GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זאב אלדר: נכון להיום, העמדה כמו שאני מכיר אותה, ואני אומר את זה בכל הזהירות המתבקשת כיוון שאני לא נמצא בעמדה שאני מייצג לחלוטין, אבל אני אומר – העמדה של המשרד היא ששנת הלימודים מסתיימת ב-30 ביוני, וכל משהו אחר מתנהל בפלטפורמות של מנהל חברה ונוער שהוא גם חלק ממשרד החינוך, על-פי כל הכללים שכבר נאמרו פה והתייחסו אליהם.
זאב אלדר: ברור שכל הדברים התקציביים שנאמרו פה, יש להם השלכות רוחב עצומות, הן לא שוליות; החל מתשלומי הורים שנדונים בוועדה הזאת בראשותך ועד השלכות תקציביות אם רוצים לתקצב מסגרות כאלה.
זאב אלדר: אלה השלכות אדירות.
זאב אלדר: התייחסתי לצוות המורים, התייחסתי לתכנים החינוכיים שהם תכנים המשכיים, אבל לא בדיוק תכנים שמי שלא יהיה שם לא יוכל לפתוח את שנת הלימודים הבאה – וזה נושא שהיה מאוד חשוב לנו לוודא את זה.
זאב אלדר: כלומר אם יש ילד שבחר לא להיות הוא יוכל לפתוח את שנת הלימודים הבאה מאותה עמדה יחד עם הילד שהיה באותה קייטנה.
זאב אלדר: התייחסתי גם לנושא של המימון, שהוא מימון וולונטרי ושל רשת אמי"ת, קרן קהילות שמשתתפות בזה.
זאב אלדר: אני רוצה להתייחס למדיניות של מנהל החינוך הדתי בראשותו של ד"ר אברהם ליפשיץ תחת הכותרת "חמ"ד של חופש".
זאב אלדר: הרעיון הוא ליזום קשר בין מחנכים לבין תלמידים במהלך החופשה, החל מקשר טלפוני; שכל מחנכת שסיימה את חינוך הכיתה הקודמת בשנת הלימודים הקודמת ממשיכה את הקשר דרך טלפונים, מיילים.
זאב אלדר: כלומר כדי שהתלמידים יבינו שבית הספר לא נעלם להם לחודשיים, אלא יש שם מישהו שבאמת אכפת להם ממנו, בעיקר בגלל התופעות שמיכל היועצת תיארה כאן, ובגלל עוד דברים אחרים שהקשר הזה הוא קשר חשוב מאוד; עבור דרך פעילויות של ערבי כיתה כאלה ואחרות, מפגשים פיזיים - -
עינת וילף: אני עוצרת אותך כאן.
עינת וילף: יש לי שאלה בהקשר הזה: האם יש תלמידי כיתות ו' שמובילים פעילות או עושים דברים בהקשר?
עינת וילף: כלומר האם אתם מנצלים את המסגרת הזו כדי לעשות דברים שבהם הילדים מובילים או פעילים יותר?
עינת וילף: נגיד, הילדים הבוגרים מול הילדים הצעירים?
תמיר שרים: יש לנו מסגרת חניכה בתוך הקייטנה עצמה; פעילויות שטח שהם מקימים אוהל, ואלה מדריכים את אלה.
תמיר שרים: זה גם חלק מהפלטפורמה הסדירה של בית הספר.
תמיר שרים: הקמנו פרדס שיש בו כל מיני הדר אז הבוגרים מסבירים לצעירים.
תמיר שרים: בית ספר בנוי בצורה כזאת "בילד אין", שבמעורבות תלמידים אנחנו יוצרים מצב שבית הספר הוא שלהם.
תמיר שרים: אם הוא שלהם הם שותפים, ואם הם שותפים הם לא פוגעים בו.
תמיר שרים: אין לנו גנן לבית הספר – הם מחזיקים את הגינות בנושא של ניקיון, היגיינה וטיפוח.
תמיר שרים: זה סוג מסוים של DNA שהוא צרוב במסגרת עצמה במהלך כל השנה, ובוודאי גם בקייטנה עצמה.
עינת וילף: יש שישה מורים ושש בנות שירות לאומי, אבל יש 83% מהתלמידים בסדר יום שהוא סדר יום כמו של בית הספר.
עינת וילף: היכולת לעבוד עם 1/3-1/2 מצוות המורים, האם זה פשוט מכיוון שהמורים נמצאים מהבוקר עם הילדים?
עינת וילף: איך אתה עובד עם פחות אנשי צוות ועם מספר דומה של ילדים?
תמיר שרים: צריך לדעת שיש לנו גם תכניות חוץ בית-ספריות.
תמיר שרים: כלומר מגיעים מדריכים שהם פרילנסרים שמקבלים לפי שעה, לפי יום, לפי פעילות, ואז הצוות הוא רק משגיח ולא ממש מלמד.
תמיר שרים: בפעילויות האחרות אמרתי שאני לא יודע כמה מנהלים ומורים זוכים לראות ילדים שרק רוצים להיות פה.
תמיר שרים: כשילד רוצה להיות פה – ומטבע הדברים אין מצב של שתי דמויות בכיתה – אחת עובדת פרטנית עם ילדים.
תמיר שרים: כלומר מדובר על משהו שכולם מגויסים, כולל התלמידים.
תמיר שרים: אז אנחנו זקוקים לפחות אנשי צוות.
תמיר שרים: גם יום הלימודים יותר קצר, תחומי הדעת יותר ברורים וקונקרטיים.
תמיר שרים: אבל זה עדיין סוג של – אני לא אקרא לזה "נס", אבל זה סוג של התרחשות לא רגילה שרואים בדרך כלל בין כותלי בית ספר.
זאב אלדר: עצם הפעילות הזאת במסגרת המדיניות של "חמ"ד של חופש", ואולי שווה לשמוע את ד"ר - - - בעניין הזה פה.
זאב אלדר: היא קוראת לכל אחד מבתי הספר של החינוך הממלכתי דתי בתדירות ובעוצמות שונות.
זאב אלדר: יש בתי ספר שבאמת מסתפקים בשיחת טלפון של המחנכת אל התלמיד פעם בשבוע, יש בתי ספר שעושים פעילויות של התנדבות בקהילה עם תלמידי בית הספר ביוזמת בית הספר – כל אחד על-פי רצונו ויכולתו של צוות המורים להתגייס לזה באופן וולונטרי לחלוטין.
זאב אלדר: אבל היום אין כמעט בית ספר בחינוך הממלכתי דתי שאין איזשהו סוג של פעילות וקשר בין צוות בית הספר לבין התלמידים במהלך הקיץ.
בתיה אריאלי: חשוב לציין שמה שמאפיין את כל הפעילויות האלה גם ב"חמ"ד של חופש" וגם במסגרות האחרות, בבתי הספר ובעיריות, הוא שהן נעשות באפס תקציב.
בתיה אריאלי: אין תקציב לפעילות קיץ, ואז מנסים בכוחות התנגדותיים, מנסים בתקציבים שהם שארית מפה ושארית משם.
בתיה אריאלי: אבל בגדול פעילות קיץ היא לא פעילות שלא ממומנת.
בתיה אריאלי: זה אחד הדברים שאולי חשוב שיישב על שולחן הוועדה הזאת.
דוד מנצור: שלא יתפרש מתוך דבריי שאני לא מברך על הפעילות הזאת; אבל גם עם "חמ"ד של חופש" יש בעיה.
דוד מנצור: אני שלם עם מה שהיא אמרה, ולדעתי, מה שקורה בקיץ אצל הילדים זה לפעמים איבוד.
דוד מנצור: הם באים חזרה לכיתות ד', ה', ו', ואתה כבר לא יודע מי היו לפני כן, וזה לא משנה באיזה סקטור.
דוד מנצור: הוזכר כאן עניין התקציבים.
דוד מנצור: לדעתי, הרשויות המקומיות מקציבות תקציבים אבל זה הולך למקומות מסוימים.
דוד מנצור: משרד החינוך אומר, אני סיימתי את יום העבודה שלי ב-30 ביוני, ואני משוחרר מתקצוב או מהפעלה כזאת או אחרת.
דוד מנצור: החינוך הדתי באיזשהו מקום מטיל על המורה אחריות של מוסר, של ערכים וכיוצא בזה, אבל את המשאבים הוא לא נותן לו.
דוד מנצור: אם באיזשהו מקום חשוב למדינה העניין הזה שהילדים האלה לא יימצאו ברחובות במשך התקופה הזאת אסור להטיל על המורים בלבד את העניין הזה.
דוד מנצור: המדינה צריכה לקחת על עצמה את האחריות בעניין.
דוד מנצור: הזכרת את הנושא של הסכמים קיבוציים.
דוד מנצור: הסכמים קיבוציים באים כתוצאה ממציאות מסוימת וצרכים מסוימים.
דוד מנצור: אין ספק שהאיגודים המקצועיים ימצאו פתרונות גם לבעיות האלה.
דוד מנצור: אבל צריך לקחת בחשבון שזה בא פר-תקציב ופר-התייחסות.
עינת וילף: נכון, אין ספק.
עינת וילף: כחלק מהמחאה החברתית אין ספק שאחד התחומים העיקריים שבהם הושם הדגש על השינויים היה בחינוך; על גני הילדים ועל הצהרוניים שמשום מה הולכים לא ממש לאלה שצריכים את זה, אבל מילא; אבל לשם הולכים התקציבים.
עינת וילף: אז ההרחבות הן גם בגיל וגם בשעות.
עינת וילף: אחת ההרחבות שלא ממש נכנסה לרדאר, זאת ההרחבה של שנת הלימודים באמת.
עינת וילף: כלומר לא רק להתחיל את שנת הלימודים ב-27 באוגוסט ולהחזיר את ימי החופשה האלה מאוחר יותר, אלא באמת ובתמים לצמצם את הפער במדינת ישראל בין ימי החופשה הניתנים למבוגרים לבין ימי החופשה הניתנים לילדים שבמדינת ישראל הוא גבוה במיוחד.
עינת וילף: הממוצע במדינות המפותחות אומר שאנחנו צריכים להביא לקיצור של כשלושה שבועות.
עינת וילף: אם נביא לקיצור של כשלושה שבועות אנחנו נעמוד בסטנדרטים שהם סבירים ברמה בינלאומית.
עינת וילף: צריך לראות איך מביאים את זה.
עינת וילף: אולי צריך להביא שבועיים ממשרד החינוך ושבוע מהמשק, וכך להביא לצמצום הזה.
עינת וילף: אבל זה המספר שצריך לעמוד לנגד עינינו – איך אנחנו מצמצמים שלושה שבועות בפער הזה.
עינת וילף: כמו שעושים צהרונים וכמו שעושים חינוך לגילאי 4-3 – אבל לא כמו שעושים את זה, אלא לעשות את זה אחרת – צריך להביא גם להרחבת שנת הלימודים, לפחות בשבועיים.
עינת וילף: זה אומר שצריך לעלות גם על הרדאר של ההסכמים הקיבוציים, וצריך לעלות גם על הרדאר של התקציב, וצריך ללמוד מהתוכניות האלה לפחות מה אפשר לעשות.
עינת וילף: אני יכולה להגיד שבאותן מדינות שבהן הפערים הרבה יותר קטנים כמעט אין קייטנות.
עינת וילף: בהרבה מקומות בעולם לא יודעים בכלל מה זה קייטנות; ובתי הספר הם אלה שמספקים את המסגרות בתקופות האלה באופן סמי-וולונטרי, אבל בתי הספר מספקים, וזהו – אין קייטנות ברוב המדינות בעולם.
עינת וילף: זה דבר חריג ונדיר וקיים רק מכיוון שבישראל הפער הוא כל-כך גדול.
עינת וילף: לכן המטרה היא לשים את זה על סדר היום כדי שיחד עם כל ההרחבות המבורכות האחרות תתחיל לעלות על סדר היום הרחבת שנת הלימודים בצורה כזאת או אחרת כי ברור שהמצב הקיים מכל היבט – חינוכי, כלכלי, פערים בחברה – הוא לא מצב סביר.
עינת וילף: בתיה, בבקשה.
בתיה אריאלי: אני רק רוצה לעשות לרגע "זום אאוט" ולהגיד שהסיפור שאנחנו דנים עליו עכשיו נופל על בית ספר שבתרבות שלו יש דיבור עם הקהילה והפעלה של הקהילה לאורך כל השנה.
בתיה אריאלי: אנחנו שותפים שם בתכנית שנקראת שם "משפחה וקהילה".
בתיה אריאלי: יש בה סדנה בית ספר זה לא רק מקום אליו אתה שולח את הילד שלך ללמוד ולקבל ציונים.
בתיה אריאלי: לאורך כל השנה יש שם מעשה לאימהות וסדנה לזוגות ובתי מדרש.
בתיה אריאלי: ואז כשאת באה להורים עם רעיון של קייטנה הם כבר מכירים, בית הספר לא זר להם.
בתיה אריאלי: בית ספר זה לא רק מקום שאליו אתה שולח את הילד שלך ללמוד ולקבל ציונים, אלא כל התרבות לאורך כל השנה משתפת את ההורים.
בתיה אריאלי: יש לי פה התכנית: סדנאות לאימהות, סדנאות להורים ובית מדרש.
בתיה אריאלי: לאורך כל השנה יש שם מעשה חינוכי שמשתף את ההורים, והקייטנה מאוד זורמת עם זה.
בתיה אריאלי: זה לא משהו שמנותק בזכות הסיפור של משפחה וקהילה שהוא תפיסה חינוכית בשיתוף המשרד, כמובן, יחד עם הרשת, לתפיסה הזאת שהילד הוא שלנו לאורך כל השנה.
בתיה אריאלי: יש דיבור איתו בחנוכה, בפסח וגם איתכם ההורים לאורך כל השנה.
בתיה אריאלי: ואני לא מדברת על להזמין אותם לטקס כזה או אחר.
בתיה אריאלי: אני מדברת על דברים מהותיים שנתיים ששזורים לאורך כל השנה שהם פלטפורמה טובה לדיבור הזה עם ההורים לגבי הקיץ.
עינת וילף: אני מסכמת את הישיבה.
עינת וילף: אני רוצה, קודם כול, להודות לכם על היוזמה וגם על כך שבאתם להציג את זה אצלנו בצורה שהיא מערכתית.
עינת וילף: כלומר גם הצגתם את העשייה שלכם, אבל העליתם לסדר היום נושאים, שאנחנו בהחלט נעלה למשרד החינוך כדי לראות איך אפשר להתחיל לפתור בכיוונים שעליהם הצבעת.
עינת וילף: הצבעת על דברים קונקרטיים וחשובים וחסמים להרחבת הפעילויות האלה.
עינת וילף: אנחנו בהחלט נפעל כדי לראות איך מסירים את החסמים האלה.
עינת וילף: מה שהצגת גם לגבי נושא הבטיחות, גם בנוגע לאישורים לצוות ההוראה – אלה דברים, לדעתי, מידיים.
עינת וילף: לגבי נושא גביית תשלומי הורים וחשבון – לפחות נבחן את הנושא ונלמד יותר כדי לראות מה אפשר לעשות.
עינת וילף: אבל אין ספק, שאתם מתווים כיוון נכון.
עינת וילף: צריך להגיע למצב ש"החופש הגדול" יקוצר באופן דרמטי.
עינת וילף: הדברים צריכים להתקיים בבתי הספר.
עינת וילף: אפשר לעשות קייטנות בשבועות הנותרים, אבל המשקל צריך לעבור לבתי הספר ולתוכניות בבתי הספר כי זאת הדרך הנכונה – תכניות וולונטריות, אבל בהחלט תכניות בבתי הספר לפחות בשלב הראשון.
עינת וילף: אנחנו נעלה את הדברים האלה, נסכם אותם, נשלח לשר החינוך וגם תראו בנו, בוועדה, אם יש נושאים אחרים שתרצו להעלות במשך השנה, אם יש שאלות – אל תהססו לפנות.
עינת וילף: תרצו להביא את הילדים לוועדה יום אחד לדיונים – בשמחה.
עינת וילף: שילמדו גם אזרחות.
עינת וילף: כל הערכים שהם לומדים – נעשה כמיטב יכולתנו שהם יראו את זה גם כאן.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכם.
עינת וילף: נעלה את הדברים האלה בפני משרד החינוך, ויישר כוח על היוזמה.
עינת וילף: היא בכיוון הנכון.
תמיר שרים: תודה רבה גם לכם על הפרגון ועל הזימון.
עינת וילף: הדיונים השבוע יתקיימו כולם בהיבטים שונים של מערכת החינוך, בדגש על פתיחת שנת הלימודים התשע"ג.
עינת וילף: הדיונים מתקיימים בשבוע אחד ומרוכז במטרה לנסות להבטיח, שכל בעיה, במקרה שתעלה, תטופל, ויש מספיק זמן עד תחילת שנת הלימודים.
עינת וילף: בחרנו לפתוח את שבוע הדיונים הזה בנושא אפליית תלמידים, והמנגנונים השונים שיש ביחס לאפליית תלמידים.
עינת וילף: אנחנו מודעים בתחילת כל שנה בדרך כלל לשני נושאים מרכזיים שעוסקים בהם בכל מה שנוגע לאפליית תלמידים – בדרך כלל מדובר באפליית תלמידות מזרחיות בחלק מבתי הספר החרדיים, וכן אנחנו גם נחשפים לסיפורים של אפליה כנגד תלמידים שהוריהם ממוצא אתיופי, מעלייה מאתיופיה.
עינת וילף: אבל חשוב להדגיש שאלה לא רק המנגנונים היחידים; אנחנו מבקשים בדיון הזה להעלות גם מנגנונים שהם יותר סמויים מהעין – יש מנגנונים, כמובן, של דרישות קבלה בכניסה לבתי ספר ציבוריים.
עינת וילף: מדובר הרבה במדינת ישראל על בתי ספר פרטיים.
עינת וילף: בישראל אין בתי ספר פרטיים; בית ספר אמריקאי, אולי עוד שניים-שלושה בתי ספר, אבל אין בתי ספר פרטיים.
עינת וילף: כל בתי הספר ממומנים במידה זו או אחרת על-ידי מדינת ישראל ועל-ידי משלם המסים הישראלי, אבל חלק מבתי הספר הם בתי ספר שמאפשרים להם לפעמים, תמורת ויתור על 25 אחוז מהמימון, לפעמים בלי ויתור על שום מימון בכלל, מאפשרים להם לברור תלמידים.
עינת וילף: מנקודת המבט של ההורים, כשמדובר בבתי ספר פרטיים, מדברים על בתי ספר בוררים – אני חושבת שזה יהיה הביטוי היותר נכון.
עינת וילף: אלה בתי ספר סלקטיביים או בוררים, במימון המדינה.
עינת וילף: השאלה של מדוע בתי ספר מסוימים מקבלים את הזכות לברור את תלמידיהם, ובתי ספר אחרים - לא, כשגם אלה וגם אלה ממומנים על-ידי המדינה, זו גם אחת השאלות, שגם צריך לעסוק בדרך שבה בוחרים את אותם תלמידים או בוררים אותם, כי ברור שכולנו מאמינים שראוי שיהיו בתי ספר סלקטיביים למצטיינים במדעים או למצטיינים באומנויות או בספורט, ושיהיו במימון מלא של המדינה, אבל צריך להבטיח שאכן מי שנבחרים הם אכן הטובים ביותר במדעים או בספורט או באומנות, ושלא מדובר כאן במרכיבים אחרים – למשל, תשלום הורים.
עינת וילף: יש היום גם יותר ויותר מגמות בתוך בתי ספר - שאלות של תוכניות לימודים נוספות, כלומר מנגנונים שונים ומשונים כדי לברור, לבחור.
עינת וילף: חלק מהם מקדמים את החינוך, אבל חלק מהם – אין בהם יותר מאשר אפליה כנגד תלמידים, והמטרה היא לבחון את המנגנונים האלה, ולראות, מה אפשר לעשות לקראת פתיחת שנת הלימודים.
עינת וילף: התבקשתי על-ידי משרד החינוך, בשל צורך ללכת לוועדה נוספת, לפתוח בשאלה של בתי ספר חרדיים ואפליה בעיקר כנגד תלמידות ממוצא מזרחי.
שוש רוזה איפרגן: ראשית, אני רוצה להזכיר את ההנחיה של משרד החינוך, שיצאה בחוזר מנכ"ל, ומסתמכת על חוק זכויות התלמיד, על איסור אפליה.
שוש רוזה איפרגן: באגף המקצועי לחינוך החרדי מתבצעת האכיפה באמצעות הפיקוח.
שוש רוזה איפרגן: אני אפרט, איך הדברים מתבצעים.
שוש רוזה איפרגן: הפיקוח בעצם מפקח על יישום ההנחיות ועל תהליך קבלת התלמידות לבתי ספר.
עינת וילף: אם תוכלי בכל זאת להבהיר, מה ההנחיות המדויקות ביחס לבתי ספר במקרה הספציפי הזה של אפליה כנגד תלמידות ממוצא מזרחי.
שוש רוזה איפרגן: חל איסור אפליה.
שוש רוזה איפרגן: כולם יודעים שצריכים לאכוף את זה.
שוש רוזה איפרגן: אין ואסור שתהיה אפליה בבתי ספר.
עינת וילף: בכל בתי ספר, גם כאלה שהם מוכר שאינו רשמי וגם בתי ספר שהם פטור, כלומר כאלה שמקבלים רק 55 אחוז מהמדינה?
שוש רוזה איפרגן: נכון מאוד.
עינת וילף: כלומר בשום בית ספר שמקבל מימון כלשהו ממדינת ישראל אסור להפלות משום רקע ומשום סיבה.
בלה רדונסקי: אני רק רוצה להוסיף – אל"ף, יש חוק זכויות התלמיד, שקובע במפורש שחל איסור אפליה.
עינת וילף: חשוב להזכיר שסעיף האפליה היה בחוק חינוך חובה.
עינת וילף: הוא הוצא משם כדי להכניס אותו לחוק זכויות התלמיד, כדי לתת לו בשר, ואם יורשה לי, את הסעיפים האחרים מפרשים רחב מדי, ואת הסעיף הזה, שהוא הסעיף היחיד שבאמת חשוב בחוק הזה, אותו לא באמת אוכפים כפי שצריך.
בלה רדונסקי: אני רוצה להוסיף שכדי להבהיר את הדברים יצא השנה חוזר מנכ"ל תשע"ב, שההנחיות בו מפורטות, ומרחיבות את כל מה שקובע החוק, והיישום של החוק ושל ההנחיות בא לידי ביטוי בהנחיות פנימיות שפורסמו לכל מוסדות החינוך במדינת ישראל, שקובעות לא רק על הליך הקבלה אלא גם הליך הפיקוח והבקרה והמנגנונים – זה כדי לבוא ולבדוק את הדברים ולבחון אותם בשעת אמת בכל שנה ושנה.
עינת וילף: כיוון שהדיון משודר, וחשוב שאנשים שרואים את זה יידעו, תוכלי להגיד בדיוק, מהן ההנחיות?
בלה רדונסקי: ראשית, ההנחיות קובעות שההליך הראשוני, שבתי הספר קובעים תקנון, שבמסגרת האמירות על-פי התקנון, תלמידים מתקבלים לבתי הספר, נבחן ונבדק על-ידי האגף המוכר שאינו רשמי במשרד החינוך.
בלה רדונסקי: כאשר אנחנו מגיעים בפועל לקבלת התלמידים, ונעשית פנייה על-ידי התלמידים למוסדות החינוך, ערכנו במסגרת ההנחיות הסדרה מאוד מסודרת – איך ההליך הזה צריך להתבצע.
בלה רדונסקי: אם מתקיימות, למשל, בחינות, הן צריכות להיות גלויות, הבחינות אחר כך נבדקות על-ידינו.
בלה רדונסקי: הציונים והשאלות שיש בתוך השאלונים ובתוך הראיונות כולם חשופים בפנינו, בפני מפקחת על אותם מוסדות החינוך.
בלה רדונסקי: ההנחיות קובעות גם הליך של ערעור – להורים יש זכות לערער בפני משרד החינוך על אי-קבלת תלמיד.
עינת וילף: כלומר הורים יכולים לערער על אי-קבלת תלמיד בכל אחד ממוסדות החינוך שאתם מממנים- - -
עינת וילף: הערעור הוא למי?
בלה רדונסקי: לוועדה שמונתה על-ידי מנכ"לית משרד החינוך.
בלה רדונסקי: יושבים פה מנהל אגף המוכר שאינו רשמי, מפקח, אנחנו מהלשכה המשפטית.
עינת וילף: איך ההורים פונים לוועדה הזאת?
בלה רדונסקי: קודם כל, חובה על בתי הספר ליידע את ההורים שיש להם זכות ערעור.
בלה רדונסקי: אנחנו מחייבים אותם.
בלה רדונסקי: יותר מזה, אנחנו מבקשים קודם כל שתהיה ועדת ערעור בפני בעלות המוסד החינוכי, כלומר לא מספיק שרק המוסד החינוכי נתן את תשובתו שהתלמיד לא התקבל; זכות ההורים לפנות לאותה בעלות, ולומר: לא התקבלתי לבית הספר הספציפי, כי יש בעלויות שיש להם מספר בתי ספר.
בלה רדונסקי: הבעלות חייבת לתת תשובה מנומקת.
עינת וילף: תוך כמה זמן?
בלה רדונסקי: אנחנו מאשרים את זה תוך עשרה ימים או שבועיים, אבל יש זמן מוקצה.
בלה רדונסקי: להורים עומדת אחר כך הזכות לערער בפני משרד החינוך, ואנחנו בודקים.
בלה רדונסקי: במסגרת אותה בדיקה אנחנו בודקים גם את הבחינה, גם את הראיונות, גם את המענה של בית הספר, גם את הנימוקים שעמדו מאחורי אותה החלטה.
בלה רדונסקי: אנחנו בודקים, האם ההנחיות שלנו בוצעו על-ידי אותו מוסד חינוכי.
עינת וילף: האם אתם מבצעים פיקוח על ערעורים בודדים, או האם אתם גם בודקים קבוצת ערעורים, כלומר האם אתם בודקים שקבוצה מסוימת לא הופלתה- - -
חיים אמסלם: בינתיים אני אשאל שאלה.
חיים אמסלם: בוקר טוב, איך ההורים אמורים לדעת שיש להם זכות או אפשרות ערעור?
בלה רדונסקי: ההנחיות שלנו, שמפורסמות לכול, קובעות מפורשות שחובה על בית הספר במסגרת מתן התשובה להורים, ליידע אותם בדבר זכותם לערער לבעלות ולערער למשרד החינוך.
בלה רדונסקי: אנחנו גם בודקים את המכתבים האלה.
בלה רדונסקי: כשההורים מערערים אלינו, אנחנו מבקשים מהם להביא את טופס הסירוב כדי לבחון, האם אותו מוסד חינוכי באמת הביא לידיעתם את הידיעה הזאת.
בלה רדונסקי: זה דבר שנלקח בחשבון.
חיים אמסלם: זה בפועל מתבצע כך?
חיים אמסלם: בדקתם?
בלה רדונסקי: אכן כן.
בלה רדונסקי: השנה סך הכול הגיעו שמונה ערעורים, ורק באחד מהם נטענה טענת האפליה.
יואב ללום: זה אומר משהו על האמון של הציבור בכם.
עינת וילף: לצורך העניין, וזה גם מה שמצביע עליו חבר הכנסת אמסלם, הרבה פעמים אין פנייה, לא מערערים, לא יודעים בכלל שאפשר לערער.
עינת וילף: האם אתם גם עושים פעילות אקטיבית – למשל, לקחת בתי ספר באופן מדגמי, לבקש מהם את כל מי שפנה אליהם, ולראות שאכן מי שהתקבלו – אין אפליה?
בלה רדונסקי: ראשית, המפקחת על מוסדות החינוך מפקחת על הקבלה, ונעשה גם פילוח של אותם נתונים שהמפקחת מקבלת.
בלה רדונסקי: במסגרת אותו פיקוח היא בוחנת – אנחנו במאה ה-21 וקצת משונה לומר, אבל היא בוחנת גם את אחוז הספרדים והאשכנזים שנמצאים במוסדות החינוך, שהתקבלו.
בלה רדונסקי: הפילוח נעשה בכל מיני רמות.
חיים אמסלם: יש לכם תוצאות של אחוזים?
בלה רדונסקי: כן.
בלה רדונסקי: גם הגשנו במסגרת בג"ץ פילוחים שהובאו לידיעת גם בית המשפט לגבי אחוזים, מוסדות חינוך, שיש בהם - - - 30, 40 ו-50 אחוז וחלוקה כזאת או אחרת.
בלה רדונסקי: לעתים אנחנו מדברים יותר על אורחות חיים ופחות על נושאים שמצביעים על - אם בית ספר שכולו דובר שפה מסוימת או פרמטר אחר, זה בהחלט לשיקול דעת של המוסד החינוכי לעניין אורחות חיים.
בלה רדונסקי: מכאן אנחנו רואים גם את ההבדלים באחוזים ובפילוחים.
חיים אמסלם: האם הובא לידיעת
חיים אמסלם: כם או שמעתם על מוסדות שיש להם אחוזים או מכסות מסוימים, או דברים כאלה לא באו לידי ביטוי?
בלה רדונסקי: מדיניות משרד החינוך היא מאוד ברורה בנושא הזה – מכסות זה דבר שאסור בתכלית האיסור, ואם נודע והובא לידיעתנו שהיה ומישהו אכן פעל כך או אחרת, יש שימוע ויש בהחלט הליך שמתקיים במשרד החינוך, אבל המדינות היא מאוד ברורה בנושא הזה.
בלה רדונסקי: זה מופיע גם בהנחיות, זה מופיע בכל פרמטר.
בלה רדונסקי: אם שאלתם על פעולות אקטיביות, גם בשנה שעברה המפקחת על מוסדות החינוך הופיעה הרבה מאוד גם בפני מנהלי מוסדות החינוך, בפני הבעלויות, בפני הרשויות המקומיות בכל הנושא של ההנחיות האלה כדי להבהיר, כדי שהן ייושמו בשטח.
עינת וילף: יש סנקציות?
בלה רדונסקי: ראשית, ועדת ערר, יש לה הזכות לקבוע שלמרות שבעלות החליטה לא לקבל תלמיד, אם היא מצאה לנכון וראתה שאכן התקיים משהו לא תקין או בהליך או בתוצאה, משרד החינוך עומד על כך שהתלמיד יתקבל למוסד החינוכי.
בלה רדונסקי: מעבר לכך, סנקציות נוספות הן שימוע בפני מנכ"לית משרד החינוך, שיכולות לכלול גם השעיה של מנהל מוסד חינוך או סנקציה תקציבית או כל סנקציה אחרת.
עינת וילף: מה יכולה להיות הסנקציה התקציבית?
בלה רדונסקי: בנושא הזה יש כמה פרמטרים.
בלה רדונסקי: קודם כל, מוסדות החינוך פועלים על-פי רשיון, ואם אנחנו חושבים שאותו מוסד חינוך פעל בניגוד לכל המדיניות, וגם מתנגד לקבל את המדיניות, נפתחת הדלת גם לשקול שוב את מתן הרשיון לאותו מוסד חינוך.
בלה רדונסקי: מעבר לכך, גם בנושא תקצוב או העברת תקצוב יש שיקול דעת למשרד - האם לנקוט בסנקציה תקציבית כזו או אחרת.
בלה רדונסקי: זה מאוד תלוי מקרה פרטני.
יואב ללום: זה קרה פעם?
בלה רדונסקי: קודם כל, השעיות למנהלים היו לנו כבר, וגם בשנה הזאת היו.
יואב ללום: אחרי פניות שלנו בלבד.
בלה רדונסקי: אני לא בטוחה.
יואב ללום: אני יכול להוכיח את זה.
בלה רדונסקי: ברגע שזה הובא לידיעתנו, נקבע שימוע.
יואב ללום: לא נדבר על הסנקציה שננקטה, אבל אשמח להרחיב על זה.
עינת וילף: שאלה כאן מנהלת הוועדה – כמה השעיות היו של מנהלי מוסדות חינוך?
בלה רדונסקי: עד היום, ככל שזכור לי, שלוש השעיות.
בלה רדונסקי: לא בדקתי לאורך ההיסטוריה, שלוש מנהלות שהושעו.
יואב ללום: שתי מנהלות.
עינת וילף: סיימתם את התהליכים של איך מבטיחים שאין אפליה?
בלה רדונסקי: מעבר לחוק, להנחיות, לבקרה ולפיקוח המאוד צמוד ולהדרכה יזומה של האגף המקצועי, אני חושבת שמשרד החינוך ו-וועדות הערר והשימועים בפני המנכ"לית זה מנגנון מאוד גדול שמנסה להתמודד עם התופעה.
עינת וילף: חשוב להדגיש, שהורים יידעו שיש להם זכות הערעור - ראשית, בתוך המוסד והבעלות, ומאוחר יותר הם יכולים לפנות לוועדה של משרד החינוך.
עינת וילף: לצורך העניין, הפרטים של הוועדה נמצאים באינטרנט, במייל.
עינת וילף: איך פונים?
בלה רדונסקי: אל"ף, ההנחיות, ובתוכן יש גם ההסדרה הזאת, אבל זה נמצא גם באינטרנט באתר של האגף המקצועי, אבל בוועדות הערר אנחנו בודקים שאכן המוסד החינוכי הביא לידיעת ההורים את הידיעה הזאת, וזה חלק מהשיקול של הוועדה, כיצד לנהוג מול המוסד החינוכי.
עינת וילף: חבר הכנסת אמסלם, בבקשה.
חיים אמסלם: בוקר טוב.
חיים אמסלם: אני מבין שהנושא שעל סדר-יומנו הוא האפליה במוסדות החרדיים – כך התחלנו, וזה לא פעם ראשונה.
חיים אמסלם: לצערי, אני חושב שזו לא תהיה פעם אחרונה.
חיים אמסלם: אני זוכר לפני ארבע וחמש שנים, כשהיינו מקיימים דיון בנושא הזה, היתה פה התרגשות גדולה – כל הגוורדיה של המוסדות המפלים, החל מהרב לייזרזון, וכשר המתלהמים חבר הכנסת גפני, שתמיד צועק: אין כלום, הכול יפה והכול צח, וסוללה של חברי כנסת אחד אחרי השני, וכמה חברי כנסת ממפלגת ש"ס, שאמורה להיות הלוחמת הגדולה, היו בכל זאת באים ומנסים לשים ערפל על העניין, והיום הם כבר לא מתרגשים.
חיים אמסלם: כנראה, כבר למדו את כל הפטנטים.
חיים אמסלם: אתם יודעים, כשמוכרים מחשב, מוכרים לו את הווירוס ויחד עם זה את האנטי וירוס - הכול מסתדר.
חיים אמסלם: המוסדות כבר למדו את כל הטריקים, יודעים להתגבר על כל הוועדות, על כל העררים.
חיים אמסלם: בפועל מי שנמצא בקשר עם אותו ציבור שמרגיש מופלה, ואני יודע שעו"ד יואב ללום מטפל בנושא, אבל אני שומע את הדברים הללו, ויודע שהמצב הוא קטסטרופה.
חיים אמסלם: שמענו – הכול בסדר, הכול נעשה בצורה כל כך מתוחכמת, שאפילו קשה לשים אצבע על העניין, אבל בשורה התחתונה, אותן משפחות שמרגישות בסתר לבן שהרקע שלא התקבלו הבנות שלהם או הבנים שלהם למוסדות זה הרקע העדתי, אבל יש עוד יותר חשש, לעלות קצת יותר גבוה ולערער, כי זה חוזר כבומרנג אחר כך אל המשפחות בתוך הקהילה, בתוך השכונה, בבנים ובבנות האחרים.
חיים אמסלם: לא שאני מיואש – אני לא מיואש, אני חושב שצריך להיאבק את המאבק הזה, ולכן אני כאן.
חיים אמסלם: אני מחזק את כל אלה שנאבקים במאבק הזה, ואני מחזק את ידי משרד החינוך.
חיים אמסלם: אני לא חושב שמשרד החינוך מתרשל.
חיים אמסלם: אני חושב שהם מתוחכמים יותר מכם.
חיים אמסלם: פשוט מתוחבלים ברמות שאתם לא יודעים.
עינת וילף: תן לנו דוגמה.
חיים אמסלם: את הדוגמאות ייתן עו"ד יואב ללום.
חיים אמסלם: הלא רוב ככל המוסדות הללו, שנקראים המוסדות בבעלות פרטית, הם למעשה מוסדות שהוקדמו בזמנו על-ידי עמותות משפחתיות, שנשלטות על-ידי ראש המשפחה, ומשאיר את המוסד בירושה לדור הבא אחריו, שדואג לפרנס את כל אנשי שלומו ומקורביו, וזה הכול נעשה כחוק.
חיים אמסלם: הבעיה שלי היא שמדינת ישראל מכספה מממנת את אותה סיטואציה בלתי-נתפשת, בלתי-מתקבלת על הדעת, בלתי-אנושית, ואני קובע חד-משמעית: אנטי-דתית, אנטי-מוסרית, ולצערנו, הכול נעשה בסמכות וברשות, והכול על-פי החוק.
חיים אמסלם: אני לא מתפלא על כך; כתוב שאדם יכול להיות גם נבל ברשות התורה - התורה תיתן לו את כל הפרמטרים, אבל ההגדרה שלו: נבל.
חיים אמסלם: נמשיך להיאבק את המאבק הזה עד ליום שיחוקק החוק האמתי, שמוסד שייחשד כמפלה, ייעצרו תקציביו.
חיים אמסלם: רק ביום שהדבר ייגע בכיס האמתי של אותם מוסדות בצורה חמורה ומחמירה, ללא פרופורציה – אני מעדיף לטעות בכיוון המחמיר מאשר לטעות בכיוון המקל, כי אני יודע שמשפחות הילדים שלהם לא מתקבלים למוסדות על רקע אפליה זו טרגדיה, זה אסון למשפחה, זה גם אות קין לאותה משפחה – הבת של פלוני לא התקבלה למוסד, הבן של פלוני לא התקבל למוסד.
חיים אמסלם: למה שאלתי קודם על המכסות – הדבר מצחיק: כשאנחנו יושבים כאן לדון על מקרה כזה או מקרה אחר, כל בר דעת ברחוב החרדי יודע – במוסד פלוני זה 20 אחוז, במוסד אלמוני זה 30 אחוז ספרדים.
חיים אמסלם: למפורסמות לא צריך ראיה כזאת.
חיים אמסלם: ומכאן התחכום, שאפילו מקרים כאלה ברורים, לא מצליחים לשים את היד.
חיים אמסלם: האנשים האלה הם אנשים מתוחכמים, הם שומרים על המנגנונים שלהם בצורה מאוד חכמה.
חיים אמסלם: כל הכבוד למשרד החינוך שלא מזניח, שכן מתייחס, אבל כנראה, קשה לו לרדת לוורידים של הסיפור הזה, ולעמותת נוער כהלכה של עו"ד יואב ללום, שעושה עבודה נהדרת.
חיים אמסלם: אני רוצה לומר לו יישר כוח, ותמשיך, ושלא תרפינה ידיך, כי אתה נלחם במנגנונים גדולים ממך, אבל ועדת החינוך של הכנסת והציבור הרחב שצופה בנו עומד מאחוריך, יואב.
עינת וילף: תודה רבה, חבר הכנסת אמסלם.
עינת וילף: עו"ד ללום, בבקשה.
יואב ללום: תודה רבה, גברתי היושב-ראש, הרב אמסלם, החברים שהתכנסו לישיבה.
יואב ללום: סליחה שאני משבית השמחות היום - משרד החינוך מציג מצגת כזו יפה.
יואב ללום: קצת היסטוריה אני רוצה לתת, כדי שהוועדה תהיה מעודכנת בפרטים.
יואב ללום: כמו שהרב אמסלם אמר, מכסות לבנות ספרדיות בסמינרים החרדיים הם עובדה קיימת, הם עובדה בשטח, הם עובדה שנקבעה בפסקי דין, ופסק הדין הראשון שעסק בנושא היה פסק דין משנת 2006 בפני השופטת יהודית צור בבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים.
עינת וילף: בכל הנתונים שאתם מריצים אתם עולים על מספרים – 20 אחוז, 30 אחוז.
עינת וילף: בתקופה, למשל, שהיה נומרוס קלאוזוס על יהודים באוניברסיטאות בארצות הברית האוניברסיטאות האמריקאיות הכחישו שזה קיים, אבל תמיד מספר היהודים היה 9.99 אחוז בכל האוניברסיטאות המובילות, במקרה.
עינת וילף: האם אתם בודקים, שיש מספרים מחשידים?
עינת וילף: שמספר מסוים של מוסדות, כולם 10 אחוז או 20 אחוז, ושנה אחרי שנה זה 20 אחוז?
עינת וילף: יש בדיקה כזאת?
שוש רוזה איפרגן: קיימת בדיקה כזאת.