GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ג'קי לוי: גם קודם דיברתם שהנהג ידווח איך הייתה הנסיעה.
ג'קי לוי: רבותיי, הנהג נתון בלחץ, וברגע שהוא מגיע ההסעה השנייה כבר מחכה לו, והוא לא יכול להתעכב, הוא בדרך.
ג'קי לוי: זה יכול להיות רק דרך הסדרן של המשרד – הוא ידווח למשרד, והמשרד ידווח טלפונית לבית הספר, שאכן לא היו בעיות באותה הסעה.
ג'קי לוי: לא לבקש מהנהג כי הוא נתון בלחץ, פקקי תנועה, והוא לא יכול לרדת מהאוטובוס וללכת למזכירות לדווח.
דודו לוי: לפעמים נותרים ילדים באוטובוס, הוא לא יכול לעזוב את האוטובוס ולהיכנס למזכירות.
עינת וילף: הוא לא מביא את הילדים לבית הספר?
ג'קי לוי: יש לו כמה תחנות, והוא לא יכול.
דודו לוי: הוא עושה סבב של בתי ספר.
ג'קי לוי: במקרה שטיפלנו בו לא מזמן – כמעט אסון.
ג'קי לוי: לצערי, הנהג לא עשה סריקה, וילד נרדם מאחורה עד שבאו ההורים וחיפשו.
ג'קי לוי: למזלנו, הוא חולץ, והכול היה בסדר, אבל אלה מקרים שאנחנו מפיצים לכלל הנהגים.
ג'קי לוי: נכון שיש חברות שחייבו את הנהגים שכשהם מסיימים את הסריקה שיודיעו לסדרן.
ג'קי לוי: הוא אומר, סיימתי, ביצעתי סריקה וכך וכך.
ג'קי לוי: זה מעולה.
ג'קי לוי: לדעתי, גם בסוף קו שהוא עשה, והכול היה בסדר, ולא השתוללו – אם הוא יכול להעביר את המידע למזכירות בית הספר זה מעולה.
עינת וילף: זה רעיון מעניין.
יהודה סקר: אני ראש מועצת ההורים של ירושלים.
יהודה סקר: אני כבר 30 שנה בעסק הזה.
יהודה סקר: יש פה נקודה שלא עלתה בכלל: ועדי הורים בהרבה מאוד בתי ספר מארגנים הסעות פרטיות.
יהודה סקר: מה יחול על זה?
יהודה סקר: האם חוזר מנכ"ל יחול או לא?
יהודה סקר: נקודה נוספת – לחבר הכנסת אריה ביבי יש שדולה של 25 אלף שוטרים, אנשי מג"ב שמחפשים כל מיני דברים.
יהודה סקר: אני מוכן להעביר מי שלוקח על עצמו את המשימה הזאת – אני לא יודע מי – ולהעביר את הרשימות.
יהודה סקר: אני בטוח שכמו שאנחנו משבצים אותם בפעולות אחרות, הם יהיו מוכנים גם כדי לעשות את הדברים האלה.
יהודה סקר: יש היום רשימה של מג"בניקים ושל שב"סניקים מאילת ועד קריית שמונה.
עינת וילף: שיהיו מוכנים להתנדב וללוות הסעות?
יהודה סקר: צריך לפנות אליהם.
יהודה סקר: אם לא פונים אליהם הם לא יעשו.
עינת וילף: טוב, נבדוק.
יהודה סקר: אני הייתי יושב ראש ועד הורים של בית ספר, בן הזקונים שלי מסיים מחר י"ב.
יהודה סקר: ארבע שנים הייתי אחראי על ההסעות בירושלים בבית הספר "הימלפרב".
יהודה סקר: נסעתי יום אחד אחרי ההסעה ונהגים נוסעים באור אדום, מבצעים עבירות– מי אוכף את זה?
ג'קי לוי: משטרת ישראל.
יהודה סקר: זאת לא תשובה.
יהודה סקר: המשרד צריך.
יהודה סקר: בכל מקרה אנחנו מינינו תלמידי כיתות י"א-י"ב בהסעות כשהייתה אלימות לפני ארבע שנים, והאלימות פסקה לחלוטין.
יהודה סקר: הייתה תורנות, ומועצת תלמידים מינתה כל יום מישהו אחר שהיה אחראי על ההסעות.
מוחמד ברכה: מועצת התלמידים?
יהודה סקר: חבר הכנסת ברכה, תתפלא לשמוע שמועצת התלמידים הם חבר'ה רציניים.
מוחמד ברכה: הם רציניים, אבל אחד שיושב על תקן "משת"פ", בעיני חבריו, זה לא חינוכי.
עינת וילף: אני התנסיתי בזה, וזה עובד נפלא.
עינת וילף: לא משת"פ ולא נעליים – אם הוא מקבל גיבוי הוא לא "משת"פ".
עינת וילף: ילד שיש לו אחריות בבית הספר זאת אחריות, והוא לא "משת"פ", וזאת בכלל תפיסת עולם אחרת.
מוחמד ברכה: עמיתיו מסתכלים עליו כך.
עינת וילף: לא אם הוא מקבל גיבוי מבית הספר, והוא צריך לדווח, וזה תפקידו.
מוחמד ברכה: עמיתיו יסתכלו עליו בעין שלילית.
עינת וילף: אני חוויתי הסעות כאלה.
עינת וילף: כולנו כיבדנו את תלמידי כיתות ו' שנכנסו, טיפלו בהסעות ועשו את זה כמו שצריך.
מוחמד ברכה: אבל המילה "נעליים" לא במקום.
עינת וילף: לא משת"פים.
מוחמד ברכה: יושבת ראש ועדת חינוך - - -
עינת וילף: שמעתי.
עינת וילף: זה לא היחס לתלמידים, לא כשהדברים נעשים כמו שצריך.
עינת וילף: אני רוצה להתייחס לדברים האלה: מבחינת הנושא של מועצת התלמידים אני רוצה לבקש ממשרד החינוך שיישבו במסגרת הוועדה גם עם מועצת התלמידים ויבקשו מהם רעיונות מה הם מציעים בנושא הזה.
עינת וילף: למועצות התלמידים ולתלמידים בבתי הספר יש תפקיד מכריע בסיפור הזה.
עינת וילף: לטעמי, בסופו של דבר זה הדבר היחיד שיעבוד, שהתלמידים הם אלה שיהיו אחראיים בהסעות, התלמידים הבוגרים.
עינת וילף: גם אם יהיה חזון אחרית הימים ויהיה תקציב ליווי מבוגרים – גם אז נצטרך שהתלמידים יהיו אלה שאחראיים.
עינת וילף: המבוגר לבד, בוודאי אם זה מבוגר שהוא לא המורה של אותם תלמידים – אנחנו כולנו יודעים איזה יחס יש לתלמידים לפעמים כשהמורה הוא לא המורה שלהם.
עינת וילף: עדיין הגורם המרכזי יהיה אותם תלמידים שיהיו שם, המצלמה תגבה אותם – הם יידעו שהם צריכים לדווח, והם צריכים קודם כול להיות אחראיים על ההתנהגות כשהם מקבלים גיבוי ממורים בתחילת השנה להטמעת אותם כללים.
עינת וילף: לכן אני מבקשת שגם מועצת התלמידים וגם התלמידים יהיו שותפים לגיבוש אותם רעיונות.
עינת וילף: מה שעלה פה זה שהנהלים צריכים להיות מאוד מדויקים, מאוד ברורים.
עינת וילף: הנושא של דיווח לסדרן בתום כל נסיעה הוא בעיניי רעיון טוב מאוד.
עינת וילף: צריך לבנות, אולי יחד איתכם, סוג של צ'ק-ליסט שמדווחים בתום הנסיעה – אין תלמידים, אין חגורות קרועות, אין מושבים קרועים, לא חרטו שם, לא הדביקו מסטיק על המצלמות, לא היו התפרעויות, נאמני הבטיחות פעלו באופן ראוי.
עינת וילף: מדווחים לסדרן, הסדרן מדווח לבית הספר – זה רעיון טוב מאוד שיכניס שוב איזושהי שגרה לתלמידים.
עינת וילף: אני רוצה שוב לחזור להסתדרות המורים.
עינת וילף: אני איתכם בסיפור הזה שהמורים לא יהיו מלווים.
עינת וילף: אבל את עצמך אמרת שלמורים יש אחריות חינוכית ופדגוגית.
עינת וילף: איך תבוא לידי ביטוי האחריות הזאת אם הם אף פעם לא יהיו בהסעה אפילו ליום אחד כדי לסייע להטמיע את הכללים?
נעמי ריפתין: המורים לא אמורים לעשות עבודות מעבר לשעות העבודה שלהם - -
עינת וילף: לא אמרתי בהתנדבות.
עינת וילף: אבל בתשלום.
נעמי ריפתין: אמרתי שאם יהיה גמול הסיפור הוא אחר.
נעמי ריפתין: אם יש שעות וגמול – הסיפור הוא אחר.
עינת וילף: מהתחלה אמרתי שזה יהיה חלק מהשעות שמקבלים - -
נעמי ריפתין: אם יהיה גמול הסיפור הוא אחר.
נעמי ריפתין: אם זה יהיה בתוך השעות שלהם יש מקום לדבר.
נעמי ריפתין: נוסף לכך, אולי אפשר להטמעה שאני בהחלט בעדה, ואני מאמינה שרוב בתי הספר שיש בהם הסעות עושים את ההטמעה הזאת כי אי אפשר לא לעשות אותה – נוצרות בעיות – אולי להעביר בחוזר מנכ"ל או בהנחיות של משרד החינוך שבשבועיים הראשונים של תחילת שנת הלימודים, בשעות המחנך – להתייחס לנושא הזה בצורה רצינית.
עינת וילף: שוב, לדעתי, מעבר לשעות המחנך בסוף ההטמעה חייבת להיות במקום ובשטח.
עינת וילף: אני לגמרי בעד שהדבר הזה לא יהיה בהתנדבות.
עינת וילף: בכלל אני לא בעד הפיכת המורים למתנדבים בשום מקום, את יודעת את זה.
עינת וילף: אבל לדעתי צריך שמשרד החינוך יבדוק סידור לתחילת שנת הלימודים, לשבוע-שבועיים הראשונים לסוג מסוים של גמול שבו כמה מורים, כמספר ההסעות שיש, יתלוו להסעות לא כמלווים, אלא כמטמיעי כללי התנהגות וכמדריכי הנאמנים.
עינת וילף: פשוט לעבוד עם הילדים ממש על הפרטים הכי קטנים – איך עולים על ההסעה בבוקר, איך מתנהגים, איך מתיישבים.
עינת וילף: ברגע שיקבעו מי יושב ואיפה, לכל שנת הלימודים גמרנו עם הסיפור הזה.
עינת וילף: איפה יושבים, איך מתיישבים, איך נוהגים, מה עושים, איך יורדים מהסעה, איך נכנסים לתוך בית הספר – כל הדברים האלה.
עינת וילף: מלווים את הילדים ואת הנאמנים בתהליך הזה, ואחר כך נותנים להם לצאת לדרכם.
עינת וילף: נראה לי נכון לחשוב במיוחד לא רק על הכללים, לא רק על הנהלים, אלא על ההטמעה שלהם בתחילת שנת הלימודים.
עינת וילף: כי שוב, מה שלא נעשה בתחילת שנת הלימודים, אחרי זה הוא כבר די אבוד.
עינת וילף: אם אתה לא בונה את כללי ההתנהגות מהיום הראשון, אם אתה לא מבהיר מה עושים מהיום הראשון – לתקן את זה אחרי זה בהמשך השנה זה כבר לא קורה.
עינת וילף: האם יש דברים נוספים שרוצים להוסיף או להתייחס?
עינת וילף: מתי אתם מעריכים שתסיימו עם הנהלים והכללים?
עינב לוק: אין לנו כרגע הערכת זמן.
עינב לוק: אני מקווה שנכנס את זה כמה שיותר מהר, כי אנחנו רוצים להוציא את חוזר מנכ"ל גם כמה שיותר מהר.
רחל רותם: אבל בכל מקרה לחוזר מנכ"ל שאנחנו כותבים עכשיו לתחילת השנה, כבר נכניס את הנושא של ההסעות.
רחל רותם: אני רוצה להכניס את העניין של הרכז, לא רק בסיכום.
רחל רותם: אגב, הרכז גם יפעיל את נאמני ההסעות.
רחל רותם: צריך לזכור שלתפקיד כזה כמו משמרות זה"ב יש גם שחיקה, יש תסכולים, וצריך מישהו שידבר עם הילדים האלה, יאסוף אותם, יחזק אותם, ישמע את חוויותיהם, ייתן להם כלים איך להתמודד עם הבעיות.
עינת וילף: זה אמור להיות סבב.
עינת וילף: המטרה היא לא שזה יהיה ילד אחד לכל הסעה.
רחל רותם: ודאי, אבל הרכז הוא זה שיפגוש את הילדים וידבר איתם.
רחל רותם: אני רוצה עוד להזכיר משהו לגבי נאמני הסעות: זה נכון שביסודי זה ו', אבל בעל-יסודי זה י"א וי"ב.
רחל רותם: זאת אומרת נאמני הסעות זה לא רק תלמידי ו' - -
עינת וילף: בכל שכבה – השכבה הבוגרת ביותר.
רחל רותם: יש מקומות שההסעה היא מעורבת, אז הכיתה הבוגרת ביותר באותה הסעה – אלה נאמני ההסעות.
עינת וילף: זה בדיוק העיקרון.
נעמי ריפתין: בדרך כלל כשארגוני המורים מחליטים על רכז הם צריכים לעבור השתלמות.
נעמי ריפתין: אני לא רואה מתי עושים את זה עד פתיחת שנת הלימודים הבאה.
רחל רותם: אנחנו יכולים לעמוד בזה, אין שום בעיה.
נעמי ריפתין: אבל המורים לא יכולים לעמוד בזה כי הם לא עובדים בקיץ.
נעמי ריפתין: זאת בעיה לעשות קורס רכזים, וצריך למצוא תקציבים.
עינת וילף: אני רוצה לסכם את הדיון ואת הצעדים הבאים: קודם כול אני מברכת על כך שמשרד החינוך מקים ועדה.
עינת וילף: אנחנו ננהל על כך מעקב פה בוועדה.
עינת וילף: אני מבקשת להביא את הדבר לסיום בהקדם כדי שאפשר יהיה ליישם את זה כבר בתחילת שנת הלימודים הקרובה.
עינת וילף: כלומר שפרסום הנהלים והכללים להתנהגות יהיו לפני תחילת שנת הלימודים כדי שאפשר יהיה להטמיע את זה בשנת הלימודים הקרובה.
עינת וילף: אני מחזקת את ההמלצה לקיים תפקיד או אחריות של רכז הסעות בבתי הספר שיהיה אחראי על הכשרה ועבודה של נאמני ההסעות שהם התלמידים הבוגרים בכל שכבת הסעות.
עינת וילף: צריך להגדיר עבור התלמידים האלה אחריות מאוד ברורה.
עינת וילף: אני ממליצה על כללים מאוד מפורטים.
עינת וילף: אני תמיד אוהבת להשוות בין שני תקנונים של בית ספר: יש בית ספר אחד שבו התקנון כותב: "על התלמיד לכבד את הסביבה, את המורים" – ילד לא יודע מה לעשות עם אמירה כזאת; בתקנון אחר ששלחו לי מבית ספר כתוב: "בתום היום הילדים יעלו את הכיסאות על השולחנות.
עינת וילף: ילד שלא העלה את הכיסאות על השולחן יהיה אחראי למחרת על העלאת הכיסאות לכל הילדים כולם" – אלה הוראות שילדים מבינים.
עינת וילף: אז אני מבקשת שההוראות יהיו כאלה שילדים יוכלו ליישם אותם, להבין אותם, וכנאמנים הם יוכלו להסביר אותם לתלמידים אחרים.
עינת וילף: אני מבקשת מאוד לשתף את מועצת התלמידים בגיבוש הנהלים, הרעיונות ותפקידם של נאמני ההסעות כי בסופו של דבר הם יוכלו לספר, הם יודעים מה קורה בשטח, והם יוכלו להציע את תפקידי האחריות.
עינת וילף: אני מאמצת את הרעיון של הדיווח לסדרן בתום כל הסעה, זה צריך להיות שם על כל הסעה, גם תקינה וגם לא תקינה, ואני מבקשת בסיוע משרד התחבורה אם תוכלו להכין צ'ק ליסט.
עינת וילף: הנהג מסמן בסוף היום על גבי הרשימה מה בסדר ומה לא בסדר, מה עבר ומה לא.
עינת וילף: הסדרן יעביר את זה לבית הספר כדי שיסגרו את המעגל עם נאמני ההסעות כדי שאם יש תלמידים שלא נהגו כראוי, אותם תלמידים יטופלו באופן החינוכי הנדרש, כולל במקרים קיצוניים, כמובן, שלא יותר להם להשתמש בהסעות.
עינת וילף: אלה הדברים העיקריים.
עינת וילף: אם יש דברים נוספים, בבקשה.
רחל רותם: הדרכה לנהגים.
עינת וילף: כן, גם הנושא של ההדרכה לנהגים והעבודה מול הרשויות המקומיות כדי לעודד אותם ואולי גם לאורך זמן גם לבדוק לחייב אותם לנהוג.
עינת וילף: ג'קי, אם תוכל להעביר למשרד החינוך ולנו את הנוהל שהרשויות נוהגות בו, נודה לך.
עינת וילף: כלומר מתי קצין הבטיחות נפגש עם הנהגים, מתי הנהגים נפגשים עם התלמידים, מה קורה במפגשים האלה – כדי שהדברים האלה באמת יהיו ברורים ומטופלים.
עינת וילף: האם יש דבר נוסף?
עינת וילף: אני רוצה להודות לכם גם על הנתונים ועל התרומה.
עינת וילף: אני רוצה להעיר לגבי ההטמעה בתחילת שנת הלימודים שיחד עם הנהלים תהיה תוכנית להטמעה בתחילת שנת הלימודים, כולל הנושא של גמול למורים שישתתפו בהטמעת הכללים בשבועיים הראשונים של ההסעות עד להעברת האחריות לתלמידים עצמם.
עינת וילף: אם למשרד החינוך או לרשויות יש תקציבים למלווה קבוע, בבקשה, אבל כרגע אין לי אשליה בנושא הזה.
עינת וילף: אני רוצה להודות לכם על ההשתתפות, על התרומה, על הנתונים ובעיקר על ההתייחסות הרצינית לנושא.
עינת וילף: אנחנו ננהל מעקב – אני אנסה אולי כבר תוך חודש-חודש וחצי כדי לראות איך אנחנו נערכים לתחילת שנת הלימודים עם הנהלים ועם ההטמעה.
עינת וילף: יחד איתי אתם שותפים לניסיון שאני רוצה להפוך אותו לדבר קבוע בוועדה, ואני מקווה שעם הזמן הוא ילך ויצבור תאוצה.
עינת וילף: אני רוצה להודות לך, טלי, במיוחד על כך שאת מוכנה להיות הנסיינית הראשונה שלנו במהלך הזה.
עינת וילף: כמו שאמרתי בתחילת הפעילות של הוועדה אחד הדברים שהייתי מאוד רוצה לעשות בוועדה זה שיהיה ברור שזאת הוועדה שבה ניתן מקום וקול למורים ושעשייתם של המורים באה לידי ביטוי ושהיא גם מובאת לידי הציבור הרחב.
עינת וילף: אני הולכת לנסות שבכל שבוע שהוועדה מתכנסת יהיה מפגש אחד שבו מורה או מורה יעלו לסדר היום נושא שהם עוסקים בו, יתארו פעילות שהם עוסקים בה, יתארו הצלחות, התמודדות עם בעיות, כשההנחה היא שבסופו של דבר הידע נמצא אצל המורים.
עינת וילף: הידע כיצד לשפר את המערכת, כיצד להצליח, כיצד לשפר את בתי הספר נמצא אצל המורים.
עינת וילף: לכן המטרה היא באמת לאפשר למורים להביא לידי ביטוי את העשייה שלהם.
עינת וילף: אני פניתי לפעילי "חי"ת לחינוך" - -
נילי אבינון: פעילי החינוך.
עינת וילף: אגף החינוך של המחאה.
עינת וילף: הם סיפקו לי רשימה יפה מאוד של מורים.
עינת וילף: אני פונה כאן להסתדרות המורים, למפקחת - -
אהובה אילן: בשמחה.
עינת וילף: אשמח מאוד.
עינת וילף: תשלחו לי מורים ומורות שיש להם סיפור מעניין, התמודדות, פתרו בעיה באופן מעניין ומקורי, הגיעו להישגים, להצלחות, יכולים לספר על זה.
עינת וילף: אני מאוד אשמח לארח אותם כאן בוועדה.
עינת וילף: תזכרו שהמטרה היא להפוך את הוועדה לבית שלהם בהיבט הזה, ואני אשמח אם תשלחו לי רעיונות, שמות – זה יהיה דבר נהדר.
עינת וילף: אני אציג את טלי.
עינת וילף: טלי לרנר, את מורה בבית ספר "מבואות הנגב".
עינת וילף: אני אשמח אם תספרי לנו גם קצת על עצמך בהתחלה וקצת הקדמה על הפרויקט.
עינת וילף: את הצגת את זה גם בוועידה האחרונה של "דה-מרקר" סביב שולחן עגול בנושא חינוך.
טלי לרנר: כן.
נילי אבינון: היא הציגה גם אתמול בכנס חינוך מאוד גדול של כל האוניברסיטאות.
נילי אבינון: אוניברסיטת תל-אביב הובילה – פרופ' רמי גולנסקי.
נילי אבינון: טלי הציגה עם המנהל שלה עידו ארגמן את היוזמה בפני כל אנשי החינוך שהיו שם.
עינת וילף: נהדר.
עינת וילף: זה עוד יותר משמח לשמוע.
אהובה אילן: היום עידו בכנס אחר, ולכן הוא לא הגיע.
עינת וילף: אם תוכלי קודם לספר לנו קצת עלייך – איך הגעת להוראה.
טלי לרנר: שמי טלי לרנר, אני מבאר-שבע, ואני בוגרת של התוכנית "חממה ליזמות חינוכית סביבתית" בסמינר הקיבוצים.
טלי לרנר: זה ארבע שנים אני מורה ומחנכת בבית ספר "מבואות הנגב", ובשנה האחרונה אני מנהלת את מרכז ההפצה של בית הספר שהיה במשך חמש שנים בית ספר ניסויי, ובשנים האחרונות הפך למרכז הפצה שמנסה להעביר את המודל שלו לעוד בתי ספר ולעודד שינויים בלמידה גם אצלם.
עינת וילף: מה זה מרכז הפצה, זה דבר שקיים בעוד בתי ספר?
טלי לרנר: זה תהליך שבו בית ספר שעשה ניסוי של חמש שנים תחת גף ניסויים, כשהניסוי מוכתר בהצלחה בית הספר מקבל קרדיט מגף ניסויים להמשיך את העבודה שלו גם כלפי פנים, אבל בעיקר כלפי חוץ; להמשיך את העבודה שלו כבית ספר ניסויי, הפעם כשהדגש הוא להעביר לבתי ספר נוספים את המודל שפיתחנו כבית ספר ניסויי.
עינת וילף: איך עובדת ההפצה הזאת?
עינת וילף: כלומר מה המנגנונים שבאמצעותם מתבצעת ההפצה?
טלי לרנר: זה מאוד שונה מבית ספר לבית ספר.
טלי לרנר: אצלנו בבית ספר אני יכולה למצוא הרבה בתי ספר והכשרות של מורים שמגיעים לבקר ולראות, לשבת עם תלמידים שלנו, עם מורים, לשמוע מהם, להיעזר בהם בתכנון של תוכניות, בתכנון של טיולים, בתכנון של תהליכי למידה.
טלי לרנר: בעצם ככה אנחנו מנסים לעזור להם לפתח את הגרסה שלהם לפי עקרונות שפיתחנו.
עינת וילף: יפה מאוד.
עינת וילף: הבמה שלך, בבקשה.
טלי לרנר: אם אני אנסה למקד את הדיון כאן, ואני ארד מרמת המאקרו הגדולה שהצגנו אתמול, ואני אדבר על המיקרו – על החוויה של ההוראה ושל הלמידה, מה שבית ספר "מבואות הנגב" מנסה להגיד הוא שאנחנו החלטנו לשים את הלמידה במרכז, ולהגיד שהלמידה לא צריכה להיות מה שהיא הפכה להיות היום בלא מעט מקומות במערכת החינוך – הדבר שחייבים לסיים אותו כדי להגיע להפסקה או כלי הכרחי בשביל תעודת בגרות, שיהיה איזשהו אמצעי לקדם את עצמי בחיים – הלמידה יכולה וצריכה להיות חוויה משמעותית, חוויה קוגניטיבית ורגשית עבור התלמיד, שהוא מעורב בה, שהוא מתעניין בה.
טלי לרנר: תכף אני אפרט כאן מה השיטה שאנחנו בחרנו לעשות את המהלך הזה.
טלי לרנר: בית הספר מנסה להפעיל תפיסה פדגוגית שנקראת "הוראה לשם הבנה".
טלי לרנר: התפיסה הזאת אומרת שתלמידים נדרשים לא רק לדעת משהו, אלא להיות מסוגלים להשתמש בידע הזה, להפעיל אותו, ליצור ממנו משהו.
טלי לרנר: דרך השלבים שאפשר לראות אותם מסביב – ניסוח המחשבות של התלמידים, ערעור על תפיסות ראשוניות שיש להם דרך תובנות, דרך מתן משוב, אנחנו יוצרים מצב שהידע לא מנותק מהעולם של התלמיד, הוא לא מין משפט שלא מתחבר לשום דבר בתובנה הקודמת שלו – זה משהו שחי בתוך הילד, שהוא משתמש בו, שהוא מעורב בו, שאכפת לו ממנו.
טלי לרנר: זה העיקר.
טלי לרנר: איך אנחנו עושים את זה?
טלי לרנר: אנחנו לוקחים את תהליכי הלמידה בבית הספר ומארגנים את הלמידה דרך תובנות.
טלי לרנר: תובנה יכולה להיות איזושהי טענה, היא יכולה להיות שאלה, היא יכולה להיות אפילו מחלוקת חברתית.
טלי לרנר: כל תהליך הלמידה כל הזמן נוגע ומתעסק בתובנה הזאת, וככה נוצרת לתלמיד איזושהי תמונה גדולה של רעיון שאנחנו מנסים להעביר לו ולא פריטי ידע מנותקים שרק צריך לזכור.
טלי לרנר: התובנה היא מה שקושר המון חוויות למידה יחד לאיזשהו רעיון שיש לו משמעות עבור התלמיד.
טלי לרנר: אנחנו לא סתם בוחרים איזושהי תובנה, אנחנו מנסים לבחור דברים שלקוחים מהעולם האמיתי.
עינת וילף: ויהיו דוגמאות.
טלי לרנר: ויהיו תכף דוגמאות.
טלי לרנר: אני קודם אסביר קצת, ואז נראה דוגמאות.
טלי לרנר: כל תובנה ותהליך שבנוי סביבה מסתמכים על תחום דעת מוביל שיכול להיות ספרות, יכול להיות תנ"ך, יכול להיות פיסיקה, ונעזרים בתחומי דעת נוספים שיכולים להיות כל דבר – מהיסטוריה, אמנות, סוציולוגיה ועד כלכלה.
טלי לרנר: זה לא בהכרח דברים שתמיד לומדים בבית הספר.
טלי לרנר: כמו שבחיים אנחנו מתמודדים עם סוגיות שהן לא חד ממדיות, הן לא עוסקות רק בתחום אחד, אלא הן בין-תחומיות והן מורכבות – כך גם אנחנו שואפים לאפשר לתלמידים שלנו להתמודד עם סוגיות שהן כמה שיותר אמתיות ורב-תחומיות.
טלי לרנר: המנוע של כל תהליך למידה כזה הוא מה שאנחנו קוראים לו "ביצועי הבנה" – זה אתגר או משימה שמיועדים לתלמיד, שבהם הם צריכים לעשות, להפעיל את הידע שלהם וליצור אתו משהו חדש.
טלי לרנר: לעומת למידה לקראת מבחן שבה אני נדרש בעיקר לדעת ידע מסוים, ביצועי ההבנה דורשים מהתלמידים להפעיל את הידע, ולכן המטרה של הלמידה הופכת להיות להיות מסוגל להשתמש בידע, להיות מחובר אליו.
טלי לרנר: איך אנחנו בעצם עושים את זה?
טלי לרנר: ביצועי הבנה זה איזשהו אתגר או משימה שאני נותנת לתלמיד שמתבססים על התובנה ושדורשים ממנו להפעיל אותה בהקשר חדש.
טלי לרנר: מדובר באתגר או משימה שצריכים להיות אותנטיים ככל האפשר: זה יכול להיות דילמה חברתית שאני מבקשת מהם לפתח עמדה לגביה, זה יכול להיות אתגר מדעי שאני מבקשת מהם לפתור.
טלי לרנר: ככל שביצוע המשימה היא יותר אותנטית, לקוחה מהעולם האמתי, כך יותר קל לי לקשור את זה לתלמיד, לעולם שלו, למה שהוא תופס כחשוב או משמעותי, וככה להפוך אותו למעורב יותר בתהליך הלמידה.
טלי לרנר: ביצועי ההבנה זה משהו שאנחנו נראה לכל אורך תהליכי הלמידה.
טלי לרנר: לעומת הוראה מסורתית שבה הרבה פעמים מורה מסיים ללמד פרק, אומר לתלמידים, תלכו לעשות את המשימה הזאת בבית, ובינתיים עובר לפרק הבא – כשאנחנו אומרים "ביצועי הבנה" או המשימות המאתגרות האלה, מדובר במשהו שאנחנו עושים בכיתה, במהלך הלמידה, וזה המוקד של תהליך הלמידה, זה לא משהו שעושים אחרי או לפני או מסביב – זה תהליך הלמידה – היכולת של התלמיד לקחת את הרעיונות שדיברנו עליהם ועכשיו לעשות איתם משהו.
טלי לרנר: זה החלק החשוב.
טלי לרנר: בתוך ביצועי ההבנה האלה אנחנו כוללים את תהליכי המשוב.
טלי לרנר: כבר כולנו יודעים שלמידה בלי משוב היא למידה חסרה.
טלי לרנר: הפרדוכס הגדול הוא שככל שאנחנו רוצים ללמד יותר אנחנו מרגישים שנשאר לנו פחות זמן לעשות משוב.
טלי לרנר: אנחנו לא חושבים על העובדה שמשוב זה הזמן שבו קורית הלמידה עצמה; זה המקום שבו אני לומד לתקן תהליכי חשיבה, זה המקום שבו אני לומד להתנסח יותר טוב, זה המקום שבו אני לוקח תכנית של מתקן שתכננתי, ואני רואה איך הביצוע שלי לא תאם את התכנית, ואני לומד לשפר את זה.
טלי לרנר: זה המשוב.
טלי לרנר: התיקון שלי בעקבות משוב זה המקום שבו כולנו כאנשים מבוגרים משתפרים במה שאנחנו עושים, ודווקא במערכת החינוך אנחנו נתקלים הרבה פעמים במשוב שגם אם ההערכה, כמו שאנחנו מכירים היום במכללות, היא מורכבת ומילולית היא נעשית רק בסוף הלמידה ולא כחלק מובנה מתהליך הלמידה תוך כדי מתן אפשרות לתלמיד לעשות כמה סבבים של משוב.
טלי לרנר: בתוך "ביצועי ההבנה" אנחנו בעצם מכניסים דרישה מהתלמיד להשתמש במיומנויות המאה ה-21.
טלי לרנר: הדוגמאות שניתנות פה זה עבודה בצוותים שבדרך כלל בבתי ספר היא מאוד חסרה או פרזנטציות של למידה שתלמידים בבית הספר שלנו נדרשים להציג לאנשים סביבם כל דבר שהם לומדים – לפעמים זה בתערוכות גדולות עם אנשי מקצוע, אורחים או הורים, ולפעמים זה בכיתה כחלק מתהליך מתמשך של למידת עמיתים.
טלי לרנר: כל הדברים האלה, איך אנחנו מבנים את ביצועי ההבנה, מטרתם, למעשה, להפוך את הלמידה לחוויה משמעותית ואותנטית עבור התלמידים.
טלי לרנר: תלמידים שירגישו שהם מתעסקים במשהו שהוא מתוך עולם המבוגרים – זה העולם האמתי כמו שהם תופסים אותו, ועכשיו הם רוצים להיות חלק ממנו.
טלי לרנר: אני אתן דוגמאות.
טלי לרנר: יש דוגמאות מהחטיבה העליונה ותכף נראה גם דוגמאות מחטיבת הביניים.
טלי לרנר: הומניסטיקה בכיתה י' – זה מקצוע שבסופו שהתלמידים ניגשים לבגרות בהיסטוריה.
טלי לרנר: בבית ספר אחר יקראו לזה "היסטוריה", אבל זה נקרא "הומניסטיקה" כי תחום הידע המוביל הוא היסטוריה, אבל זה נעזר בתחומי ידע נוספים: סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה, יהדות – כל מיני דברים שנכנסים לתוך זה.
טלי לרנר: הטענה שמובילה את הלמידה בהומניסטיקה בכיתה י' אומרת שניתן לאפיין את תולדות העם היהודי על המתח בין בדלנות לבין השתלבות.
טלי לרנר: אני לא יודעת כמה מכם זוכרים את הבגרות בהיסטוריה, אני אתוודה שאני מורה למדעים, ואני לא לגמרי מבינה בזה, אבל בעצם בהיסטוריה של י' לומדים את "בית שני", לומדים את ראשית הציונות ואת התהליכים של הלאומיות בעם היהודי, והתלמידים שלנו לומדים את כל הדברים האלה כשהם כל הזמן מעמתים את זה מול הטענה הזאת:
טלי לרנר: איפה העם היהודי נמצא עכשיו מול המתח בין בדלנות להשתלבות.
טלי לרנר: התלמידים שלומדים את זה גם מבצעים ניתוח היסטורי של אירוע, של דמות, של תופעה היסטורית על סמך אותה הטענה, ועכשיו במקום ללמוד על המון תקופות בחיי העם היהודי בלי קשר, בלי תפיסה שלמה – יש להם תמונה גדולה, יש להם רעיון שמוביל אותם.
טלי לרנר: הם מעידים שזה מקל עליהם גם ללמוד לבגרות.
טלי לרנר: ללא ספק, אנחנו יכולים לראות שזה יוצר עבורם חוויה שהיא הרבה יותר משמעותית ומעורבת בלמידה.
טלי לרנר: אני לא אכנס פה לכל הדוגמאות גם בביולוגיה ובתנ"ך- -
עינת וילף: אני דווקא אשמח.
עינת וילף: תתייחסי אליהן, הן מעניינות.
טלי לרנר: בביולוגיה אני רק אציין בהקשר צדדי שבית הספר שלנו הוא בית ספר התיישבותי, וכל הכיתות העיוניות ניגשות לבגרות של 3 יחידות בביולוגיה חובה, והבחירה של התלמידים היא בין 3 יחידות ל-5 יחידות.
אהובה אילן: ביולוגיה, חקלאות.
טלי לרנר: ביולוגיה בכיתה י' זה לקראת בגרות שהיא אמנם בי"א, אבל זאת הכנה לבגרות.
טלי לרנר: התלמידים נדרשים ללמוד את מערכות הגוף השונות.
טלי לרנר: בדרך כלל התחושה שלנו הייתה שהתלמידים מכירים את מערכות הגוף הללו מאוד במנותק ולא מכירים את מערכת היחסים המורכבת מאוד שבה הגוף מווסת את עצמו.
טלי לרנר: זה רעיון שנקרא "הומאוסתטזיס", והוא בדרך כלל מאוד קשה לתלמידים.
טלי לרנר: החלטנו ללמד את כל הסיפור של מערכות גוף דרך תפיסה של מחלות והתמודדות איתן, ודרך זה שתלמידים יצרו תערוכה של גיליונות רפואיים כביכול של מחלות וניתחו את מערכות היחסים בין המערכות בגוף שזה לא חלק מהדרישה הפורמלית של תוכנית הלימודים, אלא הסתכלות מורכבת יותר שמקשרת כמה דברים יחד לכדי יחידה אחת.
טלי לרנר: תנ"ך – תלמידים בתנ"ך ניסו ליצור מדרש מודרני; לקחת יצירות מודרניות אף על פי שהמקצוע הוא תנ"ך ולא ספרות – ולראות איך טקסטים מודרניים מדברים עם הטקסט התנ"כי, ליצור אמירה חדשה על איזשהו אירוע תנ"כי, סיפור תנ"כי.
טלי לרנר: כל תלמיד עשה ניתוח מדרשי על איזשהו טקסט שנלמד מתוך תכנית הלימודים אל מול סיפור, שיר, סרטון מודרני שדיבר עם אותו טקסט.
עינת וילף: מי מגבש את התובנות האלה?
עינת וילף: מי מחליט שאלה לצורך העניין התובנות המובילות.
טלי לרנר: תכף אדבר על זה.
טלי לרנר: אני אתן כמה דוגמאות מחטיבת הביניים, את הדוגמה האהובה עליי: מדעים וסביבה בכיתה ט' – העמדנו אתגר לתלמידים.
טלי לרנר: נכנסתי לכיתה ואמרתי להם, בסוף המחצית אתם תבשלו לי ארוחת צהריים, ולא סתם תבשלו ארוחת צהריים, לא יהיה אף מקור אנרגיה מתכלה; לא יהיה אף שימוש לא בחשמל, לא בגז, לא בנפט, לא בעץ – לא יהיה אף מקור אנרגיה מתכלה שישתמשו בו.
טלי לרנר: 29 ילדים בכיתה שלי פערו עיניים, חשבו – אוי ואבוי, מה היא עשתה הפעם.
טלי לרנר: תוך כדי התמודדות שלהם בכלל להבין מה זה האתגר הזה שאני מדברת עליו.
טלי לרנר: הם למדו להבין מה זה אנרגיה, מה זה אנרגיה מתכלה ואנרגיה מתחדשת, מה זה בכלל "משבר האנרגיה" הזה שכולם מדברים עליו – איזה מקורות אנרגיה חילופיים יש, ואיך הם רותמים את מקורות האנרגיה החילופיים האלה ויוצרים משהו שבאמת עובד בפועל.
טלי לרנר: זה לקח הרבה זמן; הם חישבו כמויות של אנרגיה, הם תכננו מתקנים, הם למדו על זוויות של שמש, ואיך מכוונים קרני אור, והם בנו תנורים סולריים ממגוון רחב של סוגים, לפי תכנון שלהם.
טלי לרנר: הם בעצם הגיעו למצב שהם יכולים לבשל מזון.
טלי לרנר: אני מודה שהם צריכים קצת שיפור במיומנויות הבישול שלהם, אבל את יכולת הבישול הם רכשו, והם עשו את כל זה, ומתוך האתגר הזה אין שום דרך לתאר את ההבדל בין ללמד חישובים של אנרגיה באופן שגרתי וחוזר על עצמו לבין המצב שבו תלמידים רצו אחריי בכל רחבי בית ספר בהתרגשות להגיד לי שהם הצליחו להרתיח את המים במתקן שלהם או הלהט שבו הם הסבירו להורים שלהם למה זה הדבר הכי חשוב לעולם היום.
טלי לרנר: אני מאוד מתרגשת מהדוגמה הזאת כי זה משהו שאני באופן אישי מלמדת, אבל אחד הדברים שאפשר להגיד על מורים מ"מבואות הנגב" זה שכל מורה שיישב פה ויספר על הדוגמה שלו יתרגש באותה מידה.
טלי לרנר: ההתרגשות הזאת היא שלנו, וההתרגשות הזאת היא של התלמידים.
טלי לרנר: זה אחד המפתחות הכי גדולים למה שמאפשר לנו לעשות את השינוי שעשינו בבית הספר ואת החוויה השונה של למידה שיש אצלנו ב"מבואות הנגב".
אהובה אילן: מי שמבין איך בית הספר מתנהל צריך להבין את משכי הזמן שהדברים האלה גוזלים על חשבון דברים אחרים.
אהובה אילן: משכי הזמן והתשתיות שבית הספר מתנהל איתן כדי לקיים את הדברים האלה.
אהובה אילן: לעשות את הפרויקטים האלה – זמן, שיעורים, זה לא קורה בערב בבית, זה קורה בבית ספר.
עינת וילף: אם אני מבינה נכון כל השעות של המקצוע פשוט מובנות דרך הנושא הזה.
טלי לרנר: אנחנו בעצם עובדים בצוותי מקצוע, וצוותי המקצוע עושים קצת מתיחה של תוכנית הלימודים בזה שאנחנו קושרים את הרעיונות ואת התכנים שנדרשים ללמד דרך תובנה.
טלי לרנר: אנחנו מביאים את תוכנית הלימודים דרך אתגר, דרך משימה, דרך רעיון שאנחנו מעמידים לתלמידים, וכשאנחנו עושים את זה אנחנו בעצם יכולים להרשות לעצמנו ליצור תהליך שהוא יותר מורכב ושהתלמידים הרבה יותר מעורבים בו.