GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
טלי לרנר: מי שקובע את התובנות זה צוותי המקצוע שיש להם גם הנחיה פדגוגית וליווי של המנהל.
אהובה אילן: יש מנחים פדגוגיים.
טלי לרנר: וזה נעשה, כמובן, מול תוכנית הלימודים.
טלי לרנר: זאת אומרת לא המצאנו את זה שבכיתה ט' צריכים ללמד אנרגיה.
עינת וילף: כלומר אתם מסתכלים על תוכנית הלימודים, על שעות ההוראה, ומבחינת
עינת וילף: כם כל זה זה חתיכות "לגו", ודרך התובנה אתם בונים את זה מחדש.
עינת וילף: בסוף יש תכנית הלימודים ויש השעות, אבל זה עבר דרך ה"מערבל" שלכם.
טלי לרנר: כן, בדיוק.
טלי לרנר: אני יכולה להעיד למשל – וזה הפתיע אפילו אותי – אנרגיה זה נושא חדש שמלמדים בכיתה ט'; התלמידים ניגשו למבחן מפמ"ר שהיה אחד מתוך אלפי המבחנים שהם נאלצו לגשת אליהם השנה, ופעם ראשונה לימדנו נושא חדש, ותלמידים מאוד הצליחו בנושא של האנרגיה במבחן המפמ"ר – הרבה מעבר למה שציפיתי.
טלי לרנר: זה מבחן סוף שנה של מדעים, מה שפעם קראו לו "מבחן ארצי".
טלי לרנר: הם מאוד הצליחו בנושא של האנרגיה אף על פי שעל פניו לא הכנו אותם בכלל למבחן הזה, שזה מה שאמור לקרות, אבל זה לא מה שקורה היום בהרבה בתי ספר, וכולנו ראינו את התחקירים ואת הדיבורים על זה בזמן האחרון.
טלי לרנר: התהליך הזה ללמד דרך תובנה, דרך ביצועי הבנה – ותכף נדבר על מה שדרוש כדי שדבר כזה יוכל להתקיים – שינה ב"מבואות הנגב" את כל חוויית הלמידה, את כל חוויית העבודה של מורים.
טלי לרנר: חלק מהשינוי הפדגוגי עשה שינוי טכנולוגי בהיקף מאוד נרחב, ויש לנו מחשב נייד לכל מורה ולכל תלמיד, יש לנו רשת אלחוטית בכל בית הספר שזה 40 דונם, זה לא פשוט; כל הכיתות הן כיתות חכמות, חלק מהן אפילו עם לוחות אינטראקטיביים, ויש קמפוס וירטואלי.
טלי לרנר: הסיפור מאחורי הטכנולוגיה – ואי אפשר להתעלם מזה – הוא שהתלמידים שלנו חיים היום בעולם מאוד דיגיטלי, ועבורם להגיע לבית ספר שהטכנולוגיה נשארת מחוצה לו זה כמו להגיד להם – זה לא העולם האמתי, מה שקורה פה בפנים.
טלי לרנר: זה מגדיל את הניכור שלהם מבית הספר, וזה גורם להם לעוד פער בין מה שחשוב באמת, שזה העולם האמתי, זה המחשב ומה שקורה בו לבין מה שקורה בבית הספר.
טלי לרנר: כשאנחנו מכניסים ומטמיעים טכנולוגיה בתוך בית ספר אנחנו בעצם אומרים לתלמידים שזה חלק מהעולם האמתי, זה לא שונה, זה לא נשאר מאחורה.
עינת וילף: משהו קצת טכני: רכישת המחשבים, כל הדברים האלה?
טלי לרנר: המחשבים נרכשים על-ידי ההורים.
טלי לרנר: בית הספר והמועצה משתמשים במכרז של החשב הכללי, ולפי המכרז שהחשב הכללי פרסם, מזמינים מהחברה שהחשב בחר.
עינת וילף: אהובה, הייתה בעיה של הורים שאמרו שהם לא מוכנים לקנות מחשב?
אהובה אילן: הייתה בעיה, ובמועצה הקימו קרן לעזרה להורים שיש להם הרבה ילדים וצריכים לקנות הרבה מחשבים.
עינת וילף: והנושא נפתר בעיקרון.
אהובה אילן: היו פניות והחזרנו את זה לרשות כי הרשות עשתה את העבודה עם בית הספר.
אהובה אילן: זאת רשות שלפני חמש שנים החליטה שבית הספר הוא שלה, והיא תומכת בו תמיכה מאוד גדולה.
אהובה אילן: גם המשרד תומך בו, זאת אומרת אני מאפשרת כמפקחת הרבה דברים שקורים כי ההישגים שלהם בבגרות הם טובים.
אהובה אילן: זאת אומרת למרות המשחקים - -
קריאות: אולי בגלל.
אהובה אילן: אולי בגלל.
טלי לרנר: אהובה כמפקחת מאפשרת, עידו כמנהל גם מוביל תהליכים מאוד משמעותיים וגם מאפשר למורים שלו המון מרחב פעולה.
טלי לרנר: כמובן, אין מה לעשות, אנחנו עומדים בסד החיצוני שיש וכל הדברים האלה, אבל בדרך לשם יש מרחב תמרון, יש תחושה למורים שהם משמעותיים, הם לא עוד בורג שצריך להעביר את מערכי השיעור שמקבלים במייל פעם בחודשיים מהפיקוח על המדעים – זה אני יכולה להגיד על עצמי.
טלי לרנר: השיח הפדגוגי הבית-ספרי הוא משמעותי, מורים מרגישים שהם באמת אנשי מקצוע פרופסיונליים שלומדים ועובדים קשה ומשקיעים מעצמם הרבה יותר בזכות התחושה הזאת של המשמעות.
טלי לרנר: בית ספר עשה התאמות של מערכת השעות לטובת הסיפור הזה; ישיבות מקצוע שהם בתוך יום הלימודים, והעומס שמוטל על המערכת כדי לאפשר ישיבות קבועות של צוותים והמון עבודה צוותית בתוך השעות זה משהו שבמקום אחר נשמע דמיוני.
טלי לרנר: בעצם בזכות ההוראה הנרחבת והאשכולות שדיברנו עליהם היום – מדעים, סביבה והומניסטיקה – תלמיד פוגש פחות מורים, מורה פוגש פחות תלמידים; יש יכולת ליצור תהליך שהוא הרבה יותר עמוק ומורכב מבחינת היכרות.
טלי לרנר: יש, כמובן, מערך תומך חינוכי בבית הספר - -
עינת וילף: כלומר כחלק מהלגו שאתם מפרקים ומרכיבים מחדש אז גם בעצם אין מורה להיסטוריה ומורה לתנ"ך, אלא - -
טלי לרנר: יש מורה להיסטוריה ויש מורה לתנ"ך, אבל היא אותה מורה, והיא יכולה ליצור תהליכים מורכבים.
טלי לרנר: היא לא בדיוק אותה מורה - -
אהובה אילן: זאת לא אותה מורה, אבל המורה להיסטוריה מאפשרת לעצמה לעשות דברים נרחבים מעבר לגבולות המקצוע.
טלי לרנר: הלמידה פורצת את גבולות המקצוע במובן שהיא נעזרת כל הזמן בעוד מקצועות.
טלי לרנר: לכן המורה מקבלת יותר זמן עם התלמידים, המרחב של הנושאים הוא יותר משמעותי, וניתנת להם אפשרות להתמקד יותר לעומק בכל דבר שלומדים.
עינת וילף: כלומר בסוף בהרכבה הזאת מחדש, לצורך העניין מורה מלמדת יותר שעות פחות תלמידים, אבל לכאורה תחום יותר רחב.
טלי לרנר: לא תחום יותר רחב.
טלי לרנר: היא שואבת מעוד תחומים לתוך מה שהיא מלמדת.
טלי לרנר: אם אני מורה להיסטוריה אני לא אגביל את עצמי אך ורק למיומנויות של היסטוריה; אני אביא מאמר שעוסק בסוציולוגיה, ואני אכנס אליו גם בשיעור כי הוא שופך אור על התופעה ההיסטורית; בהיסטוריה בכיתה י"א מדברים הרבה על כרזות תעמולה, אז אני אביא גם את המורה לאמנות שתבוא ותעביר שיעור על אמנות של כרזות התעמולה של המשטרים הדיקטטוריים, ואיך זה שיחק תפקיד בתהליכים היסטוריים.
טלי לרנר: אני ארתום את המשאבים של בית הספר ליצור תהליכים שהם יותר מורכבים.
מיכל צדוקי: אפשר, בבקשה - - - בנוגע ללימודי היסטוריה במוסד החינוכי?
עינת וילף: רגע, אני מאוד רוצה לשמוע, רק לפני כן אני רוצה לפצח את הנושא הזה.
עינת וילף: כלומר אם עדיין שומרים על המתכונת של מורה למקצוע גם אם היא שואבת יותר, איך בסוף מורים עובדים עם פחות תלמידים?
טלי לרנר: אני משערתך שזה גם דרך העבודה הסמסטריאלית.
אהובה אילן: סליחה, זה לא פחות תלמידים.
אהובה אילן: בכיתה יש 30 ילד, לפי מספר המחשבים שיש בכיתה.
אהובה אילן: לכל ילד יש מחשב, הוא מחווט בתוך הכיתה עם הכיסא.
אהובה אילן: הם מפרקים את הכיתה ועושים כל מיני עבודות, אבל זה מורה וכיתה.
אהובה אילן: בהסתכלות מלמעלה את רואה את קבוצת הילדים עם המורה.
אהובה אילן: מה שהם עושים אחר כך זה הלגו שאת דיברת עליו.
מיכל צדוקי: בנוגע להיסטוריה, אני רואה שזה תחום שמעניין אותך, בית הספר הוא חלק משישה בתי ספר שמובילים ניסוי.
מיכל צדוקי: זאת אומרת שהם לוקחים חצי יחידה מתוך הבגרות בהיסטוריה ועושים עבודות חקר.
מיכל צדוקי: לצורך העניין המורה להיסטוריה בבית הספר הזה החליטה שהיא לוקחת רשימה של ספרי קריאה בספרות כמו "לבד בברלין", כמו "אלף שמשות זוהרות" – ספרים שכולנו חשופים אליהם, והחליטו לשזור אותם בתוך הפרק של טוטליטריות.
מיכל צדוקי: לקחו את הענף של הספרות יחד עם ההיסטוריה, יחד עם קולנוע, וממש חיברו את זה.
מיכל צדוקי: הם עשו שם עבודה מאוד יפה.
טלי לרנר: הדוגמה הזאת מהיסטוריה היא דוגמה מעניינת, היא קיימת גם במקצועות נוספים, כמו בספרות.
אהובה אילן: יש בגרות פנימית של בית ספר.
טלי לרנר: בגרות של יחידת חקר שזה גם חלק מהאופק הפדגוגי.
טלי לרנר: בית ספר בעצם ניסה לקחת את כל המשאבים שעומדים לרשותו ולהשתמש בהם בצורה הכי מאפשרת והכי חכמה שאפשר.
טלי לרנר: לנצל את המקומות שמשרד החינוך פתח פתחים לצורות למידה אחרות, להשתמש במקצועות כמו "מדעי הסביבה" שהם מראש בין-תחומיים.
אהובה אילן: בסוף השנה הייתה תערוכה של "ביצועי הבנה" שלהם.
אהובה אילן: הם עושים יום הורים, ההורים באים לשיחה עם המורים, אבל תוך כדי זה הם גם שילבו את הדבר הזה ביחד.
אהובה אילן: הייתה שם ילדה שיש לה סוכרת נעורים, והיא בנתה תוכנה, מין פטנט שהיא המציאה שהיא לא התכוונה, היא למדה את זה במדעים, והיא אמרה שמאוד מעניין אותה כי יש לה סוכרת נעורים.
אהובה אילן: במקרה גם לנכדה שלי יש סוכרת נעורים אז היא ישר עשתה חיבור, וכבר יש רשת של ילדים והצעות זה לזה ברשת חברתית שפועלת גם בעניין הזה.
עינת וילף: מדהים.
עינת וילף: יש עוד?
טלי לרנר: עם המצגת אני סיימתי.
נילי אבינון: אני אשמח לשאול שתי שאלות:
נילי אבינון: שמי נילי אבינון, ואני מפעילי החינוך שזאת קואליציה של מספר ארגונים שצמחו מתוך המחאה, והיום ההתפתחות שלהם לא קשורה למחאה.
נילי אבינון: המטרה שלהם היא להביא את קולו של השטח בחינוך ולייצר קואליציה כמה שיותר גדולה של מורים ומנהלים שלפחות במעגל הראשון שלהם מובילים יוזמות חינוכיות בדל"ת האמות שלהם, ולהביא את זה לידיעת כולם, כאשר המטרה שלנו בסופו של יום היא להפוך את היוצא מן הכלל לכלל, וזה למעשה, גם מוביל אותי לשאלה לטלי וגם אלייך, אהובה: לצערנו, אנחנו יודעים שיוזמות מופלאות מהסוג הזה הן היום בבחינת חזון נפרץ בתוך המערכת.
נילי אבינון: שאלה ראשונה שלי היא מה הקשיים במבנה של המערכת כמו שהיא היום, ומה האתגרים שהיא מציבה שלא מאפשרים ליוזמות מופלאות מהסוג הזה להפוך להיות יוזמות שמתקיימות בכל בתי הספר.
נילי אבינון: אני אשמח לקבל גם תשובה ממך, אהובה, וגם לתשובה מטלי לגבי העניין הזה.
נילי אבינון: שאלה יותר ספציפית – בהינתן בחינות בגרות שאנחנו יודעים שהן דורשות שינון ולא דורשות, לצערנו הרב, מיומנויות מופלאות שתוארו כאן שניתנות לתלמידים – איך גם בכיתות יותר מאוחרות של י"א-י"ב אתם מצליחים להתמודד עם הדבר הגדול הזה שאנחנו רחוקים כרגע מלעשות בו איזשהו שינוי שבוודאי מקרין על האופן שבו אתם נדרשים ללמד?
נילי אבינון: אז גם ברמת המערכת וגם ספציפית באשר לבחינות הבגרות.
טלי לרנר: לגבי המערכת אני אגיד שהתברכנו בגורמי ניהול ופיקוח שיש להם השכל לאפשר מרחב.
נילי אבינון: מה שלא קיים היום ברמת המערכת.
טלי לרנר: מה שלא תמיד קיים.
טלי לרנר: אני לא יודעת.
טלי לרנר: אני מודה, לימדתי כמעט רק ב"מבואות הנגב", ואהובה היא המפקחת היחידה שיצא לי לעבוד איתה, אבל למשל אם הייתי מנסה היום בבית ספר אחר לעשות את הפרויקט שעשיתי בנושא אנרגיה, שזה פרויקט שנראה לי כמו win-win כי לא ויתרנו על תכנית הלימודים והגענו להצלחות במבחן מפמ"ר שהוא בעיניי מיותר, אבל גם שם ראינו שהגענו להצלחות.
טלי לרנר: גם היה מעניין מאוד וגם הכנסנו ערכים.
טלי לרנר: אבל אם אני אבוא עם יוזמה כזאת, לדעתי, הפחד מלא להצליח במבחני המפמ"ר – פחד של מפקחים, פחד של מנהלים, פחד של מורים, מלחרוג מהחתירה לעבר המבחנים האלה, מאוד מגביל ומשתק.
אהובה אילן: אני רוצה לטעון ההפך.
אהובה אילן: אני מפקחת בית ספר והייתי מנהלת בית ספר.
אהובה אילן: במקרה הייתי מנהלת בית הספר שטלי באה ממנו, אבל זה היה מזמן ולפני שהם עשו את הדברים המופלאים שהם עושים עכשיו.
אהובה אילן: אני מפקחת בחינוך ההתיישבותי, ויש לי הרבה בתי ספר של מועצות אזוריות, מושבים, קיבוצים - -
עינת וילף: את מפקחת על כל החינוך ההתיישבותי?
אהובה אילן: לא.
אהובה אילן: אני מפקחת בדרום עד גבעת ברנר בערך.
אהובה אילן: אבל יש כשמונה מפקחים כוללים בחינוך ההתיישבותי שמפוזרים ברחבי הארץ כי מועצות אזוריות יש ברחבי כל הארץ.
אהובה אילן: יש הרבה מאוד יוזמות יפהפיות בבתי ספר, דברים מופלאים שקורים בבתי ספר – צריך פשוט להסתובב בבתי ספר ולראות אותם - -
טלי לרנר: אבל זה לא הכלל, את צודקת, יש הרבה יוזמות.
אהובה אילן: לפי דעתי, זה הכלל.
נילי אבינון: אבל זה לא חלק מהמיינסטרים.
טלי לרנר: למה משרד החינוך לא מעודד את זה בגלוי?
טלי לרנר: למה זה נסגר בהעלמת עין?
אהובה אילן: אני לא רוצה להיכנס לוויכוח הזה כי אל תשכחו שאני מפקחת בית ספר.
טלי לרנר: את צודקת - -
אהובה אילן: זה לא מישהו אחר שמאשר את זה.
אהובה אילן: אני הנציגה של משרד החינוך שמאשרת את זה, שמחויבת לתת דיווח לאנשי משרד החינוך שיושבים מעליי, וזה קורה אצלנו בכל בתי הספר.
נועה סביר: האם יש פער בין החינוך ההתיישבותי לבין השאר?
אהובה אילן: אני לא יודעת.
נועה סביר: אני מרגישה שהוא יוצא מן הכלל כי אני מכירה את הנתונים המספריים.
עינת וילף: חברים, רק רגע, זאת עדיין ישיבה רשמית של ועדה.
אהובה אילן: נילי, את שאלת שאלה, ואני אתן לך תשובה.
אהובה אילן: לי יש חמישה בתי ספר ניסויים, ויש לי 12 בתי ספר בפיקוח שלי.
אהובה אילן: חמישה מהם הם ניסויים – כל אחד ניסוי אחר לגמרי, והם עושים דברים מופלאים.
אהובה אילן: אני גם רואה את המופלאים שעושים פה.
אהובה אילן: עינת, אני אשלח לך את כל בתי הספר שלי שיגיעו אלייך כי עושים דברים נהדרים, והמשרד מאוד מעודד שיעשו את הדברים האלה.
אהובה אילן: אני לא יודעת אם אתם שמתם לב: בשנים האחרונות יש תוספות אדירות של שעות שלפני כן נלקחו, היו המון קיצוצים במשרד החינוך.
אהובה אילן: אבל בשלוש השנים האחרונות זה הולך וחוזר.
אהובה אילן: יש הרבה מאוד שעות שניתנות, והן צבועות – שעות לעברית, שעות למדעים – אי אפשר לעשות את זה בלי שעות, את מה שטלי ובית ספרה עושים.
עינת וילף: אהובה, אני עדיין רוצה להבין בכל זאת:
עינת וילף: הניסיון שלך הוא שאת צריכה לפעמים להגיד לבית הספר, תעשו, אני לא אספר, אני לא אדווח; או תעשו, אבל אל תקראו לזה א', תקראו לזה ב' כדי שזה יעמוד במיינסטרים?
עינת וילף: טלי, התייחסת קודם לאמירה – אמרת, "בהעלמת עין" - -
טלי לרנר: כמובן, אני לא יודעת מה אהובה מדווחת - -
אהובה אילן: זה לא בהעלמת עין.
טלי לרנר: - - אני יודעת שזה לא מה שנדרש מאתנו.
טלי לרנר: אם אני כמורה למדעים מקבלת תכניות לימודים - -
אהובה אילן: אף אחד לא אומר לטלי שכשהיא יושבת עם אהובה שלא תספר לה.
טלי לרנר: לא, חס וחלילה.
טלי לרנר: אבל אם אני מקבלת תכניות לימודים מהמפמ"ר למדעים בחטיבת הביניים הן לא כוללות את זכות המשחק כמו שעשיתי עם האנרגיה.
עינת וילף: אבל הן לא מונעות את זה.
אהובה אילן: הן לא אוסרות עלייך.
טלי לרנר: הן אומרות לי מה לעשות, הן לא מציעות להעלות רעיונות משלנו.
טלי לרנר: הן אומרות מה לעשות.
עינת וילף: האם את מוצאת שלרעיונות שלך בתוך המשרד אין במה?
טלי לרנר: דרוש אומץ מאוד גדול מבית ספר לא ללכת בקו של משרד החינוך.
טלי לרנר: משרד החינוך מצייר קו מאוד ברור היום.
טלי לרנר: במדעים קוראים לזה ערכות "היל"ה" – זה מפרט לי מה שאני צריכה לעשות בכיתה עד לרמת העשרים דקות.
טלי לרנר: משרד החינוך מתווה קו מאוד ברור, והפחד שאני אחרוג מהקו הזה, וציוני המיצ"ב לא יהיו ככה הוא גדול.
טלי לרנר: תביני לאיזה מצב זה מגיע: יש לי מבחן מפמ"ר בכיתה ז', מבחן מיצ"ב ח', מבחן מפמ"ר בכיתה ט'.
טלי לרנר: זאת אומרת שאם אני רוצה ליצור מהלך קצת יותר מורכב ממה שאני עושה – לקחת את האנרגיה ולערבב את האנרגיה עם נושא שאני אמורה ללמד בכיתה ח' וללמד אותו דווקא כי הוא מתקשר מאוד טוב – אני עדיין אלמד אותו, נכון?
טלי לרנר: אבל אין לי האפשרות להחליט שאני משנה משהו ככה, כי אחרת מבחן המיצ"ב בכיתה ח' לא יעבוד.
טלי לרנר: זאת אומרת אם אני רוצה לקשור דברים תחת תובנה אז יש מקומות כמו האנרגיה שזה קלסי, ואני יכולה לבוא לפה ולספר לך איזה יופי זה, ויש לא מעט מקומות שזה מאוד קשה.
טלי לרנר: מכיוון שתכניות הלימוד הן מאוד סגורות ומכיוון שיש מבחן חיצוני כל שנה אין לי יכולת משחק.
טלי לרנר: אפילו בין נושא בסוף שנה לבין נושא בתחילת שנה אני לא יכולה כי הנושא שהוא בסוף שנה הוא לא במיצ"ב, ושל תחילת שנה הוא כן במיצ"ב.
עינת וילף: כשאת מדברת על סביבה מאפשרת – האם אמרו לך מנהלים או מפקחים, שזה לא נורא אם המיצ"ב לא יהיה משהו, העיקר שתעשי את מה שאת מאמינה בו.
עינת וילף: כלומר לצורך העניין איך את מוצאת שמנהלים בין הדברים האלה?
טלי לרנר: מבחני המיצ"ב והמפמ"ר, על-פי כל הגדרה תיאורטית, הם מבחנים שלא אמורים ללמד אליהם.
טלי לרנר: האומץ שלנו להגיד שאנחנו לא מלמדים אליהם הוא באמת שונה ממה שקורה מהמון מקומות.
טלי לרנר: כמו שפעם הפסיכומטרי לא היה בא עם קורס הכנה "בילד-אין", והיום מי הולך לעשות פסיכומטרי בלי קורס הכנה?
טלי לרנר: כי מה עשינו?
טלי לרנר: אנחנו מגדילים ומגדילים את המשקל של כל הבחינות האלה, ואנשים מתוך רצון עז להצליח מכוונים אליהם.
טלי לרנר: בואו נכוון לדברים אחרים, בואו נכוון לתערוכות.
טלי לרנר: למה שתערוכה שתלמידים שלי עושים לא תהיה דבר שאליו משרד החינוך מכוון?
טלי לרנר: ושיעשו רק מבחן אחד בחטיבת ביניים, שיעשו רק בסוף ט', ויראו האם לימדתי את כל הדברים מ-ז', ח', ט'.
טלי לרנר: איזה דבר הרסני יקרה אם יעשו את זה ככה, וב-ז', ח' יבקשו משהו אחר?
טלי לרנר: הבחירה של "מבואות הנגב" היום לא לעשות מבחני חזרה למבחן מפמ"ר, התלמידים שלי שיש להם חברים בבתי ספר אחרים, חטפו חרדה מהסיפור הזה.
טלי לרנר: אמרו לי, רגע, טלי, אבל איך ניגש למבחן מפמ"ר אם לא התכוננו, לא עשינו מלא תרגילים?
טלי לרנר: אמרתי להם, למדנו את הנושא, עכשיו תראו מה אתם מסוגלים.
טלי לרנר: וזה לא סוף העולם אם מישהו לא יצליח.
טלי לרנר: מבחני המפמ"ר לא אמורים להיות משהו מאיים על תלמידים, זה אמור לבחון את המורים.
טלי לרנר: מה עושים היום?
טלי לרנר: מאיימים על תלמידים עם המבחנים האלה, דורשים מהם המון.
טלי לרנר: אני מאוד אוהבת מדעים, ואני עמוק בלב מורה לפיזיקה, ואני חושבת שמספרים זה דבר מקסים, וילדים צריכים לדעת לחשב חישובים של אנרגיה.
טלי לרנר: באמת, אני מאמינה בזה.
טלי לרנר: להגיד לך להפחיד ילד כדי שיתרגל 60 תרגילים של חישוב הספק כשהוא לא מבין מה המשמעות של המילה "הספק"?
טלי לרנר: רחוק מהשאיפה.
נעמי ריפתין: נעמי ריפתין, מזכירות פדגוגית, הסתדרות המורים.
נעמי ריפתין: בעשר שנות תפקידי במזכירות הפדגוגית אנחנו כל שנה נותנים פרס ערכי לבתי ספר ליוזמות מיוחדות.
נעמי ריפתין: השנה נתנו על "שונות הפלורליזם" – קבלת השונה והאחר לבית הספר.
נעמי ריפתין: בשנה שעברה על מניעת אלימות.
נעמי ריפתין: אנחנו מקבלים עשרות עבודות – עד כ-100 עבודות מבתי ספר בכל הארץ שהם לא בתי ספר ניסויים, שאין להם תקציב מיוחד, שעושים יוזמות נפלאות, לא יוזמה של שעה או שעתיים, אלא כל בית הספר משנה את האקלים שלו ואת העבודה שלו, כך שזה לא נחלת בתי ספר בודדים.
נעמי ריפתין: יש הרבה בתי ספר שעושים תכניות נפלאות, מעמיקות, משקיעים עבודה.
נעמי ריפתין: זה תלוי מנהל, זה תלוי צוות מורים, זה תלוי מועצה מקומית או עירייה שנותנת גיבוי, ומשרד החינוך לא מונע את זה, הוא מעודד את זה.
נעמי ריפתין: ואני לא ממשרד החינוך, אני מהסתדרות המורים.
טלי לרנר: אבל משרד החינוך אמור להוביל את זה.
נעמי ריפתין: משרד החינוך מעודד את זה, הוא לא מתנגד לזה.
נעמי ריפתין: האמת היא איפשהו באמצע.
נעמי ריפתין: אם בית ספר מאוד רוצה ועושה הדברים הם נפלאים.
עינת וילף: אני ממש מתנצלת, אני צריכה לצאת לכמה דקות, אז נצא לחמש דקות הפסקה בדיון.
עינת וילף: אנחנו מחדשים את הישיבה.
נעמי ריפתין: אני הייתי באמצע דבריי.
נעמי ריפתין: יוזמה נהדרת, עבודה נפלאה.
נעמי ריפתין: יש הרבה יוזמות ברוכות בשטח.
נעמי ריפתין: זה תלוי רוח מנהל, צוות ורשות.
נעמי ריפתין: אסור לשכוח שיש אגף במשרד החינוך – אני כאילו עובדת משרד החינוך עכשיו, אבל אני רוצה לתת להם את הקרדיט שיש להם אף על פי שיש לי גם הרבה ויכוחים איתם – שהקים הגף לניסויים מדעיים, וגם בית הספר המבורך הזה התחיל בעידוד של גף ניסויים, אסור לשכוח את זה.
נעמי ריפתין: גף ניסויים נותן תקציב לא גדול, שעות לא רבות, הדרכה מעולה, ותחילת הדרך היא דרך גף ניסויים.
נעמי ריפתין: אני בוועדה של הניסויים – עשרות בתי ספר דרך גף ניסויים פותחים תכניות נפלאות, מפתחים דרך אחרת לבתי הספר.
נעמי ריפתין: גם אנחנו חושבים שיש עומס במבחנים חיצוניים, במיצ"בים, במבחנים המפמ"רים – גם המשרד חושב ככה היום.
נעמי ריפתין: זאת תופעה בינלאומית בגלל המבחנים הבינלאומיים.
נעמי ריפתין: בגלל הרצון להיות במבחנים הבינלאומיים בפאזה גבוהה יותר, בדירוג גבוה יותר יש לחץ גדול יותר על המקצועות של הקוריקולום, ויותר שעות למידה.
נעמי ריפתין: גם המשרד היום, ודלית שטאובר בראשו, מבינים שהעומס היה גדול מדי, צריך להחזיר את המטוטלת לאמצע ועובדים על הקלה ועל הורדת מבחני המיצ"ב והמפמ"רים, הורדת השנים שצריך לעשות אותם – איזון הרבה יותר גדול.
עינת וילף: יש כאן נקודה חשובה ומעניינת: אין ספק שבכל היבט שהוא, בין אם זה מיצ"ב, בין אם זה בגרויות – הגענו למצב שאם המטרה הראשונית הייתה מדידה היום הכול מוכוון לשם.
עינת וילף: טלי מתארת תופעות רגועות יחסית, אבל אנחנו מדברים על אלימות של הורים ותלמידים כנגד מורים לצורך העלאת ציוני מגן ובגרויות, אנחנו מדברים על השחתה של המערכת בהעלמת עין מהעתקות כי זה עוזר לציונים להיות גבוהים; אינפלציה בליקויי למידה כי זה נותן הקלות, ואז התוצאות נראות יותר טוב.
עינת וילף: כלומר יש מערכת שלמה שהולכת ומתכווננת לנושא הבחינות, ובכלל נותק הקשר בין הבחינות כדבר שמודד ומסייע ללמוד.
עינת וילף: הבחינות אמורות להיות חלק מהמשוב שמסייע בסופו של דבר להשתפר.
עינת וילף: בהחלט צריך לראות איך מחזירים את האיזון.
עינת וילף: יכול להיות שיש מקום, ממה שנאמר כאן, לבדוק שבבתי ספר שנכנסים לתהליך של ניסוי, שם במיוחד תהיה הקלה, למשל, בבחינות.
עינת וילף: כלומר תהיה אמירה שאנחנו נותנים לבית הספר איקס שנים כדי לבחון את הנושא, ורק אז מחזירים אותו למסלול הרגיל של הבחינות כדי לאפשר לדברים כאלה לבוא לביטוי.
אהובה אילן: אני רוצה להגיד משהו על זה: יש בתי ספר שיש להם תכניות מיוחדות פנימיות של בית ספר.
אהובה אילן: היו בעבר, וזה נפסק, ועכשיו מתחילים מחדש.
אהובה אילן: יש עבודות גמר, עבודות חקר - -
טלי לרנר: אבל ההחלטה עכשיו לא הייתה שמותר רק בגרות אחת עם אופק פדגוגי ולא יותר?
אהובה אילן: יש יותר.
אהובה אילן: לפחות אצלכם יש שני מקצועות.
טלי לרנר: אחד ייחודי ואחד – אופק.
אהובה אילן: נכון.
אהובה אילן: התוכנית צריכה להיות בנויה על כך שבית הספר מאוד רצה לעשות תכנית פנימית.
אהובה אילן: לפעמים הניסוי הוא רק בחטיבת הביניים.
אהובה אילן: וטלי מלמדת בחטיבת ביניים.
אהובה אילן: זאת אומרת הסיפור של בחינות הבגרות - -
עינת וילף: לא, אני דיברתי על "עולם" הבחינות.
אהובה אילן: - - בהזדמנות חגיגית זו להכניס את כל הדברים.
גילי רומן: זה חשוב כי אנחנו מנסים להבין למה אתן רואים את הדבר הזה כמשהו מאוד פשוט לעשות אותו- -
אהובה אילן: הוא לא פשוט בכלל.
גילי רומן: פשוט במובן שכל בית ספר יכול לעשות את זה, רק תיזום ותרצה והדבר אפשרי.
אהובה אילן: אני אומרת שזה תלוי במנהל, בראש שלו; זה תלוי במורים בכל מקום ומקום.
אהובה אילן: במקום שאין יוזמה אז עושה את השמרנות.
גילי רומן: תלוי באומץ שלהם?
אהובה אילן: זה לא עניין של אומץ, זה עניין של חשיבה, של יצירתיות, של יכולת.
אהובה אילן: יש לנו מנהלים כאלה.
אהובה אילן: עכשיו מקימים בית ספר בחולון שכולו על בסיס של "הייטק-היי" בסאן דייגו.
טלי לרנר: אותי מעניין לדעת איך בית הספר הזה בחולון יתמודד עם השעות הצבועות.
אהובה אילן: הוא יתמודד.
טלי לרנר: איך?
נועה סביר: אותי מעניין לדעת מהם חבלי הלידה של הקמת בית הספר הזה שאני יכולה לספר את ההיסטוריה עכשיו - -
עינת וילף: חברים, בכל פעם אני צריכה להזכיר לכם שזאת ישיבה רשמית של הוועדה, ולא רק שיחה קלילה.
עינת וילף: אני רוצה להגיד משהו: יש שלב של פורצי הדרך, שזה לצורך העניין אנשים שמוכנים ללכת כנגד מוסכמות; יש שלב שאם יש רעיון טוב, והוא מצליח אנחנו רוצים שהוא יהיה כבר מקובל על כולם ונהוג אצל קבוצה הרבה יותר רחבה.
עינת וילף: אז השאלה מהם המנגנונים הקיימים לקחת נושא ולבוא למנהלים ולבתי ספר אחרים ולהגיד להם, עכשיו בואו נעזור לכם ליישם את זה.
עינת וילף: כלומר כבר לא צריך אומץ, כבר לא צריך לפרוץ דרך כי זה קיים, זה עובד, יש מנגנון, ועכשיו בואו נלך לבתי ספר לא ניסויים, אלא מהמערכת הרגילה, ונראה איך היום עובד המנגנון של העברת ההצלחה בניסוי למערכת הרגילה.
אהובה אילן: דרך מרכזי הפצה.
אהובה אילן: בית הספר הוא מרכז הפצה.
עינת וילף: אבל שוב, מה זה אומר?
אהובה אילן: זה אומר שטלי נוסעת לבתי ספר שמעוניינים או בתי הספר באים אליה; ויש נעמי ועוד אנשים שנמצאים בתוך המערך הזה – מורים שהם חלק מהמנחים הפדגוגיים של התחומים השונים בתוך בית ספר, והם נוסעים לבתי ספר שגף ניסוי גם מלווה, ומציעים לבית הספר לפנות ל"מבואות הנגב" או ל"שער הנגב" או ל"שקמה" – בתי ספר שיש בהם ניסוי, וכל אחד זה ניסוי אחר.
עינת וילף: אבל האם יש איזשהו שלב שבו משרד החינוך לוקח ניסוי מוצלח ואומר, עכשיו אני - -
אהובה אילן: - - -
עינת וילף: - - רוצה להתחיל תהליך שהולך ומתרחב מבית ספר לבית ספר לבית ספר.
עינת וילף: אני רוצה בשנה הבאה עשרה בתי ספר כאלה, ואחרי זה שלושים - -
אהובה אילן: אני לא רוצה להיכנס אם זה נכון או לא, אבל אין כזה דבר.
עינת וילף: בסדר, רק לברר.
נועה סביר: שמי נועה, אני מורה בחטיבת ביניים ב"גימנסיה הרצליה" בתל-אביב.
נועה סביר: אני עוקבת אחרי העבודה של טלי ב"מבואות הנגב" כבר די הרבה זמן, אנחנו מכירות עוד מהלימודים.
נועה סביר: אני מכירה עוד חברים טובים שלי שנמצאים ב"שדה", כמו שאומרים – חלקם בבתי ספר ניסויים, חלקם בבתי ספר שאינם ניסויים.
נועה סביר: אני רוצה לתאר כמה פרדוכסים שאני חווה כמורה, תחת התפיסה שאני כמעט מאמינה דתית של התפיסה הזאת של תהליכים מקבילים.
נועה סביר: בכל מערכת יש תהליכים מקבילים, וחוויית החיים של המורה משפיעה ישירות על חוויית החיים של התלמיד.
נועה סביר: כמורה יש שלושה פרדוכסים: האחד הוא פרדוכס הבדידות – אנחנו מוקפים באנשים כל זמן העבודה שלנו, ומצד שני את כל הזמן בודדה.
נועה סביר: זאת אומרת אין במבנה, בסדירויות של יום העבודה שלך, ברוב המקומות חסרה מאוד עבודת צוות.
נועה סביר: זה נכון שיש פה החלטת מערכת, וזה נכון שיש לזה מקום, אבל אין לזה הכוונה, ואין לזה תשומת לב והכוונה מודעת של המערכת שעובדים על עבודת צוות- -
עינת וילף: בין המורים.
נועה סביר: כן.
נועה סביר: אני אומרת בין המורים מתוך התפיסה של תהליכים מקבילים כי אין לי ספק שתלמידים צריכים לעבוד בצוותים כמה שיותר וכמה שיותר מוקדם.
נועה סביר: כי אחת מהמיומנויות הכי חשובות של תקשורת היא יכולת עבודה בצוות כהכנה לעולם האמתי.
טלי לרנר: זה גם לא תלוי בית ספר כי ארגוני המורים מנסים למנוע - -
עינת וילף: טלי, ברשותך.
נעמי ריפתין: למנוע?
נעמי ריפתין: מה פתאום למנוע?
עינת וילף: טלי, את הכוכבת שלנו היום, אבל אני צריכה לנהל את הישיבה.
נועה סביר: אני לא נכנסת כרגע לחסמים ולמתחים בין זה שישיבות הצוות צריכות להיות משולמות וכולי.
נועה סביר: אבל המצב הוא שכל הגופים הנוגעים בדבר, בין אם זה משרד החינוך, ארגוני המורים או המורים עצמם – הרפורמות הנדרשות לא שמות את זה במקום גבוה מאוד בסדרי העדיפויות.
נועה סביר: כי כשאנחנו מדברים על בניית תכניות לימודים ועשיית הפאזל וחיפוש היצירתיות וכולי, זה משהו שדורש עבודת צוות, וצוות צריך לבנות.
נועה סביר: היום את נמצאת לבד, ולא רק זה, גם מגבירים את התחרות שלך שזה משהו שיכול לפגוע.
נועה סביר: תחרות יכולה להיות חיובית בדברים מסוימים, אבל כשאת מנסה לבנות צוות, ויש לך שכר דיפרנציאלי ויש לך דרגות של תקן אם את עובדת קבלן, עובדת עירייה או עובדת משרד החינוך, ואת כל הזמן בתחרות על התקן – אלף ואחד גורמים שהם קונטרה לרפורמה בתחום הזה של מבנה של צוות.
נועה סביר: זה פרדוכס הבדידות לעומת הצוות.
נועה סביר: הצוות גם קשור לפרדוכס שאני קוראת לו "דיפוזיה".
נועה סביר: כמו שאתן אומרות – ואני מסכימה – יש המון יוזמות בשטח.
נועה סביר: אם אנחנו מדברים על גף ניסויים אז לדעתי, לא צריך לעשות עוד כל כך הרבה ניסויים.
נועה סביר: הפדגוגיה החדשנית כבר כאן, לא צריך להמציא אותה, היא נמצאת בשטח, היא רק לא עוברת ממקום למקום.
נועה סביר: רוב המורים לא מסתובבים כמוני ומחפשים את החברים שלהם מהלימודים, ומה כל אחד עושה 24 שעות ביממה, אבל רוב המורים לא שומעים מה קורה מסביב כי אין דיפוזיה של הידע.
נועה סביר: זה שאנחנו מגיעים לכאן – את עושה משהו שהוא מהפכני מבחינת הקשר בין מקבלי ההחלטות לבין השטח.
נועה סביר: יש קושי להעביר את המידע באותה רמה בין מורים ובין מורים כלפי מעלה, ויש רעיונות מצוינים.
נועה סביר: גף ניסויים עושה דברים נהדרים, לא צריך להמציא אותם מחדש.
נועה סביר: הרבה מאוד מהניסויים שאני ראיתי עשו דברים נפלאים.
נועה סביר: נגמר הניסוי, נגמר התקציב – נתקעו עם הניסוי.
נועה סביר: במקרה הטוב הצליחו להעביר אותו לעוד בית ספר או שניים.
נועה סביר: יש בעיה גם בהעברה לבתי ספר אחרים וגם להישאר עם העקרונות שהצליחו בניסוי אחרי שתקציב הניסוי נגמר.
נועה סביר: הדבר השלישי הוא פרדוכס היצירתיות: יש אין-ספור חסמים ליצירתיות.
נועה סביר: אם אנחנו רוצים ילדים יצירתיים אנחנו צריכים מורים יצירתיים.
נועה סביר: רוב המורים הצעירים והנלה