GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס מילר: אם רוצים לחסוך כסף על חשבון של חייל משוחרר שצריכים להעיף אותו מהעבודה, זה משהו אחד.
אלכס מילר: פה אני מדבר על בעיה הרבה יותר גדולה.
אלכס מילר: אני מדבר על מקומות עבודה, שמתאמנים שם עובדים ללא פיקוח.
אלכס מילר: מבחינה בטיחותית, זה מאוד בעייתי.
אלכס מילר: אני רוצה לדעת מה מספר האנשים שילכו הביתה.
אלכס מילר: אני מבקש ממחלקת מחקר ומידע של הכנסת לבדוק את זה.
אלכס מילר: אני רוצה נתונים גם מהבחינה הבטיחותית.
מיטל שרעבי: האם אפשר להבין למה יש חשש שיפוטרו עובדים?
מירב ישראל: יש חשש.
מירב ישראל: אי אפשר להתעלם מזה.
אלכס מילר: מה תפקידך במשרד הספורט?
מיטל שרעבי: בצוות הלשכה המשפטית.
אלכס מילר: אם אני בא ומביא תקנות של משרד המשפטים, שאומרות שמשרד ממשלתי לא חייב שתהיה לו לשכה משפטית וכי הוא יכול להפעיל לשכת יועצים חיצוניים.
אלכס מילר: כל הלשכה המשפטית של המשרד תלך הביתה.
אלכס מילר: זה מה שקרה בעיריות.
אלכס מילר: זה מה שקרה עם כל המנגנונים שהפריטו אותם.
אלכס מילר: ברגע שאין חובה, לא מביאים את האנשים.
אלכס מילר: ברגע שאת נותנת פטור, הוא לא חייב להעסיק עובדים.
אלכס מילר: תאמיני לי, שאני לא מכיר משרד ממשלתי אחד, שנותנים לו עכשיו אפשרות לחסוך על שתי משרות עבודה והוא לא יעיף את האנשים האלה.
אלכס מילר: זה התקציב של המשרדים.
אלכס מילר: אני לא מדבר על חברות.
אלכס מילר: אם יש חברות שמרוויחות הרבה כסף, על כל מתאמן יהיה מדריך כושר אישי.
אלכס מילר: מי שיש לו כסף, יכול לבזבז ולהביא 20 מדריכים.
אלכס מילר: מי שאין לו כסף ורוצה לחסוך, הוא יפטר.
אלכס מילר: בסופו של דבר מישהו ייפגע.
מיטל שרעבי: אם רוצים לעשות מחקר בבתים משותפים, זו בעיה.
אלכס מילר: אני לא ביקשתי זאת ממך.
מיטל שרעבי: אני מקבלת את פניות הציבור, ואני רואה שיש צורך בבתים משותפים.
מיטל שרעבי: אולי מקומות עבודה זה משהו אחר.
אלכס מילר: גם אני מקבל המון פניות ציבור.
אלכס מילר: כאשר מסתכלים במה אפשר לחסוך אל מול התועלת, הרציונאל הוא לבחור את התועלת.
אלכס מילר: התועלת אומרת שיש פה פן בטיחותי.
אלכס מילר: הדבר השני, הוא העניין של הפיטורים.
אלכס מילר: היום כאשר אנחנו נמצאים במצב בו אנחנו נמצאים, לפטר אנשים זה דבר מאוד בעייתי.
אלכס מילר: לכן, אני רוצה לדעת על כמה אנחנו מדברים: מהו המספר של האנשים שעלולים למצוא את עצמם בלי עבודה.
אלכס מילר: בנוסף, אני רוצה חוות דעת מקצועית בסוגיה של בטיחות.
אלכס מילר: משרד המשפטים וכל גוף אחר העוסק בסוגיה בצורה מקצועית, יכול לעשות זאת.
אלכס מילר: תבואו מוכנים לפעם הבאה.
שלמה סביה: יש לי שאלה אל איש המקצוע: כמה תאונות היו לכם בשנה האחרונה?
חיים פרנקל: הכוונה לפציעה כתוצאה ממשקולת?
חיים פרנקל: במועדון כושר זה לפחות פעמיים בשנה.
אלכס מילר: וזה עם נוכחות מדריך.
חיים פרנקל: אם אנחנו לוקחים את הפיקוח ואת כל חוקי הספורט(רווח בין מכשירים, תיק מד"א וכו') – היום יש הרבה פרצות, בין אם זה בבנייני מגורים ובין אם זה במוסדות של עבודה.
חיים פרנקל: בהעדר פיקוח, כמו בגני השעשועים, אפשר לראות את מספר הפציעות.
אלכס מילר: שם אלה מתקנים סטאטיים.
חיים פרנקל: רוב הפציעות לא קורות מסדר של אימון, אלא מחוסר הכוונה נכונה, משימוש לא נכון.
שלמה סביה: מצד אחד אתה בא ואומר שבחו"ל בכלל לא מחייבים מדריך והכל חופשי, ומצד שני אתה אומר שחייבים מדריך.
שלמה סביה: אל תסתור את עצמך.
חיים פרנקל: לא.
חיים פרנקל: אני בא ואומר: "או שווה לכולם, או לא שווה".
חיים פרנקל: אי אפשר לעשות איפה ואיפה.
חיים פרנקל: אני יכול להעלות כמה בעיות שלנו בשוק הפרטי, שמאוד מקשות עלינו.
אלכס מילר: מה ההכשרה שאתה דורש ממדריך כושר שאתה מעסיק היום?
חיים פרנקל: תעודה של מינהל הספורט, הכוללת 270 שעות לימוד, כולל תעודת מד"א.
אלכס מילר: מי החבר'ה שמגיעים לעבודה, חבר'ה שעברו קורסי מד"סים בצבא?
חיים פרנקל: לצערי, אני חייב לציין שמי שמגיע אלינו היום, בעיקר, זה כאלה שנמצאים אחרי צבא ובחרו להשתמש בפיקדון שלהם לקורס ברמנים או לקורס מדריכי חדרי כושר.
חיים פרנקל: רמת המדריכים בארץ מאוד נמוכה.
חיים פרנקל: גם רמת הקורס לא מכשירה אותם להסתובב בחדר כושר.
חיים פרנקל: זה הפורום שמדברים איתם על קינזיולוגיה, פיזיולוגיה ולא איך להסתובב בחדר כושר ולזהות לקוח שעושה תרגיל לא נכון.
אלכס מילר: אני מבקש ממחלקת מחקר של הכנסת לעשות בדיקה לגבי מי נכנס לתוך ההגדרות.
אלכס מילר: בנוסף, אני אבקש חוות דעת מקצועית.
אלכס מילר: אבקש גם נתונים לגבי תאונות שהצהירו עליהן.
אלכס מילר: אנחנו רוצים לראות מהי השפעת המדריך בהיבט הבטיחותי.
חיים פרנקל: אני ביקשתי את עזרת מינהל הספורט לא בשביל שבמועדוני הכושר שלי נחסוך מדריך.
חיים פרנקל: אני חושב שמדריך בחדר כושר זה משהו מאוד נכון.
חיים פרנקל: אנחנו בארצות הברית מפעילים את כל מועדוני הכושר 24 שעות.
חיים פרנקל: בארץ אין אפילו מועדון כושר אחד שעובד 24 שעות.
חיים פרנקל: אנשים מגיעים, מפעילים את זה עם פקידה, ונותנים שירות הרבה יותר טוב כדי שאדם יוכל להגיע מתי שהוא רוצה.
חיים פרנקל: זה בגלל שאין חובת מדריך.
אלכס מילר: למה אתם לא מסדירים את זה בצורה נורמאלית עם סנקציות?
אלכס מילר: מה הבעיה להעביר חוק ממשלתי נורמאלי?
מירב ישראל: סנקציות של מה?
אלכס מילר: סנקציות כלפי מי שלא עושה את זה.
שלמה סביה: מי יפקח על זה?
שלמה סביה: מי יעשה את זה?
אלכס מילר: מה זה מי יפקח?
אלכס מילר: זה חוק רישוי עסקים.
מיטל שרעבי: יש סעיף עונשין.
אלכס מילר: מה הענישה אם אין מדריך היום.
מיטל שרעבי: קנס.
אלכס מילר: מה גובה הקנס?
מיטל שרעבי: אם רוצים להשאיר נוכחות מדריך בבתים משותפים, אז בכלל לא תהיה אפשרית אכיפה.
מיטל שרעבי: מינהל הספורט לא יעבור מבית לבית.
אלכס מילר: אני רואה שמה שמפריע לך הכי הרבה זה הבתים המשותפים.
מיטל שרעבי: זה מאוד מפריע לי.
מיטל שרעבי: זה מתחם פרטי.
אלכס מילר: אז למה דיברתם על 100 דירות ולא פטרתם בכלל את הבתים המשותפים?
שלמה סביה: אז אנחנו אומרים: "בלי הגבלה".
אלכס מילר: תפצלו את הסעיפים, תביאו את זה ונחשוב על זה.
מיטל שרעבי: זה סעיף 1(1).
מיטל שרעבי: אפשר לדון בזה בנפרד.
מירב ישראל: האם אתם מסכימים שהוועדה תאשר רק את זה?
שלמה סביה: בלי ההגבלה של 100 בתים.
אלכס מילר: אני רוצה לראות נוסח של הסעיפים.
מיטל שרעבי: הסעיפים לפניך.
שלמה סביה: בוא נפצל את זה לשניים.
אלכס מילר: זה תקנות ולא חוק.
שלמה סביה: בוא נתייחס לכל סעיף בנפרד.
מיטל שרעבי: אפשר לפצל.
מיטל שרעבי: אפשר לאשר את סעיף 1 ולא את סעיף 2.
אלכס מילר: יכול להיות שגם את הסעיף השני נאשר.
אלכס מילר: אני אקבל ממחלקת המחקר והמידע את הנתונים.
אלכס מילר: אני רוצה להבין, איזה בתים נכנסים למסגרת הזו, על מה אנחנו מדברים.
אלכס מילר: אני רוצה שתהיה הפרדה מובנת, עם סנקציה ברורה כלפי מי שמפעיל חדר כושר בבית משותף לדיירים וללא דיירים וגובה כסף.
מיטל שרעבי: אבל הפטור הוא רק לזה.
אלכס מילר: אבל יש לכם בעיית פיקוח.
אלכס מילר: אתם תהרגו את השוק הפרטי.
אלכס מילר: אתם לא מבינים.
אלכס מילר: אם אין לכם סנקציה ברורה, אתם תהרגו את השוק הפרטי.
אלכס מילר: מה שיקרה, הוא שכל הבניינים יפעילו את חדר הכושר בשכר.
אלכס מילר: הם יידעו שעד שמישהו מהתמ"ת יבוא כדי לבדוק אותם, יעברו עוד מיליון שנים.
אלכס מילר: גם בקנס הם יוכלו לעמוד, כי הם מרוויחים גם מפה וגם מפה.
אלכס מילר: הם חוסכים גם בשתי משכורות.
אלכס מילר: תשוו את זה מול הקנס שהם צריכים לשלם.
אלכס מילר: לבסוף, הם מתחילים להרוויח.
מיטל שרעבי: גם מכון כושר היום, שמנהל עסק, יכול שלא להעסיק מדריך ואף אחד לא בודק.
אלכס מילר: אבל זו מהות חייו.
אלכס מילר: בבניין מגורים מכון הכושר זה לא מהות חייו.
מיטל שרעבי: בית משותף, שעושה ביזניס ומכניס אנשים בתשלום, לא נכנס לפטור וצריך להעסיק מדריך.
שלמה סביה: אני נחשפתי למכוני כושר.
שלמה סביה: אין שום הבחנה אם יש בהם 1,000 משתתפים או 10 משתתפים.
שלמה סביה: לעיתים יעמידו מדריך אחד ל-1,000 משתתפים כדי לחסוך כסף.
שלמה סביה: אין שום התייחסות לדברים האלה.
שלמה סביה: השיקולים הכלכליים לא צריכים לעמוד כאן.
מיטל שרעבי: ההיבטים הבטיחותיים עדיין קיימים בחוק, ברישוי עסק.
אלכס מילר: אני מבקש ממחלקת מחקר של הכנסת את כל הנתונים.
אלכס מילר: תהיו בקשר עם יושבת ראש הוועדה.
אלכס מילר: אני אשוחח איתה בנושא הזה.
אלכס מילר: אני נוטה לתמוך בנושא של בתי מגורים.
אלכס מילר: אני אבדוק עם היועצת המשפטית את הסוגיה של ענישה ופיקוח.
אלכס מילר: זה חייב להיות ברור, כך שלא נקלע למצב של חיסול השוק הפרטי בתחום.
חיים פרנקל: זה בדיוק מה שאני רוצה.
עינת וילף: הנושא הוא הצגת יוזמה חינוכית.
עינת וילף: לשם שינוי תציג את זה מנהלת, כי עד היום היו אלה מורים.
עינת וילף: אני אספר לכם קצת על הרקע לדיונים האלה.
עינת וילף: זה הדיון האחרון במושב הנוכחי.
עינת וילף: אנחנו נחדש את הדיונים בהצגת יוזמות של מורות ומנהלות בתחילת המושב הבא, באמצע אוקטובר.
עינת וילף: אני אישית מאוד מאמינה שמערכת חינוך טובה היא מערכת חינוך ששואלת את המורים שלה מה לעשות ולא אומרת למורים שלה מה צריך לעשות.
עינת וילף: אני מאוד מאמינה בידע של המורים ובניסיון שלהם, בתור המקור העיקרי כדי לדעת מה צריך לעשות, איך לשנות, איך לשפר.
עינת וילף: בתחום החינוך הידע מהשטח, הניסיון שנצבר, היזמות, הם הדברים העיקריים.
עינת וילף: המטרה היא לתת במה ולהגיד: בכנסת ישראל, בוועדת החינוך של הכנסת, בראש ובראשונה אנחנו רוצים לשמוע את המורים, את המנהלים: מה יש להם להגיד, מה הם עושים בבתי הספר.
עינת וילף: אנחנו רוצים לדעת מה קורה.
עינת וילף: בדרך כלל מופיעים כאן בעיקר אנשים מהמערכת, ממשרד החינוך.
עינת וילף: המטרה היתה לדאוג שקודם כל הקול של המורים יהיה הקול שיישמע בוועדה ובכנסת.
עינת וילף: הדיונים האלה משודרים באתר האינטרנט של הוועדה.
עינת וילף: לירון הדוברת שלנו דואגת ליידע ולדווח.
עינת וילף: אנחנו מסכמים ומגיעים למסקנות המגיעות לידי מדיניות.
עינת וילף: כמה נושאים עולים באופן קבוע, ואותם אנו מעלים למשרד החינוך כסיכום של הדיונים האלה – מה אנחנו לומדים מהמורים לגבי מה נדרש לעשות במערכת בכלל.
עינת וילף: זו המטרה של הדיונים האלה.
עינת וילף: לאט-לאט שומעים על זה יותר.
עינת וילף: השבוע ישבתי עם מנכ"לית משרד החינוך, וגם היא מתחילה לשמוע יותר על הדיונים האלה.
עינת וילף: כך גם שר החינוך וקהילת אנשי החינוך.
עינת וילף: לאורך זמן, המגמה היא לייצר אצל יותר ויותר אנשי חינוך, מורים ומנהלים, את הידיעה שהוועדה כאן היא ביתם, והם מוזמנים כמי שאנחנו רוצים ללמוד מהם.
עליזה אילן: אני מודה על הזכות שניתנה לי, כי חשוב לי שהדברים האלה כן יבואו לידי ביטוי.
עליזה אילן: השקף הראשון מצביע על התפיסה שלי כמנהלת וכאשת חינוך, לגבי איך צריך להתנהל מוסד חינוכי.
עינת וילף: תספרי על הרקע: איך הגעת לבית הספר.
עליזה אילן: חשוב לי להדגיש, שבית ספר צריך להיות ארגון שלומד כל הזמן: גם המורים, גם המנהלים, גם התלמידים וגם ההורים.
עליזה אילן: באיזשהו שלב אנחנו נצטרך לראות איך אנחנו מכניסים את ההורים כקהילה לומדת.
עליזה אילן: כולנו יודעים כמה ההורים הלכו לאיבוד.
עליזה אילן: אני הגעתי לבית הספר לפני שלוש שנים, כאשר בבית ספר היו כיתות א'-ט'.
עליזה אילן: לפני שנה לקחתי את כיתות ז-ט ופתחתי ביחד עם המפקחת בית ספר חטיבת ביניים ראשון בבאר יעקב.
עינת וילף: האם גם לפני כן ניהלת בית ספר?
עליזה אילן: אני מנהלת כבר 15 שנים.
עליזה אילן: ניהלתי את בית ספר אזורי גן רווה, וגם שם היתה לי יוזמה מאוד משמעותית.
עליזה אילן: עכשיו אני מנהלת את בית הספר הזה, שהוא היה יסודי פלוס חטיבת ביניים, והחל מהשנה האחרונה הוא רק חטיבת ביניים.
עינת וילף: מה קרה ליסודי?
עליזה אילן: היסודי נשאר במבנה אחר עם מנהלת אחרת.
עליזה אילן: ניהלתי אותו שנתיים כבית ספר א'-ט', ואז לקחתי את החטיבה.
עליזה אילן: חשבנו איך אנחנו מתחילים להצמיח משהו אחר.
עליזה אילן: את האוכלוסייה הכרתי בשנתיים האחרונות - וזו היתה זכות ענקית שפתחתי חטיבה במקום שאני כבר מכירה את הילדים, אני מכירה את האוכלוסייה ואת כל מי שמסביב.
עינת וילף: כמה ילדים היו?
עליזה אילן: כשבבית הספר היו כיתות א'-ט' היו 600 תלמידים, בשנה שעברה היו 305 תלמידים, והשנה יהיו 400 תלמידים.
עליזה אילן: זה בית ספר צומח.
עינת וילף: האם זה בית ספר התיישבותי?
עליזה אילן: לא.
עליזה אילן: זה בית ספר ממלכתי רגיל.
עינת וילף: לא מסנן.
עינת וילף: פשוט בית ספר של היישוב.
עליזה אילן: הוא קולט את כל האוכלוסייה מהיישוב.
עליזה אילן: בגלל הצורך, יש בבית הספר כיתת חינוך מיוחד, ובשנה הבאה תהיינה עוד שתי כיתות חינוך מיוחד.
עליזה אילן: כלומר, בית הספר והפיקוח נענים לצורכי האוכלוסייה.
ויקי עזיאל: חשוב לי לציין, שתלמידי י' נרשמים לבתי ספר בראשון לציון.
ויקי עזיאל: זה אזור הרישום, כי עדיין אין תיכון ביישוב.
ויקי עזיאל: באר יעקב הוא יישוב צומח.
עינת וילף: האם כולם הולכים לאותו תיכון?
עליזה אילן: אז מתחילה המסננת.
עליזה אילן: הצוות ואני הכרנו את האוכלוסייה – ויש לי זכות לעמוד בראש צוות נלהב, שמכיר בחשיבות של השליחות שלו – התלמידים היו אפאטיים.
עליזה אילן: מאוד היה קשה להניע אותם ללמידה.
עליזה אילן: הם הגיעו לבית הספר כי היו חייבים.
עליזה אילן: גם ההורים לא תמכו בבית הספר.
עליזה אילן: החלטנו שאנחנו צריכים לעשות משהו אחר, כדי ליצור גם גאוות יחידה – גאווה ליישוב, גאווה למקום.
עליזה אילן: אלה הנחות היסוד מהן יצאנו.
עינת וילף: האם לבית הספר יש תחרות?
עינת וילף: אמרת שהתלמידים באו כי היו חייבים.
עינת וילף: האם יש ילדים שיצאו למסגרות אחרות?
עליזה אילן: יש תחרות.
עליזה אילן: עד שוויקי הגיעה לבית הספר, הרשות אפשרה לכל מי שרצה לצאת מבית הספר.
עליזה אילן: מה שקרה, הוא שהתלמידים הטובים יצאו לניר צבי ולבתי ספר בנס ציונה ובראשון, והתלמידים היותר מתקשים נשארו.
עינת וילף: ולכן, האווירה היתה: "אנחנו נשארנו פה, ומי שהיה יכול יצא".
עינת וילף: האם העירייה לא גבתה אגרת חוץ?
ויקי עזיאל: לא.
ויקי עזיאל: היא אישרה לימודי חוץ.
עינת וילף: ואז העירייה החליטה לסגור את הברז?
עליזה אילן: זה היה תהליך מקביל.
עליזה אילן: כאשר אני באתי והצפתי את הדרישה שהתלמידים הטובים יישארו, הבטחתי גם לתת להם מענה.
עליזה אילן: ביקשני ממנהל מחלקת החינוך ומראש המועצה – וויקי מאוד תמכה - שלתלמידים הטובים לא יתאפשר לצאת, ואני נותנת את כל מה שאני יכולה.
עליזה אילן: כלומר, אני מייצרת עבורם את מסגרות הלמידה שיאפשרו להם להתפתח.
עליזה אילן: אנחנו לא נעצור אותם.
עינת וילף: מעניין מאוד.
עליזה אילן: לכן, לחטיבה הזו היו על הכתפיים משאות שהיא היתה צריכה לעמוד בהם – התחייבויות.
עינת וילף: אני בטוחה שהתהליך הזה לא היה חלק.
עינת וילף: איך התמודדת עם ההורים?
ויקי עזיאל: זה היה מאוד לא פשוט.
ויקי עזיאל: החלטנו לא לכפות.
ויקי עזיאל: אמרנו: "חובת ההוכחה עלינו".
ויקי עזיאל: רצינו שזה יהיה מרצון, שהתלמידים יאמרו: "רוצה אני".
ויקי עזיאל: היו הרבה מאוד פגישות עם ההורים, עם התלמידים.
ויקי עזיאל: הוצגו תוכניות, הוצגה תפיסת עולם וחזון, ואז התחלנו לראות את התלמידים חוזרים הביתה.
ויקי עזיאל: ברגע שהם ראו שניתן המענה לצרכים, שניתנו המסגרות, התלמידים התחילו לחזור הביתה.
ויקי עזיאל: אני גם מפקחת בניר צבי.
ויקי עזיאל: ראיתי תלמידים מבקשים לחזור הביתה.
עינת וילף: אני שואלת הרבה שאלות, כי הדברים האלה הופכים אחרי זה למדיניות.
עינת וילף: אלה בדיוק הנקודות שאנחנו מתמודדים איתן בהקשרים אחרים בוועדה: אישורים ללימודי חוץ – מה זה עושה לחינוך הממלכתי, איך מתמודדים עם זה.
עינת וילף: אלה חלק מהנושאים הגדולים.
עינת וילף: האם יש מצב בו ילד נרשם לניר צבי בכיתה ז' וחוזר בכיתה ח'?
עליזה אילן: יש לי ילדה אחת כזו.
עליזה אילן: יש ילדים שהם מימים ימימה בניר צבי.
עליזה אילן: הם מוסעים מכיתה א', ועכשיו הם בכיתה ח'.
עליזה אילן: מסלול הלימודים שלהם בכלל לא לקח בחשבון שיש מערכת חינוך בבאר יעקב.
עליזה אילן: יש לנו כמה תלמידים כאלה שלומדים בניר צבי.
עליזה אילן: אנחנו אמנם רק בתחילת הדרך, אבל אנחנו כבר מרגישים את השינוי.
עליזה אילן: אנחנו פועלים רק שנה, ואנחנו כבר מרגישים שהתלמידים רוצים לחזור.
עליזה אילן: יש פחות תלמידים שרוצים לצאת.
ויקי עזיאל: חשוב לציין גם את ראש המועצה שהתחיל להאמין במערכת שלו.
עינת וילף: האם היה גם משהו שעצר תלמידים לצאת?
עינת וילף: האם הקשו על מתן אישורי לימודי חוץ?
ויקי עזיאל: ודאי.
ויקי עזיאל: היתה פגישה עם ראש המועצה, הצגנו את התוכניות וביקשנו ממנו ללכת איתנו.
ויקי עזיאל: יאמר לזכותו שהוא הלך עם הפיקוח, עם המשרד ועם הנהלת בית הספר והצוות, ואמר: "אני אתכם".
ויקי עזיאל: ראש המועצה אמר: "גם אם זה יעלה לי בקולות, כמדיניות לא מאשרים יותר לימודי חוץ".
עליזה אילן: אני רוצה לומר, שאם מאשרים לימודי חוץ אני בודקת את זה בארבע עיניים, ואני פונה למנהל מחלקת החינוך בבקשה לדעת למה ילד יצא ללימוד חוץ.
עליזה אילן: זה לא בשביל להצר את הצעדים, אלא בשביל לתת מענה יותר נכון בבית הספר.
ויקי עזיאל: זה לא היה פשוט.
ויקי עזיאל: זה שראש העיר הצהיר זאת זה היה נהדר, אבל היו מסתננים.
ויקי עזיאל: אנחנו כל הזמן היינו עם היד על הדופק.
ויקי עזיאל: אני הייתי בקשר עם מפקחות באזור, וביקשתי שאם תלמיד מגיע יצרו איתי קשר.
ויקי עזיאל: היה חשוב לנו שהתלמידים יישארו ביישוב.
עליזה אילן: אני אתן מספרים.
עליזה אילן: בשנה שעברה עברו 15 תלמידים לברנר, לניר צבי ולאן שתיקח אותם הרוח.
עליזה אילן: השנה שתי תלמידות בלבד עברו, וגם הן בגלל שההורים עוד לא שינו את התפיסה.
עליזה אילן: הבנות בכו כדי להישאר, אבל ההורים שלהן לקחו אותן בכוח.
עינת וילף: מאוד מעניין.
עינת וילף: זה מראה שילדים מזהים מאוד את השינוי.
עליזה אילן: הם מזהים את השינוי, והם איתנו.
עליזה אילן: הבנות האלה היו כל כך מרכזיות בשינוי, ואני בטוחה שזה יחסר להן.
עליזה אילן: אני רואה תלמידים שהם חלק מצוות בית ספר.
עליזה אילן: הם נשארים ומכינים עלונים.
עליזה אילן: הבאתי דוגמאות, כדי שתראו מה ילדים הפיקו במהלך שנה אחת של עבודה.
עליזה אילן: הם היו נשארים אחרי צהריים, עובדים ומפיקים עלונים, יושבים עם המחשבים ונפגשים עם אנשים כדי לקדם את המטרות שלהם.
עליזה אילן: עכשיו אני אספר על המיזם שעזר לנו לפרוץ קדימה.
עליזה אילן: קודם כל, נתנו מענה בכמה תחומים.
עליזה אילן: החלטנו לפתוח מוזיאון בבית הספר.
עליזה אילן: זה מוזיאון שהרבה מאוד שנים היה מונח כפיל לבן בתוך היישוב, ואנחנו החלטנו להקים אותו לתחייה.
עינת וילף: האם הרעיון היה שלך?
עליזה אילן: הרעיון היה של מורה מבית ספר.
עליזה אילן: אגב, היו מורים מאוד ותיקים בבית ספר.
עליזה אילן: יש מורים שמלמדים באותו בית ספר 25 שנים.
עליזה אילן: לי זו השנה השלישית בלבד.
עליזה אילן: המורים האלה מכירים את ההורים, את הילדים ואת הנכדים.
עליזה אילן: הם מעורים בתוך הקהילה.
עליזה אילן: לחטיבה עברו איתי המורות הוותיקות.
עליזה אילן: הרעיון היה רעיון של מורה בשם ירדנה, והוא התאים מאוד לפרויקט ה-PBL Problem-based learning)).
עליזה אילן: אנחנו החלטנו לאמץ אותו כגישה על סמך הנחות היסוד שהיו לנו, שאנחנו צריכים לאפשר לתלמידים רלוונטיות בעבודה שלהם, לצאת מתוך ההנאה הפנימית של התלמידים, לגייס אותם לצורך משימה, כאשר התוצר צריך להיות יישומי – שאנשים יצטרכו אותו ושזה לא יהיה סתם תוצר שאחר כך נזרוק לפח.
עליזה אילן: הילדים התחילו להבין, שהם אחר כך יטיילו עם הילדים שלהם ויראו להם מה הם עשו במוזיאון.
עליזה אילן: הם שואלים אותי: "האם זה יישאר גם כאשר הילדים שלנו יהיו".
עליזה אילן: אני מחזירה את זה אליהם ואומרת: "זה תלוי בכם.
עליזה אילן: " בכל אופן, הכרנו את הPBL כדרך למידה שמאוד התאימה לאוכלוסייה שלנו.
עליזה אילן: אגב, אני חושבת שהיא מתאימה לכל אוכלוסייה.
עליזה אילן: בבית הספר הקודם אותו ניהלתי עשינו פרויקט עם אוכלוסייה ברמה סוציו-אקונומית מאוד גבוהה – מועצה אזורית גן רווה.
עליזה אילן: שם גם עשינו פרויקט PBL.
עליזה אילן: ראינו איך זה מגייס את התלמידים, איך זה מגייס את ההורים ואת הקהילה כולה.
עליזה אילן: זה לא קשור לאוכלוסייה, אבל אנחנו חשבנו שזה ייתן מענה מצוין לאוכלוסייה שלנו, בגלל האפטיה, בגלל חוסר התשוקה, בגלל חוסר המעורבות של ההורים ושל הילדים.
עליזה אילן: היתה מעורבות שלילית של ההורים.
עליזה אילן: היום, כאשר ההורים מטיילים במוזיאון ושומעים את הילדים שלהם מדברים, הם לא מאמינים.
עינת וילף: מה זו מעורבות שלילית של ההורים?
עינת וילף: תתארי לי מה היה.
עליזה אילן: על כל דבר שקרה בבית ספר הם היו עוקבים בשבע עיניים, ממקום של חוסר אמון.
עליזה אילן: היום יו"ר הנהגת הורים מאוד איתנו.
עינת וילף: אני רוצה לפרק את התיאורים האלה.
עינת וילף: זה נושא ענק שעולה בהמון דיונים ובהמון הקשרים.
עינת וילף: היבטים שליליים של מעורבות הורים במערכת החינוך הוא דבר שמעיק על בתי ספר בצורה מאוד חזקה.
עינת וילף: האם היו תביעות?
עינת וילף: האם היה ועד הורים עוין?
עינת וילף: האם היו טלפונים למורים ולמנהלת?
עינת וילף: איך זה בא לידי ביטוי?
עליזה אילן: כל מה שאת מתארת.
עליזה אילן: תביעות?
עליזה אילן: גם עכשיו ישנו מקרה שבו אמא, שלא מצא חן בעיניה תהליך שעשינו במקרה של חרם על ילדה מסוימת, רוצה לתבוע אותי.
עליזה אילן: היא מנסה לגייס את הנהגת ההורים, אבל הנהגת ההורים לא הולכת איתה.
עליזה אילן: המערכת היא מערכת נורמטיבית, שאמורה לתת מענה להמון תלמידים ולא תמיד זה עולה בקנה אחד עם התפיסה של ההורים.
עליזה אילן: היום ההורים לא מבינים את המקום שלהם.
עליזה אילן: מאוד קשה להם.
עליזה אילן: אצלי בבית הספר יש גם אוכלוסייה של עולים מאתיופיה, ושם המצב הרבה יותר קשה.
עליזה אילן: מההורים האלה נלקחו הכלים שהם הורגלו אליהם.
עליזה אילן: הם לפעמים היו אלימים כלפי הילדים, הם נתנו להם עונשים, אבל כאן הילדים למדו את השיטה: הם מצלצלים למשטרה, ומיד באים לאסור את ההורה.
עליזה אילן: נוצר מצב בו ההורים פוחדים מהילדים.
עליזה אילן: הם יושבים אצלי ואומרים: "מה אני אעשה, אני לא אשאיר אותו בבית ללמוד.
עליזה אילן: הוא יצלצל למשטרה, ואני אגיע למשטרה.
עליזה אילן: אני לא רוצה".
עליזה אילן: יש גם את המורכבות הזו.
עליזה אילן: אלה הורים שהם לא נגד בית הספר, אבל הם לא מסוגלים לתת שום יד לעזור לתלמידים להתקדם.
ויקי עזיאל: חשוב לי לומר, שכאשר עליזה הגיעה לבית הספר הורים ניהלו את בית הספר.
עינת וילף: כמה טלפונים מהורים את קיבלת?
עינת וילף: איך זה היה נראה?
ויקי עזיאל: אנחנו קיבלנו את בית הספר כאשר הורים ניהלו את בית הספר.
ויקי עזיאל: הורים ישבו אצלי במשרד.
קריאה: ולא עבדו?
ויקי עזיאל: זה מה שאני שאלתי אותם.
עינת וילף: כאשר הם היו יושבים אצלך במשרד, איך זה היה נראה?
ויקי עזיאל: הם ישבו אצלי במשרד ואמרו: למה המורה הזו מלמדת, המורה הזו לא מכבדת והמורה הזו כן מכבדת.
עליזה אילן: ולמה המנהלת מתעקשת שהילדים לא יאחרו בבוקר.
ויקי עזיאל: ולמה המנהלת מענישה את התלמיד שצבע את השיער, ולמה היא לא מאפשרת לו להשתתף בשיעור זה או אחר כי הוא לא בא בהופעה הולמת לבית הספר, למה מנהלת בית הספר לא מוכנה לאפשר לי להיכנס או לצאת.
ויקי עזיאל: הם פשוט ניהלו את בית הספר.
עליזה אילן: אם החלטנו להוריד ילד הקבצה, הורים באו ואמרו: "מה פתאום?
עליזה אילן: אנחנו רוצים שהוא יהיה בהקבצה א'".
עינת וילף: האם זה היה אחוז קטן של הורים?
עינת וילף: האם היו אלה מעט הורים שהשפיעו על הכל, או שאלה היו הרבה הורים.
ויקי עזיאל: זו היתה קבוצה מאוד דומיננטית.
עליזה אילן: אם אני זוכרת נכון, רוב הזמן הייתי עסוקה בלנהל את ההורים ולא בלנהל את בית הספר.
עליזה אילן: כלומר, ניהלתי את בית הספר כאשר ההורים אפשרו: אחרי צהריים ובערב.
עינת וילף: האם זו היתה קבוצה מסוימת של הורים, או שזה היה הנוהג בקרב רוב ההורים?
עליזה אילן: זה היה הנוהג.
עליזה אילן: אני סיפרתי אתמול שאמא אחת באה לשער בית הספר עם אלה ואמרה: "אני באתי בדרכי שלום".
עליזה אילן: היו לנו מקרים לא פשוטים.
עליזה אילן: אני חייבת להגיד, שהמפקחת לא פחדה מההורים.
עליזה אילן: לא נעים לי להגיד, שיש מפקחים שפוחדים מההורים.
עליזה אילן: ויקי לא מפחדת מהורים.
עליזה אילן: בשנה הראשונה היא היתה אומרת לי: "תגידי לי, אני עובדת אצלך?
עליזה אילן: כמה הורים באים בגללך".
עליזה אילן: מצד שני, היא היתה נותנת לי את כל הגב.
עליזה אילן: לאט-לאט ההורים יצאו.
עליזה אילן: חוץ מהמקרה בו טיפלתי בילדה מאוד כוחנית, שהשפילה ילדה אחרת וגרמה לחרם נגדה, והאמא תובעת אותי על הטיפול, אני לא זוכרת עכשיו שום דבר שקורה.
עליזה אילן: ההורים מקבלים את הדברים.
עליזה אילן: עכשיו, כאשר אני עושה סיכום שנה לגבי ההתקדמות של הילד ולגבי מה יהיה איתו בשנה הבאה, ההורים מקבלים את מה שאני אומרת.
עליזה אילן: זה אחרי ששנה הם ישבו אצל ויקי.
עליזה אילן: במקום שאין את הגיבוי הזה, מנהל לא יכול לעבוד.
עינת וילף: זה ממש נכון.
ויקי עזיאל: עליזה תדגישי מה אפשר להורים האלה לחזור אלייך ולבית הספר.
עליזה אילן: מה שאפשר לחזור לבית הספר זה מתן המענה.
עליזה אילן: הם קודם שלפו את הציפורניים והלכו לויקי.
עליזה אילן: היא החזירה אותם לבית הספר, ואז הסברנו להם שיחד איתם אנחנו בונים תכנית עבור הילד.
עליזה אילן: יותר ויותר הורים התחילו גם לראות תוצאות.
עליזה אילן: יש לנו תוצאות נהדרות של ילדים שבכיתה ו'-ז' היו בלתי אפשריים, והשנה בסוף כיתה ח' האמא באה ונתה לי נשיקה ואמרה: "תודה רבה שהערתם אותי בזמן".
תמר גוטמן: השינוי הוא שהפכנו את ההורים לשותפים.
תמר גוטמן: אם קודם הם אמרו: "למה לא פירסינג, למה חייבים תלבושת אחידה, למה לא לבוא עם כפכפים, מאיפה המצאתם את זה ומה זה התקנון המוזר הזה, ברגע שצרפנו אותם לגיבוש תקנון חדש הם הפכו להיות חלק ממנסחי התקנון והוגי הרעיונות ביחד עם הצוות החינוכי.
תמר גוטמן: הם לא ייצאו נגד מה שהם עשו.
תמר גוטמן: הם עמדו לצדו אל מול הורים שבאו ושאלו למה.
תמר גוטמן: הם נתנו את ההסברים.
עינת וילף: כלומר, עשיתם תהליך עם ההורים לבניית תקנון.
עליזה אילן: עשינו תהליכים שונים עם ההורים.
עליזה אילן: גם בתהליך של בניית המוזיאון, קודם שיתפנו את ההורים ואת המועצה כדי שילכו איתנו.
עליזה אילן: אחר כך, כאשר הילדים היו הרבה שעות בבית הספר למען בניית המוזיאון, לא שאלו שאלות.
עליזה אילן: נהנו מהתוצר.
עינת וילף: מה שמעניין הוא, שבסוף כל התקנונים אומרים את אותם הדברים.
עינת וילף: בסוף אתה רוצה שהילדים לא יאחרו, יכינו שיעורי בית, יבואו לבושים כמו שצריך ולא יעדרו.
עינת וילף: התהליך הוא מייצר את התחושה.
עליזה אילן: אנחנו החלטנו על הקמת מוזיאון.
עליזה אילן: אני חושבת מה גורם לפרויקטים האלה להצליח.
עליזה אילן: יש לי דוגמא נוספת של גבעה שהפכנו לשמורת טבע בבית הספר הקודם.
עליזה אילן: בעצם גייסנו את כל הקהילה ואת התלמידים לצורך מאוד מובהק שעולה באוכלוסיות השונות.
עליזה אילן: אם באוכלוסייה הקודמת הם היו חובבי טבע מושבעים וזה היה הנושא, פה הנושא של הגרעין היישובי היה מאוד חשוב להורים ולמייסדים של היישוב שנמצאים איתנו.
עליזה אילן: הנכדים שלהם מתראיינים ונותנים את המקום שלהם למשפחות.
עליזה אילן: כחלק מהתהליך אנחנו רואים את כולם חוזרים הביתה: גם את המייסדים וגם את המועצה, שרוצה שבאר יעקב תהיה על המפה, שבאר יעקב תחשב עיר ואם.
עליזה אילן: היא אמנם מועצה מקומית, אבל היא מתפתחת מאוד מהר.
עליזה אילן: הדימוי שלה לא היה כל כך גבוה, ואנחנו רוצים לתת לה את המקום הזה ביחד עם המועצה.
עליזה אילן: כל אחד רואה את הרווח שלו, ולכן כולם חוברים יחד לעשייה משותפת.
עליזה אילן: מה קורה אצלנו בבית הספר?
עליזה אילן: יש לנו את הפדגוגיה שהיא אחרת, ויש לנו את ההחלטה לתת לכל אדם, לכל מורה ולכל תלמיד לבוא לידי ביטוי מעבר לתכנית.
עליזה אילן: כך הם נותנים את הנשמה, גם התלמידים וגם המורים.
עליזה אילן: יש כאן תהליכים מקבילים שנוצרים גם אצל מורים.
עליזה אילן: כל מורה יודע שיש לו את המרחב להתפתח ולעשות בתוך הנושא של המוזיאון.
עינת וילף: תסבירי אחרי זה איך המוזיאון משתלב בתוכנית הלימודים.
עליזה אילן: בהחלט.
עליזה אילן: בתוך המוזיאון יש לנו גם את הנושא הפדגוגי וגם את הנושא הפרטי-אישיותי, שלוקח בחשבון את זה שאנשים שונים רוצים לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות.
עליזה אילן: הפרויקט שלנו כולל את כל שכבה ז', שכוללת 134 תלמידים, שכבת ח' שכוללת 110 תלמידים, כאשר מתוכם 56 עבדו בפרויקט.
עליזה אילן: זה פרויקט עצום.
עליזה אילן: הכיתה הקטנה, כיתת חינוך מיוחד, עבדה גם כן והגיעה לתוצאות מרשימות.
עליזה אילן: מנהלת המחוז היתה אצלנו בביקור, כאשר התלמיד של הכיתה הקטנה ישב ביחד עם התלמידים הרגילים ליד מחשב.
עליזה אילן: היא שאלה אותו שאלות והוא ענה לה.
עליזה אילן: רק אחרי זה אמרתי לה שזה תלמיד של כיתת חינוך מיוחד, שמצא את עצמו בפרויקט הזה.
עינת וילף: האם את יכולה לחזור על המספרים?
עליזה אילן: בשכבת ז' כל קבוצה חקרה מייסד.