נרשמו, כמה התקבלו.
דורית מורג: ואכן הנושא של מכסות נבדק על-ידי מפקחת, ונמצא כלא נכון.
עינת וילף: חשפו בפניכם כאן תיאור, שנרשמות רק מי שיודעות שיתקבלו.
עינת וילף: זה מאבק אכן של חתול ועכבר, עד שבסוף יישברו הנורמות האלה, או לכל הפחות, לא יהיו יותר במימון המדינה – אחד מהשניים.
עינת וילף: כמו שאמר כאן באחרונה מישהו, שכנראה, הרבי מסאטמר צדק- אני יכלה לכבד, לצורך העניין, לא את אורח החיים של העדה החרדית, אבל לכבד את זה שהם לפחות כסף מהמדינה לא לוקחים.
עינת וילף: אז מי שלוקח כסף מהמדינה, ומי שהמדינה נותנת לו כסף, אנחנו צריכים להיאבק למען הערכים של מדינת ישראל.
עינת וילף: זה אומר שגם אם חוקית משהו בסדר, אבל מהשטח חושפים בפנינו שמתקיימים מנגנונים חוקיים, אבל עדיין מפלים, אנחנו צריכים להמשיך עם המשחק הזה של חתול עכבר עוד צעד, ולומר: אם יתברר לנו - לא על פני כל הסמינרים; שבסמינר בודד בכל שנה באופן עקבי על פני 4-3 שנים יש רק 18 אחוז, אנחנו נראה בזה אפליה, ולא אכפת לנו אם התהליך היה חוקי מראשיתו ועד סופו.
דורית מורג: הלכו כאן כבדת דרך מאוד ארוכה בכל המנגנונים האלה שמשרד החינוך כפה אותם ומקיימים אותם.
דורית מורג: כמובן, צריכה להיות גם קריאה לאותן בנות שלא התקבלו לפנות, כי אם קשה מאוד לעלות על אותם קריטריונים חסויים שמר ללום דיבר עליהם, צריך להיות עידוד של אותן בנות שחושבות שהן אכן הופלו בתהליכי הקבלה, לפנות לוועדת הערר, לפנות לבתי הספר, כי בלא פנייה כזאת קשה יותר לחשוף.
דורית מורג: היתה בדיקה פרטנית של מכסות.
דורית מורג: התגלה שאין מכסות.
יואב ללום: יש מכסות.
עינת וילף: אשווה את זה לנושא אחר שבו המדינה הלכה כברת דרך - הטרדה מינית.
עינת וילף: נכון, חשוב שיש נשים שיתלוננו, ונדרש מהן הרבה מאוד כדי לעשות זאת, אבל המדינה גם הבינה, שיש לה תפקיד לפעמים, לפתוח בחקירה, אם אין מתלוננת רשמית.
עינת וילף: לכן גם כאן יש להבין שהאחריות היא גם עלינו, שאנחנו מאפשרים את זה.
עינת וילף: לכן אם התוצאה – גם אם כל התהליך היה חוקי - היא כזאת שברור שמתקיימת אפליה, וברור לכם הרי שאם שנה אחר שנה יש אחוז קבוע, כפי שהיה באותן אוניברסיטאות אמריקאיות ביחס ליהודים במשך עשרות בשנים, ותמיד זה היה אחוז קבוע - אם יש אחוז קבוע, יש אפליה.
עינת וילף: לכן צריך, לצורך העניין, לפתוח בחקירה, ולנקוט את הסנקציות, גם אם אף מתלוננת לא באה קדימה.
דורית מורג: הנושא של מספר הנרשמים, של מי פונה וזהות הפונות נבדקות על-ידי המפקחות במשרד החינוך וכן על-ידי המפקחת על הנושא במשרד החינוך.
דורית מורג: יש אכן בדיקה של הליכי הקבלה, של ההליכים בסמינרים.
דורית מורג: עדיין, אם יש מיעוט פונות, זה תהליך בחברה החרדית, שיכול להיות שבמשך הזמן יהיו יותר פניות.
דורית מורג: הפניות הללו נבדקות בתשומת לב.
דורית מורג: בנוסף, נבדקים הליכי הקבלה הכלליים.
עינת וילף: אני חושבת שכולנו הבנו שהיום משרד החינוך – נתייחס כרגע לתהליך.
עינת וילף: כמו שלמדנו כאן, החברה החרדית התארגנה סביב התהליך הזה כדי להמשיך בתהליכי האפליה.
עינת וילף: זה אומר שנדרש כעת שלב יותר משמעותי ממשרד החינוך, זה אומר הליכה אקטיבית נגד אותם מקומות שבהם התוצאה, ללא קשר לתהליך, באופן מובהק מעלה דגל שחור של אפליה.
עינת וילף: לכן זה התהליך.
עינת וילף: יש לכם הסמכות לעסוק בזה, וגם אם אף אחד לא מתלוננת, וגם אם לא נרשמת יותר אחת מאשר מקומות שיש, עדיין למשרד החינוך יש אחריות לומר: המספרים האלה לא יכולים להתקיים, גם אם התהליך הזה הוא נכון לכל הדרך.
עינת וילף: תכף נעבור לדון בתלמידים שהוריהם מהעלייה מאתיופיה – שם משרד החינוך נוקט את הגישה הזאת:
עינת וילף: אם יש בית ספר שהמספרים לא מסתדרים - מפרק את בית הספר.
עינת וילף: כי אין שם לובי פוליטי נגד.
דורית מורג: בודקים את מספר הפונות, בודקים את הליכי הקבלה ואת התוצאה.
דורית מורג: תוצאה של מכסות נבדקה, ולא נמצאה.
דורית מורג: ועדיין יש מקום לפניות פרטניות, להליכים שיתקיימו גם בתוך החברה החרדית.
עינת וילף: זה ודאי חשוב, ואנחנו מעודדים את זה.
עינת וילף: אני מבקשת את המספרים של כל אחד מהמוסדות על פני ארבע השנים האחרונות, ואז נראה אם התוצאות הן כאלה שלא מעלות.
יואב ללום: אני מבקש להציע הצעה שהציע חבר הכנסת אמסלם שני יו"רים לפניך בוועדה הזאת - להקים ועדת משנה לנושא הספציפי הזה, שבה יהיו חברים גם חברי כנסת, וניתן גם לגפני ביטוי שם.
יואב ללום: כל חברי הכנסת יהיו שם, מכל הכיוונים, וגם נציגי משרד החינוך וגם נציגי עמותות, כמונו, ופעם אחת ולתמיד נעשה עבודה רצינית בנושא הזה.
עינת וילף: אני לא רוצה שזה יהיה ועדת משנה, כי הדבר הזה משפיע לא רק על הציבור החרדי; הדבר הזה אוכל בחינוך הציבורי במדינת ישראל.
עינת וילף: בגלל שיש כבוד לאורח חיים, מתחיל תהליך ההפרטה בכלל מערכת החינוך הציבורית.
עינת וילף: לכן מה שמאפשרים בחינוך החרדי, נכנס לחינוך הציבורי במדינת ישראל, וזה לא עניין לוועדת משנה.
עינת וילף: החל במושב הבא אחת בשבוע אני מתכוונת לעסוק בנושא הזה.
חיים אמסלם: סיעת העצמאות עלולה לקבל הרבה קולות מהחרדים.
עינת וילף: אחת לשבוע החל מהמושב הבא אני מתכוונת לעסוק באופן קבוע בכל מנגנוני ההפרטה, הסמויה והלא סמויה, ואין ספק שהנושא החרדי, שגם יוקדש לו דיון מיוחד השבוע, וזה לא עניין לוועדת משנה, כי זה משפיע על כל מערכת החינוך היום באופן מאוד בעייתי, וזה אוכל במערכת הציבורית.
עינת וילף: נעבור לנושא של התלמידים שהוריהם מהעלייה מאתיופיה.
עינת וילף: האם יש התייחסות לנושא החרדי לפני שנעבור לנושא הבא?
דורית מורג: בעניין אזורי רישום, אזורי רישום, לגבי בתי הספר הרשמיים, הם על-פי חוק, בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים.
דורית מורג: ככל שמדובר בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים, יש בחירה.
חיים אמסלם: ומדוע?
חיים אמסלם: אם הבעיה כל כך כואבת, ואין פתרון אחר- - -
יואב ללום: זה תקנות שהשר יכול להתקין, למיטב ידיעתי.
דורית מורג: מדובר בשינוי חקיקה שישפיע גם על כל בתי הספר העל-יסודיים במדינת ישראל.
עינת וילף: נכון שהמוכר שאינו רשמי הוא רעה חולה, וזו הסיבה שאני מתכוונת לעסוק בזה באופן יסודי, אבל בסך הכול זה מה שהוא מבקש למרבית תלמידי ישראל ביסודי – הם הולכים לבית הספר במקום מגוריהם.
עינת וילף: אין לחץ, אין דרמה, חוץ מכמה בתי ספר אזוריים, לא צריך לשלם גם.
עינת וילף: הוא מבקש דבר מאוד פשוט, ואין ספק, בעיניי, לפחות, שבמקום שניקח את הנורמות מהמגזר החרדי לתוך החינוך הציבורי שלנו, אנחנו צריכים לעשות בדיוק את הכיוון ההפוך.
רינה כהן: בקשה קצרה של המועצה הציבורית להורים בישראל מהוועדה ומיושבת-ראש הווועדה.
רינה כהן: הורים יכולים לשמש בתוך התהליך החברתי הזה, ואנחנו מצויים בתוך תהליך חברתי, יכולים לשמש כמנגנון לצמצום האפליה, ולשם כך, בנוסף למנגנונים שיש, שעושים את המקסימום שהם יכולים לעשות, ואולי גם מעבר, הבקשה היא שהוועדה תקיים דיון, איך מיידעים את ההורים על זכויותיהם, ואיך מסייעים להורים להגיש את העררים האלה, כי בוועדות יושבים משפטנים, יושבים אנשי מקצוע.
רינה כהן: הורים הם עמך, וזקוקים לסיוע בתהליך הזה.
רינה כהן: אני חושבת שדיון בנושא הזה יקדם את הנושא, וההורים הם גורם שהוא זה שכשהוא יפעל, תצטמצם האפליה בקצב שהיא תצטמצם, אבל בלי הורים לא נראה לי שהסיפור הזה ילך.
עינת וילף: כבר אבקש תשובה.
עינת וילף: ממשרד החינוך, מה נעשה מעבר לחבות על הבעלות ליידע את ההורים, לצורך העניין – קמפיין, מכתבים על גב אוטובוסים, כדי שאם אין טלוויזיה, יידעו את זה, שהם רשאים לערער?
עינת וילף: האם נעשה איזשהו דבר כדי שהורים יידעו את זה?
דורית מורג: פרסום בחוזר מנכ"ל.
יואב ללום: יש את זה לכל הורה בבית.
יואב ללום: ..
דורית מורג: באתר של המשרד.
רינה כהן: באוכלוסייה החרדית אין הטכנולוגיה המתקדמת הזאת.
עינת וילף: זה יהיה אחד הסיכומים וההמלצות.
יואב ללום: הגברת מורג, חברתי למקצוע, אמרה כאן משפט, שהיא לא מבינה, למה אני כועס אחרי כל הפעילות.
עינת וילף: היא לא אמרה את זה.
יואב ללום: הסברתי את תרגום הדברים.
יואב ללום: בסדר, מתנצל.
יואב ללום: אני רוצה רק לומר – מבקר המדינה כתב דוח מאוד מקיף בנושא הספציפי הזה.
יואב ללום: מבקר המדינה תקף בדוח שלו את המושג שנקרא, שמקבלים אחיות.
יואב ללום: אותם בתי ספר שמשמרים את ההומוגניות שלהם, דואגים לשמר אותה בהליכים מאוד חוקיים.
יואב ללום: הם מקבלים קודם כל את האחיות.
יואב ללום: יש לי נתון של מנהל האגף לחינוך חרדי בירושלים, שאומר ש-80 אחוז מהמקומות נתפסים על-ידי אחיות.
יואב ללום: עכשיו נשאר לריב רק עם ה-20 אחוז שנשארו במשחק הכיסאות המוזיקליים האלה, ומשרד החינוך בתגובה שלו ובהנחיות חדשות שהם מדברים עליהן, אישר מחדש, למרות דוח מבקר המדינה, את האחיות, ונתן להן הכשר בהכשר משרד החינוך.
עינת וילף: תודה רבה, ובמיוחד תודה על הבאת הדברים מהשטח, כי בלי זה לא נוכל להיאבק בתופעה.
עינת וילף: אכן תם ולא נשלם, בשום צורה שהיא.
עינת וילף: אני עוברת לנושא הילדים של היהודים שעלו מאתיופיה.
עינת וילף: זיוה מקונן-דגו, בבקשה, מנכ"לית אגודה ישראלית למען יהודי אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: שלום.
זיוה מקונן-דגו: האמת, שאנחנו יום אחרי תשעה באב, שחרב הבית השני, כך אומרים חז"ל, בגלל שנאת חינם.
זיוה מקונן-דגו: לפי המצב הזה, איני יודעת אם אנחנו קרובים, ואני תמהה לאור הדברים שנאמרו גם על-ידי חבר הכנסת אמסלם וגם על-ידי עו"ד ללום.
זיוה מקונן-דגו: לגבי תלמידים יוצאי אתיופיה, אני רוצה לתת סקירה, ועל הקושי שאתו מתמודדת קליטת יוצאי אתיופיה בכלל ובמערכת החינוך בפרט.
זיוה מקונן-דגו: כיום נמצאים 18 בתי ספר, שהם מעל 50 אחוז יוצאי אתיופיה, ולא בגלל שאותם – הטענה של משרד החינוך רוב הזמן, שרוב האוכלוסייה יוצאת אתיופיה נמצאת בישובים ריכוזיים, אבל אין אף שכונה בישראל שיש בה 50 אחוז יוצאי אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: גם אם נלך לאותם ישובים שיש בהם ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה, קריית משה ברחובות או ראשון לציון, רמת אליהו, נראה שיש שם מקסימום 37 אחוז מהתושבים.
זיוה מקונן-דגו: למרות זאת יש בתי ספר שהם מעל 90 אחוז יוצאי אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: משרד החינוך החליט שהוא סוגר את בתי הספר הללו, ומפזר אותם.
זיוה מקונן-דגו: עצם העובדה שהגענו למצב כזה שיש חמישה בתי ספר מעל 90 אחוז יוצאי אתיופיה, ואנחנו מדברים על בתי ספר ממלכתיים וממלכתיים-דתיים; אנחנו לא מדברים על מוכר ואינו רשמי אלא בתי ספר באחריות משרד החינוך ב-100 אחוז.
עינת וילף: בעבר הם הלכו רק לבתי ספר ממלכתיים-דתיים.
עינת וילף: היום יש גם הליכה לבתי ספר ממלכתיים?
זיוה מקונן-דגו: כן.
זיוה מקונן-דגו: היסטורית, היו החלטות שונות ומשונות, אם אנחנו מדברים על שנות ה-80, שילדים מעל גיל 12 הוצאו לפנימיות בהחלטה גורפת, ואחר כך, בשנות ה-90, היתה החלטה של 25 יוצאי אתיופיה, מכסות, ואז ראינו שילד, גם אם אח שלו בא להיכנס לבית ספר מסוים, לא ניתן לו, כי הוא עבר את המכסה.
זיוה מקונן-דגו: היה בג"ץ על זה וכו'.
זיוה מקונן-דגו: אבל העובדה היא שהרשויות המקומיות מאפשרות ומסלילות את אותם ילדים, להיכנס לאותם בתי ספר מוחלשים – אני מציינת, ולרכז את יוצאי אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: אם אנחנו מדברים על בית ספר נר עציון, שבשנה שעברה משרד החינוך ב-2 בספטמבר סגר אותו והתפזר, ילדים הובאו משכונות אחרות לאותו בית ספר, ילדים יוצאי אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: עיריית פתח תקווה היתה אחראית לרכז ולייצר בית ספר ליוצאי אתיופיה בלבד.
זיוה מקונן-דגו: אם נלך לבתי ספר כמו בנתניה, ארבעה בתי ספר שהפכו להיות מעל 70 אחוז.
זיוה מקונן-דגו: איך זה נוצר בעיר גדולה כמו נתניה, שנוצרים בתי ספר כאלה?
זיוה מקונן-דגו: השנה משרד החינוך, כמו שציינתי, החליט שהוא סוגר את בתי הספר האלה, ומפזר אותם לכל מיני שכונות, שהם יוצאים בהסעות, כשאנחנו יודעים שהחברים שלהם, שנמצאים באותה שכונה, לומדים בבתי ספר שונים – שכונתיים או חוץ-שכונתיים - אבל מבחירה.
זיוה מקונן-דגו: נלך לבית ספר רשב"י, שהשנה הוחלט שהוא נסגר – בית ספר בבאר יעקב, בית ספר ממלכתי-דתי יחיד.
זיוה מקונן-דגו: בית הספר, הוחלט שהוא נסגר בשנה שעברה, ב-31 באוגוסט.
זיוה מקונן-דגו: ההורים מחו, לא היו מוכנים שבית הספר ייסגר, כי סגירת בית הספר אומרת שהילדים האלה יוצאים מחוץ ליישוב.
זיוה מקונן-דגו: אנחנו תמכנו בהורים, משרד החינוך קיבל את ההחלטה, והתלמידים הללו נשארו בבית הספר.
זיוה מקונן-דגו: השנה נסגר בית הספר, והילדים נתבקשו להירשם לבתי ספר אחרים.
זיוה מקונן-דגו: משרד החינוך, ראש האגף הממלכתי-דתי, חמ"ד, ד"ר הרב ליפשיץ, היה מעורב אישית כדי שהילדים האלה יתקבלו לבתי ספר בסביבה הקרובה.
זיוה מקונן-דגו: בתי הספר לא היו מוכנים לקבלם.
זיוה מקונן-דגו: בית ספר בבית דגן – מנהל בית ספר שלא ידע מה לעשות עם העניין, שלא רצה לקבל את ההחלטה, לקבל את הילדים האלה, הוא זימן את ההורים כדי לדון, האם מקבלים או לא.
זיוה מקונן-דגו: ההחלטה היתה חד-משמעית – חוץ משלושה הורים שהיו בעד, כל שאר ההורים התנגדו, לקבל את התלמדים האלה.
זיוה מקונן-דגו: משרד החינוך התקפל, קיבל את ההצעה הזאת, והילדים האלה, רובם, ללא בחירתם, ללא רצונם, הולכים לבתי ספר ממלכתיים בתוך הישוב – אגב, אני שמחה על ההחלטה הזאת שלהם, ואני אשה שומרת מסורת, אבל בהחלט שמחה שההורים האלה הגיעו להחלטה שרובם שולחים לבית הספר הממלכתי, עם כל הצער.
זיוה מקונן-דגו: וההורים שהתעקשו כן להישאר במגזר הממלכתי-דתי, נאלצו ללכת לאותם בתי ספר שכעת יש בהם ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה – בית ספר ישורון ובית ספר אריאל בראשון לציון, והם מהווים מעל 30 אחוז יוצאי אתיופיה, כלומר בשנה הבאה או בעוד שנתיים נגיע שוב לאותו מקום של 50 אחוז יוצאי אתיופיה, ובאים לפזר אותם.
זיוה מקונן-דגו: לכן האחריות היא של שני המוסדות – אחד, גם של משרד החינוך, שצריך לעקוב ולאכוף וליישם, והדבר השני – הרשויות המקומיות, שניתנת להם יד רחבה, לעשות מה שהם רוצים, ובתי ספר לא רוצים לקלוט.
זיוה מקונן-דגו: אם אנחנו מדברים על מספר התלמידים יוצאי אתיופיה בסך הכול – אנחנו מדברים על 35 אלף תלמידים יוצאי אתיופיה, 36,158.
זיוה מקונן-דגו: במערכת החינוך היהודית, דוברי העברית, נמצאים מיליון ו-148.
זיוה מקונן-דגו: האחוז שלנו באוכלוסייה הוא 3.1 בלבד, אז ההיווצרות של בתי ספר, 95 אחוז או 100 אחוז יוצאי אתיופיה, זה מקומם, זה לא ייאמן, איך נוצרים הדברים הללו.
זיוה מקונן-דגו: ואנחנו יודעים – זה לא רק בבתי הספר, התופעה הזאת; גני הילדים, בבאר שבע, שראינו שהם קולטים רק את יוצאי אתיופיה, ואם זה בבית שמש השנה, שנחשף, וכו'.
זיוה מקונן-דגו: אנחנו יודעים גם שבתי הספר שנאלצו לקלוט את התלמידים יוצאי אתיופיה מנר עציון בפתח תקווה הם טוענים שלא קיבלו את כל המשאבים כדי לתמוך באותם ילדים.
זיוה מקונן-דגו: העובדה שהושעתה מנהלת בית ספר השנה, שהחלטה לא לקבל תלמידים חדשים יוצאי אתיופיה בבית הספר שובו, זה בגלל שלא קיבלה את התקצוב שהובטח לה על-ידי משרד החינוך.
זיוה מקונן-דגו: משרד החינוך לא יכול להחליט שהוא מפזר את התלמידים האלה, ובסוף באמת לא לתת להם את התמיכה ואת הליווי.
זיוה מקונן-דגו: המצב של איך בתהליך של במשך 10-7 שנים בית ספר שהיה 15 אחוז יוצאי אתיופיה, והופך להיות 90 אחוז יוצאי אתיופיה, ואני חוזרת לבית ספר רשב"י בבאר יעקב.
זיוה מקונן-דגו: בתשס"ה בית הספר הזה, היו בו 13 אחוז יוצאי אתיופיה בלבד.
זיוה מקונן-דגו: בתשס"ח הפך להיות בית הספר ל-79 אחוז יוצאי אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: זה לא כי בבאר יעקב כל האנשים שומרי המסורת עקרו מהעיר, אלא פשוט הוציאו את ילדיהם מבית הספר, והעבירו אותם לנס ציונה, לראשון לציון או לישובים קרובים אחרים, וכיום אנחנו נמצאים בבית ספר שהוא 95 אחוז יוצאי אתיופיה, כלומר התהליך של הורים שמוציאים את ילדיהם, כי הם לא רוצים שילמדו עם תלמידים יוצאי אתיופיה, זה באחריות הרשות המקומית שמאפשרת את זה, ומשרד החינוך רואה את זה.
זיוה מקונן-דגו: אצלנו לא צריך לראות שמות משפחה; אצלנו מספיק שרואים את הנוכחות של הצבע, והורים בוחרים לא להכניס את הילדים שלהם.
זיוה מקונן-דגו: לגבי הפערים בחינוך, הפערים בחינוך בקרב תלמידים יוצאי אתיופיה הם מאוד גדולים.
זיוה מקונן-דגו: אנחנו יודעים שאחוז התלמידים שנמצאים מפוזרים בשאר בתי הספר הוא הגדול, כלומר בבתי ספר מ-50 אחוז עד 95 אחוז נמצאים רק תלמידים 8 אחוז תלמידים יוצאי אתיופיה מתוך 35 אלף תלמידים.
זיוה מקונן-דגו: רוב התלמידים מפוזרים, ורובם נמצאים עד 30 אחוז, ועדיין הפערים גדולים.
זיוה מקונן-דגו: זה מראה שהפערים נוצרים לא כי הם נמצאים בבית ספר כזה או אחר, אלא כי יש גם הדרה בתוך בית הספר, והם התלמידים שיושבים בספסל האחורי בכיתה, כלומר כשמדברים על אינטגרציה – זה לא רק כמותי אלא גם אינטגרציה איכותית.
זיוה מקונן-דגו: משרד החינוך ראה את נתוני הפערים בשנה שעברה, הצגנו אותם בפני ד"ר שושני, המנכ"ל לשעבר - נתוני המיצב שהיו חשופים לכול, והוא החליט שהוא מתגמל את התלמידים שעלו מיוני 2006 ב-1.75 שעות שבועיות בבית הספר.
זיוה מקונן-דגו: אין לי מושג למה ואיך, אני לא מכירה התקדמות כל כך של תלמידים, אבל השעות קוצצו ל-0.5 השנה.
זיוה מקונן-דגו: אשמח לדעת.
זיוה מקונן-דגו: תודה.
עינת וילף: רחל מתוקי, מנהלת מחוז חיפה, משרד החינוך, בבקשה.
רחל מתוקי: ברשותכם, לפני שאתייחס לפרטים שאותם ציינה הגברת מקונן, אתייחס למדיניות משרד החינוך בכלל ובשנה האחרונה בפרט.
רחל מתוקי: הנושא של שילוב תלמידים בני הקהילה האתיופית בשנה האחרונה נמצא על שולחנו של שר החינוך ושולחנה של מנכ"לית המשרד.
רחל מתוקי: לפני כשנה ניתנה הנחיה מאוד ברורה של שר החינוך, להגיש לו תוכנית מפורטת פר כל בית ספר בתוך רשות, שמדברת על שילוב בני הקהילה ואינטגרציה נכונה, כך שהקהילה הקולטת באמת תהיה קהילה קולטת, ולא הנקלטת תהפוך לקולטת.
רחל מתוקי: בהחלט דיברנו על צמצום אחוז מהקהילה בתוך בתי הספר מתוך עיקרון השילוב.
רחל מתוקי: כל המחוזות ערכו מיפוי מדוקדק יחד עם הרשויות המקומיות.
רחל מתוקי: הרשות המקומית היא שותפה שלנו בהליכים הללו, ונבנתה תוכנית שמפוקחת ברמה שבועית על-ידי מנכ"לית המשרד.
רחל מתוקי: לראיה, בתום שנת הלימודים הזו ולקראת שנת הלימודים הקרובה יפוזרו שלושה בתי ספר של מעל 90 אחוז שתלמידיהם היו בני הקהילה.
רחל מתוקי: גם הושעתה מנהלת בית ספר בשל אפליית בני הקהילה.
עינת וילף: כל התלמידים יודעים איפה יהיו רשומים?
רחל מתוקי: אכן.
רחל מתוקי: זה תהליך שנעשה לאורך שנה, תהליך מסודר.
רחל מתוקי: ההורים היו שותפים, הארגונים.
רחל מתוקי: גם במחוז שלי היתה עמותה שמייצגת את הקהילה.
רחל מתוקי: התהליך נעשה נכון, יחד עם ההורים ויחד עם בתי הספר הקולטים.
עינת וילף: אם תוכלי להרחיב על בתי הספר הקולטים – איך מבטיחים שהתהליך הזה מסתיים, כלומר שלא עוברים תלמידים, וכמו שתואר כאן, הורים מוציאים, וחוזר חלילה?
עינת וילף: איך מבטיחים שיש תחנה סופית, כלומר שהקליטה בבית הספר היא מוצלחת?
עינת וילף: המטרה היא לא רק לראות את המספרים ולהרגיש שפיזרנו למקום אחר, אלא להבטיח שכולם מרוויחים מהתהליך הזה, ושבית הספר הקולט מרוויח, אז מה נעשה?
רחל מתוקי: ברשותך, אתן דוגמה מהמחוז שלי.
רחל מתוקי: במחוז שלי פוזר בית ספר יבנה בחיפה, 99 אחוז מתלמידיו היו בני הקהילה.
רחל מתוקי: התהליך ארך שנה שלמה, וזה אומר שגייסנו ראשית את הקהילה שבה גרים התלמידים יחד עם הרשות המקומית, מגשרים נכנסו לבתים וערכו פעילות הסברה.
רחל מתוקי: נעשה פיזור – בסך הכול בחיפה, למרות שזו עיר גדולה, וזה חלק מהבעיה של ריבוי בני הקהילה – בעיר חיפה, שיש בה מעל 50 בתי ספר יסודיים בחינוך שאינו רשמי, רק חמישה שייכים לחינוך הממלכתי-דתי.
רחל מתוקי: בני הקהילה, בעיקר מבני הפלשמורה, שזקוקים להליכי גיור, נרשמים קודם כל לחינוך הממלכתי-דתי, כך שאחוז התלמידים - - - בתי הספר הוא גבוה בלי קשר להדרה כזאת או אחרת.
עינת וילף: אבל היום יש לנו דור שהולך לחינוך הממלכתי.
רחל מתוקי: נכון, ואנחנו רואים את זה גם במונחים הולכים וגדלים, ואנחנו מברכים על כך – לא מטעמים אידיאולוגיים; באמת מטעם השילוב.
רחל מתוקי: לאורך השנה נעשה תהליך שבו הוחלט יחד עם צוות בית הספר ויחד עם ההורים, אילו משפחות או אילו תלמידים אחים הולכים לאילו בתי ספר.
רחל מתוקי: תהליך המעבר בין בית הספר שפוזר לבין בתי הספר הקולטים היה לאורך השליש האחרון של שהשנה.
רחל מתוקי: התלמידים ביקרו בבית הספר, מנהל בית הספר פגש את התלמידים, הם מכירים את הכיתות שבהן ישולבו, ובמקרים מסוימים אפילו היוו חלק מהכיתות – באו כקבוצה.
עינת וילף: האם נעשות פעולות במהלך הקיץ, להבטיח שמתחילים את שנת הלימודים באופן שיאפשר להם שילוב מלא בכיתה?
רחל מתוקי: במהלך השנה נעשו פעולות, במהלך הקיץ, ואנחנו נמשיך ונעקוב לאורך השנה אחר כך התלמידים.
רחל מתוקי: לראיה – מנכ"לית המשרד עוקבת באופן אישי אחר השתלבותם של התלמידים מנר עציון שנסגר לפני כשנה, במוסדות החינוך השונים.
רחל מתוקי: ברור לנו, בטח לי כמנהלת מחוז, ולעמיתיי, שנמשיך ונעקוב אחר התלמידים.
עינת וילף: אילו דברים מעלים בתי הספר הקולטים?
עינת וילף: אילו בעיות הם מעלים, כשרוצים להבטיח שהם יצליחו – מה הם מעלים מהצד שלהם?
רחל מתוקי: אני רוצה להתייחס לנושא של הדרת תלמידים בתוך בית הספר, ואת הנושא הזה אני רוצה לדחות על הסף.
רחל מתוקי: יהיה לא נכון ואפילו פוגע לומר שמנהלי מוסדות החינוך או המורים מדירים תלמידים בתוך בתי הספר.
רחל מתוקי: ראשית, יש העדפה מתקנת בתקצוב של בני הקהילה, ולא חשוב באיזה בת ספר הם לומדים – בין אם הם לומדים בממלכתי ובין אם הם לומדים בממלכתי-דתי, וגם אענה לשיטה החדשה של התקצוב.
רחל מתוקי: זה לא שהורדנו תקצוב, אלא שינינו את הדגשים בתקצוב על-פי שלבי גיל וכו'.
רחל מתוקי: בנוסף לתקן הרגיל של בית הספר, שאותו מביא כל תלמיד, תלמידים בני הקהילה מקבלים שעות נוספות לתגבר, להתרים אותם לפני, בעיקר במקצועות רבי מלל.
רחל מתוקי: זה נכון לכל אוכלוסייה – אי-אפשר לחשוב שבית הספר הוא חזות הכול; כדי לקדם את בני הקהילה ברור לנו שככל שנחבר את הבתים, וככל שתיעשה פעילות יותר הוליסטית קהילתית עם המשפחות, כך הסיכוי שלנו להצליח, גבוה יותר.
רחל מתוקי: איפה שיש שיתוף פעולה נכון עם הרשות המקומית, עם הקהילה, עם מנגנונים מסייעים בקהילה לחבר את הבתים לתהליך החינוכי, התלמידים מצליחים יותר.
רחל מתוקי: בסוף יש רצף היום ויש מנגנונים נוספים שתומכים בבני הקהילה, והם מוחלשים.
רחל מתוקי: נכון שמנגנון הרישום הוא שכונתי, ומי שאמון והרשם הוא הרשות המקומית, והרשות המקומית מגישה לנו, משרד החינוך, לאישור את אזורי המיפוי, אבל אנחנו גם על אזורי הרישום מפקחים.
רחל מתוקי: ראשית, פעם אחת באזור המיפוי יש לנו קושי להתמודד עם הרישום לבתי הספר בחינוך הממלכתי-דתי בשל מספרם הנמוך ברשויות.
רחל מתוקי: נתתי דוגמה למספר כל כך קטן בעיר השלישית בגודלה במדינת ישראל.
רחל מתוקי: אבל לפי חוק, כשתלמיד מקבל אישור על רישום, כתוב לו למטה שתוך 14 יום הוא יכול להגיש ערעור.
רחל מתוקי: הערעור הראשון שהוא מגיש הוא לרשות המקומית.
רחל מתוקי: הרשות המקומית מקיימת ועדה, ובוחנת את בקשת התלמיד, ונותנת לו תשובה.
רחל מתוקי: אם התשובה שלילית – הטופס הוא אחיד – ההורה יודע שהוא יכול לערער למשרד החינוך.
רחל מתוקי: אני אומרת את זה בשם עמיתיי, בטח בשם המחוז שלי – ברגע שמגיעה אל שולחני בקשה של תלמיד בן הקהילה, היא נבחנת משיקולים אחרים.
רחל מתוקי: לנו יש עניין לפזר את הילדים, גם אם הם גרים בשכונות מוחלשות, ולאפשר להם ללמוד בשכונות חזקות יותר, אם ההורים מעוניינים בכך.
רחל מתוקי: יש הרבה מאוד תוכניות ומנגנונים, לחזק את בני הקהילה בתוך בתי הספר גם בחינוך הממלכתי וגם בחינוך הממלכתי-דתי .
רחל מתוקי: כפי שאמרתי, בית ספר הוא לא חזות הכול.
רחל מתוקי: גם שר החינוך וגם מנכ"לית המשרד קיימו שולחן עגול עם נציגי הקהילה, עם העמותות השונות, כדי שכל התהליכים שהשר והמנכ"לית מובילים, ייעשו בשיתוף בני הקהילה, כי הנגישות והרגישות הרב-תרבותית היא קריטית כאן כדי לעבוד נכון.
רחל מתוקי: אף אחד לא חושב שזה נכון לעשות זאת ללא נציגי הקהילה.
רחל מתוקי: אני רואה שגברת מקונן מהנהנת.
רחל מתוקי: החוזר שהזכירה עו"ד רדונסקי, שפורסם בחודש ינואר האחרון, שמדבר על איסור אפליה בקבלת תלמידים, נכון לא רק לאוכלוסייה החרדית; הוא בהחלט נכון גם לאוכלוסיית עולים בכלל ולכל אוכלוסייה בחינוך הממלכתי.
רחל מתוקי: נכון שקל לנו יותר, כי כאן מדובר – רוב המקרים ורוב התלמידים לומדים בחינוך הרשמי.
רחל מתוקי: מכיוון שהחינוך הרשמי מפוקח ובבעלות המדינה, קל לנו יותר לאכוף תופעות של אפליה, ולטפל בהן.
עינת וילף: בתי הספר הקולטים, מה הם אומרים לכם שהם צריכים כדי להצליח?
רחל מתוקי: הטיפול הוא טיפול פרטני, כלומר אם בית ספר אומר:
רחל מתוקי: אני זקוק ל-X שעות לתגבר בתחום הזה והזה, הוא מקבל את זה.
רחל מתוקי: אני רוצה לומר על שני מקורות תקציב: המקור התקציבי הראשון הוא המקור שהמטה מקצה, וזו ההקצאה שהולכת על-פי נוסחה מסודרת של מספר תלמידים במוסד ומספר השנים שבו התלמיד נמצא בארץ.
רחל מתוקי: המקור התקציבי הנוסף הוא המקור של סל מנהל המחוז.
רחל מתוקי: לכל מחוז יש סל מנהל המחוז, שמופנה לחיזוק אוכלוסיות כאלה ואחרות.
רחל מתוקי: הנושא של חיזוק בני הקהילה האתיופית וקידומם, ואני מסכימה שהישגיהם מטרידים אותנו מאוד, נמצא על שולחננו.
רחל מתוקי: אחד הדברים שאני עשיתי לקראת שנת הלימודים הבאה במחוז שלי עבור בני הקהילה האתיופית בחינוך הממלכתי-דתי – לקחתי מורים מקצועיים, שהם מורים על כמה בתי ספר – למשל, מורה למתמטיקה, כי מתמטיקה זו נקודת חולשה, ומכיוון שבתי הספר מאוד קטנים, ולא יכולים להעסיק מורה במשרד מלאה, לקחתי מורה, ואמרתי: הוא על-אזורי, מומחה תוכן, יגיע לארבעה בתי ספר, ויחזק רק את בני הקהילה – רק אותם.
רחל מתוקי: הנושא הזה מטריד אותנו, הוא נמצא על שולחננו.
רחל מתוקי: הרשות המקומית היא שותפה מלאה שלנו לתהליכים האלה.
רחל מתוקי: גם היא משקיעה משאבים בחיזוק בני הקהילה.
רחל מתוקי: החכמה היא לעשות את איגום המשאבים נכון.
רחל מתוקי: איפה שיש איגום משאבים נכון בין המשרד, הרשות המקומית ותומכים נוספים כמו ג'וינט, משרד הקליטה וכו', אנחנו רואים שילוב נכון יותר.
רחל מתוקי: בנוסף, נבנו, פרט לפיזור, תכניות לחיזוק – למשל, בדרום נתניה נבנתה תוכנית לכל בתי הספר בדרום נתניה, בקריות, שיש כניסה מסיבית של משפחות לדיור הקבע, נבנתה תוכנית הוליסטית.
רחל מתוקי: אני יכולה לספר על תוכנית שהיא אמיצה מאוד מבחינת החינוך הממלכתי-דתי ורבני החמ"ד, שאומרת: לא עוד שילוב התלמידים בחינוך הממלכתי-דתי, שהוא קטן, וקשה לעשות בו את השילוב הנכון מבחינת אחוזים; אנחנו בחרנו בתי ספר הטובים ביותר, הממותגים גבוה ביותר בחינוך הממלכתי בקריית ביאליק, ופתחנו בתוך בתי הספר הללו נתיב ממלכתי-דתי.
רחל מתוקי: הילדים שהגיעו לומדים, ואני מחזקת את החמ"ד, את הרב ליפשיץ ותת רבני החמ"ד.
רחל מתוקי: הילדים לומדים בתוך החינוך הממלכתי את לימודי הקודש ואת לימודי השפה בנפרד, אבל משולבים מלא במקצועות האחרים – בחשבון, באנגלית, בספורט, בכל הפעילות החווייתית.
רחל מתוקי: בעיניי, הדגם עבד שנה אחת מוצלח מאוד, ובשנה הבאה אנחנו מכפילים אותו - עושים את זה בשני בתי ספר.
רחל מתוקי: אנחנו כל הזמן מנסים להיות יצירתיים, ולמצוא את השילוב הנכון לקליטה.
עינת וילף: משרד הקליטה, בבקשה.
שרי פייר: אני מצטרפת לדברי עמיתתי ממשרד החינוך, שאנחנו פועלים אתם בשיתוף פעולה מלא.
שרי פייר: לנושא שבית הספר הוא לא חזות הכול, הוא הלבה, אבל צריכים להצטרף אליו מעגלים נוספים, וההישגים מטרידים את כולנו.
שרי פייר: לכן אנחנו במסגרת החינוך הלא פורמלי מסייעים לילדים עולים בכלל ולילדים עולים ובני עולים יוצאי אתיופיה.
שרי פייר: הדגש שלי הוא בני עולים, כי המחקר האחרון של ברוקדייל מאושש את מה שלצערי, רבים מאתנו יודעים – שהבעיות לא נעלמות בדור השני, להפך – בקרב יוצאי אתיופיה הן אפילו מתגברות.