GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נועה סביר: בים שאני מכירה עוזבים – תופתעו לשמוע – לא רק בגלל שכר, אלא מכיוון שהם מרגישים שלוקחים להם את היכולת לעשות את האמנות שלהם; שזה חינוך, זה להיות יצירתיים, זה לשבור מסגרות, זה להיות בקשר עם תלמידים.
נועה סביר: מכניסים אותם לאיזשהו סד.
נועה סביר: כשאני מקבלת ערכת היל"ה, כמו שציינה טלי, ויש לי שם הוראות מה אני אמורה לעשות ברמה של 20-10 דקות – אני כמעט נעלבת.
נועה סביר: נכון שאני לא חייבת לעשות - -
עינת וילף: אני רוצה לשאול שאלה על העלבון הזה לרגע.
עינת וילף: אני דווקא מאמינה שצריך לספק את שני הדברים, כלומר אחד הדברים שמאוד בודד מורים בעבר וגם היום זה שלא נתנו להם את ערכת היל"ה.
עינת וילף: כלומר לצורך העניין אמרו להם, אלה הנושאים, תלמדו אותם, ואז כל מורה או מורה נדרש להמציא את הגלגל מחדש, וגם אחרי כמה שנים אמרו לו, תזרוק את הגלגל, ועכשיו תמציא שוב את הגלגל.
עינת וילף: אז גם נוצרה שונות אדירה בבתי ספר בין מורים כי השארת את המורה לבדו לפתח את הפדגוגיה, את תפיסת העולם, את הכול.
עינת וילף: השארת אותו לבדו לגמרי, ואז גם נוצרה שונות מאוד גדולה בתוך בתי הספר, ואז גם הורים מתחילים להפעיל לחץ לבקש את המורה הזאת ולא את המורה הזאת בכיתה.
עינת וילף: השאלה האם לא נכון כצעד ראשון שכן לכולם יהיה בסיס שווה.
עינת וילף: אז לפחות מתחת לזה את לא יורדת, ואז אנחנו עוברים לשאלה השנייה איך את עולה מעבר לזה, אבל את לא יורדת מתחת למצב הזה.
טלי לרנר: אבל השאלה היא איך מאפשרים את זה.
נועה סביר: אני מסכימה שצריך להיות איזשהו קנון משותף, יעדים ותכנים וכמו שטלי אמרה, חשוב שכולם ילמדו אנרגיה בחטיבת הביניים – לא מאוד חשוב אם הם ילמדו את זה בספטמבר או באפריל, ב-ז' או ב-ח'.
נועה סביר: מה המתח הזה בין יצירת סל תכנים משותף שאנחנו רוצים שהתלמידים יקבלו לבין היכולת של בית הספר ושל צוות המורים לשחק עם הסדר של הדברים, עם אופן הפעולה של הדברים.
נועה סביר: חומרי עבודה יש מספיק.
נועה סביר: כל שני וחמישי יוצא ספר לימוד, ערכות הדרכה, סדנאות, השתלמויות – יש המון.
נועה סביר: העובדה היא שאני מקבלת ערכת היל"ה, ואני מרגישה בודדה.
נועה סביר: אני מרגישה בודדה, אבל יותר קל לי כי אני פותחת ומכתיבה, אני הופכת להיות כלי בודד במקום מורה בודדת.
נועה סביר: השאלה היא האם אני יכולה לקחת את ערכת היל"ה ואת החומרים של מט"ח ומשהו שטלי סיפרה לי שהיא עשתה, ולשבת עם הצוות שלי.
נועה סביר: אין לי היום שעה אחת של ישיבת צוות.
נעמי ריפתין: למה?
נעמי ריפתין: ברפורמה יש מקום לעבודת צוות.
נועה סביר: הנושא של חטיבות הביניים ואיך שהם עברו פה "משפט שלמה" – רק, כנראה, אף אחת לא הייתה אמא – אנחנו לא נדבר.
עינת וילף: כנראה, זה ייחתך בקרוב.
נועה סביר: אני רק אציין את זה כעקיצה, כי אני בתור בית ספר שש-שנתי, חלקנו חלק מהזמן בחלק מהרפורמה, אבל בפועל גם הרפורמות שאמרו שצריך לתת יותר שעות צוות – במבנה, בסדירויות, ביכולת של משחק השעות, ביכולת של המשחק אל מול תכנית הלימודים עד כמה אפשר לקחת את הלגו הזה וליצור בתוכו – אין לנו הדבר הזה.
נועה סביר: אני רוצה שוב להחזיר אותנו לסגור במה שהתחלתי בתהליכים המקבילים כי אני יודעת, ואני מדברת גם עם מנהלים שמרגישים הרבה פעמים את הבדידות הזאת.
נועה סביר: עידו, טלי והחבר'ה האלה – ושוב אני מסכימה שיש עוד כאלה – אנחנו לא סתם קופצים עליהם בצמא.
נועה סביר: זה צריך להיות הברור מאליו, זה צריך להיות הכלל, לא היוצא מן הכלל.
נועה סביר: אנחנו צריכים לשאול את עצמנו איך גף ניסויים שעובד כל כך הרבה זמן ומייצר ניסויים כל כך מופלאים – כמעט אף אחד מהניסויים האלה לא הפך להיות רפורמה כוללת.
עינת וילף: זאת בדיוק השאלה, אגב.
עינת וילף: טלי, את רוצה להתייחס?
טלי לרנר: אני רוצה להגיד שאף על פי שאני מסכימה לגבי הצורך שבאיזשהו מקום במדף מאחורה תשב ערכת היל"ה, ואם אני לא אדע משהו אני אוכל לפנות אליה, ואם אני אצטרך משימה, ובאמת אני אהיה אבודה אני אוכל לפנות אליה – הסיטואציה היום היא רחוקה מלהיות כזאת.
עינת וילף: היא רחוקה כי זה לא המסר?
טלי לרנר: המסר הוא "תלמדו את ערכת היל"ה".
טלי לרנר: כי אין שום זמן שבו מזמינים מורים לשוחח על ערכות היל"ה; ומכיוון שההשתלמויות המחוזיות שיש, ושאנחנו לפעמים הולכים אליהן הם מקומות שבהם מועברות לנו ערכות היל"ה, לא שבהם מורים יושבים וחושבים איך אני עושה שימוש יצירתי בערכת היל"ה ובתוכן החשוב שיש בתוכה כדי ליצור משהו שהוא מעבר.
עינת וילף: אגב, בהשתלמויות האלה, האם מי שמעביר את ההשתלמויות אלה מורים?
נועה סביר: בדרך כלל לא.
נועה סביר: בדרך כלל מדובר במפתחי ערכות היל"ה שהם מהאקדמיה.
עינת וילף: האם, לדעתכם, זה היה נראה אחרת אם מורים בשטח היו מעבירים את ההשתלמויות?
נועה סביר: אני רואה מה קורה כשבמקרים נדירים פשוט מושיבים מורים יחד באותו חדר ואומרים להם, תספרו מה אתם עושים.
נילי אבינון: זה אגב קיים בעולם.
נילי אבינון: להקים קהילות מקצועיות של מורים, לפי נושאים – המורים זאת קבוצה שיכולה להפרות הדדית.
נילי אבינון: בדיוק דיברנו על זה אתמול בכנס של פינלנד – היום המערכת לא נותנת אמון במורים שלה.
נילי אבינון: היא לא חושבת שהם האנשים והכוח החזק שיכול באמת להעביר את המסר, שיש לו היצירתיות ויש לו החשיבה הביקורתית.
נילי אבינון: המערכת צריכה לשאול את עצמה הרבה מאוד שאלות – א', אם היא צודקת, אז איך הגענו למצב הזה?
נילי אבינון: שנית, היות שהיא לא צודקת ולפחות 50% מהמורים הם אחרים – בואו נטפח אותם, בואו נעצים אותם, בואו נשב ונחשוב איתם, ושהם יחשבו זה עם זה, והתוצרים שיכולים לצאת משם הם אדירים.
נילי אבינון: זאת הדוגמה האישית שהם אחר כך ייכנסו איתה לכיתה ויפתחו יחד עם התלמידים.
נילי אבינון: קהילות מקצועיות זה דבר מאוד בסיסי שבארץ הוא רחוק מלהיות קיים.
עינת וילף: אני רק אתייחס כי אחד הדברים שאני מתכוונת לקדם בוועדה זה הנושא של השתלמויות והדרכות מורים על-ידי מורים ומורים שהם פעילים בשטח.
עינת וילף: זה אחד הדברים שחייבים לעבור את השינוי.
עינת וילף: אני טוענת שזאת הדרך לשלם למורים תשלום דיפרנציאלי – לא על תוצאות, לא על מבחנים, אבל למשל לתגמל מדריכים שהם מורים שמעבירים את הידע, שהם מורים מכשירים – אז אותם לתגמל.
עינת וילף: זה למשל כיוון שלגמרי נצטרך ללכת אליו – מורים שמכשירים מורים נוסף לדברים שדיברתם.
טלי לרנר: יש לי שתי הערות לסיום: א', לגבי מורים שמכשירים מורים – אצלנו בבית הספר פותח מודל של מנחים פדגוגיים שהם מורים מתוך בית ספר.
טלי לרנר: זה מודל שקצת מחליף את רכזי המקצוע.
טלי לרנר: הם עוברים הכשרה בהנחיה, איך לתמוך במורים בשיפור ההוראה שלהם, איך לנהל צוות כך שיבנה תכנים עשירים יותר.
טלי לרנר: זה מודל שאפשר מאוד לפתח אותו.
טלי לרנר: דבר שני אין פה באמת סתירה במה שאנשים אומרים.
טלי לרנר: אהובה ונעמי בוחרות להסתכל על נקודות האור בזמן שמה שאומרים פה פעילי החינוך, ואני בעניין הזה איתם, שלא יכול להיות שמערכת החינוך תפעל רק על בסיס של אנשים שהיה להם משהו מיוחד.
טלי לרנר: השאלה שמערכת החינוך צריכה להסתכל על עצמה כל הזמן כמראה בעיניים זה איך משרד החינוך הופך להיות זה שמוביל את המהפכה ולא זה שבסך הכול לא מפריע לאנשים שרוצים לעשות אותה.
גילי רומן: או שהוא ייצר את המנגנון שאומר, אוקיי, אני יודע שזה מתחיל מלמטה אז המנגנון יתאפשר.
גילי רומן: זה כאילו או זה או זה.
נעמי ריפתין: בחלקו זה קיים.
נעמי ריפתין: האמת היא באמצע.
עינת וילף: לדעתי, האמת היא עדיין לא באמצע.
עינת וילף: אני מאוד מאמינה בתפיסה לעשות ניסויים כי בניגוד למה שאמרת שהפדגוגיה החדשנית היא כבר כאן, אני לא חושבת שהיא עוד כל כך כאן.
עינת וילף: היא במקומות מסוימים, בדברים מסוימים.
נועה סביר: - - - ממש לא במערכת.
עינת וילף: אני עדיין חושבת שעדיין לא ברור איך היא עוברת למיליון וחצי תלמידים.
עינת וילף: כלומר הצלחה בנושא מסוים, בהקשר מסוים, עם מורה מסוימת – אנחנו עדיין לא יודעים איך נראית הפדגוגיה במאה ה-21, ואגב, אף מדינה לא יודעת.
עינת וילף: כולם עדיין "מתבחבשים", מתנסים ובודקים ורואים ויש קונספטים ורעיונות, ולכן תפיסת הניסוי והטעייה היא קריטית לתקופה הזאת.
עינת וילף: ברור שבשלב מסוים, כמו שהאוניברסיטאות שלנו למדו להיות מאוד טובות ב-technology transfer – לקחת את הפטנטים של החוקרים ולהפוך את זה בסוף למשהו שעובר הלאה – אנחנו צריכים לראות איך לוקחים את ההפצה והופכים אותה למשהו שהוא ממש ממוסד.
עינת וילף: כלומר הניסוי נתפס יותר ויותר כפיילוט ולא כמערכת סגורה.
עינת וילף: איך הופכים את זה למשהו שיש מדדים שמחליטים שזה ניסוי שעומד בקריטריונים של יכולת העברה לעשרות בתי ספר ועכשיו בואו נראה איך עושים את זה.
עינת וילף: צריך לחשוב על מנגנוני הפצה בצורה הרבה יותר רחבה לאורך זמן; לא לכולם, יהיו ניסויים שלא מגיע להם להיות מופצים, ויהיו ניסויים שכן.
אהובה אילן: זה כך קורה.
עינת וילף: מעבר לכך, בעיניי, הנושא של העברת ידע בין מורים – בין אם זה בתוך בית הספר, בין אם זה בין בתי ספר או פה בוועדת החינוך – אני בהחלט מתכוונת להקדיש לזה חלק ניכר מהמשאבים של הוועדה כי לאורך זמן מערכת החינוך תשתפר רק אם המורים יהיו אלה שיעבירו את הידע למורים.
עינת וילף: סוף סוף יש הבנה שאנחנו לא צריכים לבנות מערכת שאומרת למורים מה לעשות, אלא בעיקר שואלת אותם מה לעשות.
עינת וילף: ככל שנתקרב לזה, לדעתי, נראה מהפכה של ממש.
אהובה אילן: אני רוצה להגיד דבר שאולי לא קשור לדיון ואולי קשור באופן עקיף: יש פיילוט במחוז חיפה ובמחוז צפון של בתי ספר במנהל עצמי.
אהובה אילן: זאת אומרת מקבלים את כל התקציב ומחליטים מה עושים שם.
אהובה אילן: בשנה הבאה זה יהיה בעוד שני מחוזות.
עינת וילף: אנחנו נעקוב אחרי זה, וגם שם צריך לראות איך זה קורה.
עינת וילף: זה מסוג הדברים שבניהול עצמי לא נכון הם קטסטרופה.