GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זבולון אורלב: ככל שהתבגרתי הבנתי, שהגעתי לגיל שבו אני בוגרת מספיק כדי לבצע חלק מהמטלות של המבוגרים, כמו לשטוף כלים, לסדר את חדרי, להכין לעצמי אוכל, לעזור עם אחיי ועוד, כי אם גם אני יכולה לבצע מטלות, למה לא לקחת עליהן אחריות, ולעזור?
זבולון אורלב: בנוסף, בצד החובות שהטילו עליי כתוצאה מהתבגרותי, אני מקבלת זכויות חדשות, שלא היו לי בעבר.
זבולון אורלב: כיום אני יכולה לנהל את הזמן שלי באופן כמעט חופשי, להחליט, מתי אני הולכת ולאן.
זבולון אורלב: אני חניכה בתנועת הצופים, ולומדת גם מהי אחריות כלפי הזולת.
זבולון אורלב: בעתיד ארצה לקחת אחריות גם על הנעשה מסביבי בקהילה ובמדינה.
זבולון אורלב: אני משוכנעת כי בני הנוער יכולים לתרום המון לאוכלוסיות החלשות, ולהתנדב בעמותות השונות ובארגונים חברתיים.
זבולון אורלב: פרשת השבוע שלי היא פרשת בלק מספר במדבר.
זבולון אורלב: הפרשה ברובה מדברת על קללה שבלק בן-ציפור מלך מואב נחוש להביא על ישראל בעזרת בלעם.
זבולון אורלב: בלק שמע על נצחונותיהם המרובים של בני ישראל, והחליט לא לשבת בבטלה.
זבולון אורלב: שלוש פעמים שלח בלק שליחים לבלעם המכשף, במטרה שיקלל את עם ישראל, ובכל הפעמים טרפד השם את הקללות, ואף הפך אותן לברכות.
זבולון אורלב: לבסוף אמר בלעם: הדבר אינו תלוי בי אלא באל.
זבולון אורלב: פסוק שאהבתי במיוחד מפרשת השבוע שלי הוא פסוק י"ח: "ויען בלעם ויאמר אל עבדי בלק: אם ייתן לי בלק מלוא ביתו כסף וזהב, לא יוכל לעבור את פי השם אלוהיי, לעשות קטנה או גדולה".
זבולון אורלב: בלעם אומר שלא משנה כמה כסף ורכוש יקבל – הוא הולך בדרך שבה הוא מאמין – דרך השם.
זבולון אורלב: אני בחרתי להתמקד בפסוק זה מהפרשה, מכיוון שכשאני מאמינה במשהו, אני אעשה את הדברים בדרך שלי ועל-פי אמונתי.
זבולון אורלב: אני מקפידה לבחור בדרך שאני מאמינה בה, בדרך שאני מרגישה שמייצגת אותי, גם אם זו דרך ארוכה, ופחות נוחה מאחרות.
זבולון אורלב: לפעמים מנסים לשכנע אותי לבחור בדרך אחרת, אבל בדרך כלל איני משנה את דעתי.
זבולון אורלב: ייתכן שזוהי גם עקשנות, אבל אני חושבת שזו גם התמדה ואמונה חזקה בעצמי ובהחלטות שעשיתי.
זבולון אורלב: גם אם עשיתי שגיאות, אני יודעת שהן השגיאות שלי, שהאמנתי בהן.
זבולון אורלב: זו, בעיניי, בגרות אמיתית.
זבולון אורלב: לסיום, לאחר סיום העבודה אני מרגישה שכעת אני מכירה את עצמי יותר, שלמדתי על שמי, משפחתי, על לקיחת אחריות והמשמעות האמיתית של הבגרות.
זבולון אורלב: כמובן, כשהתעמקתי בפרשת השבוע שלי, הבנתי את משמעותה, והגעתי למסקנה, שזכיתי להיוולד בתאריך שבו מתרחשת פרשה שמאפיינת אותי, ואני יכולה להזדהות אתה.
זבולון אורלב: ברצוני להודות למשפחתי על התמיכה, העידוד והעזרה בכל התהליך, למוריי ומחנכיי, שהשקיעו בי, ולימדו אותי רבות, לחבריי הרבים, שאתם אני גדלה מיום ליום, ולבורא עולם על הכול.
זבולון אורלב: אני רק רוצה להגיד לכם, שלפי תקנון הכנסת, אין מחיאות כפיים בכנסת.
זבולון אורלב: יפה מאוד, תמר.
זבולון אורלב: במדרש מייחסים חשיבות מאוד רבה לברכות של בלעם, למרות שבלעם לא היה יהודי.
זבולון אורלב: הוא לא היה מבני עמנו; הוא היה גוי, ואזרח מדינה זרה.
זבולון אורלב: אומר המדרש, שדווקא מפני שהוא לא יהודי והוא לא מבני עמנו, ואם הוא בירך אותנו, סימן שהברכות האלה אמיתיות.
זבולון אורלב: אז אנחנו מברכים אותך על הדרשה המאוד יפה שלך.
זבולון אורלב: שתצליחי בלימודייך, תהיי חניכה טובה בצופים, ושבכל מה שתעשי, תצליחי.
זבולון אורלב: אנחנו עוברים לנתניה, לבית ספר בארי, אור קמחי, בבקשה.
אור קמחי: לומדת בכיתה ו'.
אור קמחי: הכול.
זבולון אורלב: איפה נמצא בית ספר בארי בנתניה?
אור קמחי: במרכז העיר.
אור קמחי: שלום לכולם.
אור קמחי: שמי אור קמחי, תלמידת כיתה ו' בבית ספר בארי בנתניה, ילידת ח' באדר א' התש''ס, 14 בפברטאר 2000.
אור קמחי: בתחילה אספר לכם קצת עליי ועל שמי.
אור קמחי: פירוש שמי הוא ההפך מחושך, יום, זיו.
אור קמחי: את שמי קיבלתי, משום שלפי דבריה של אמי, הכנסתי אור לחיי המשפחה כבת בכורה.
אור קמחי: ישנם אנשים האומרים עליי, שכשמי כן אני - אור.
אור קמחי: המשפחה בשבילי היא הדבר החשוב ביותר.
אור קמחי: אני מוכנה לעשות הכול בשבילם.
אור קמחי: הם מעניקים לי את היחס החם והאוהב ביותר, ואני מנסה ומצליחה להחזיר להם את אותו היחס.
אור קמחי: אני קשורה מאוד לכל משפחתי, ובמיוחד לאבי.
אור קמחי: הנושאים שלנו משותפים, יש לנו את אותם התכונות, והקשר שלנו חזק מאוד.
אור קמחי: אני משחקת כדורסל בקבוצת אליצור נתניה.
אור קמחי: בגילי חשוב לעסוק בספורט, על-מנת לשמור על הבריאות בהווה ובעתיד.
אור קמחי: כיום המודעות לספורט אצל נערות הולכת וגוברת, כמו הגוף ''אתנה'', אך עדיין הרבה בנות לא עוסקות בספורט.
אור קמחי: לי אישית הספורט תרם רבות.
אור קמחי: מלבד השמירה על הכושר ועל הבריאות למדתי לעבוד בשיתוף פעולה, עבודת צוות.
אור קמחי: נהניתי מניצחונות, למדתי להפסיד בכבוד, ולדעת איך לצמוח מההפסד, ואף הכרתי חברות חדשות.
אור קמחי: היום, כאשר הגעתי לגיל המצוות, אני מרגישה שאני הרבה יותר אחראית, ויש לי הרבה יותר מטלות לבצע, ויכולת לעשות אותן על הצד הטוב ביותר, ולקחת אחריות על מעשיי.
אור קמחי: הפרשה שלי היא פרשת תצווה, הנמצאת בספר שמות.
אור קמחי: הפרשה עוסקת בשלבים האחרונים של בניית המשכן.
אור קמחי: לאחר שנבנו כלי המשכן בפרשת תרומה, פרשתי מתמקדת בהדלקת המנורה, ומספרת על לבוש הכוהנים ותפקידם במשכן.
אור קמחי: בפרשה מרחיבים ומפרטים את הפאר והכבוד של בגדי הכהונה.
אור קמחי: ערך הכבוד משמעותי מאוד, בעיניי.
אור קמחי: אני מאמינה שלכל אחד מגיע יחס שווה ומכבד, ללא אפליה.
אור קמחי: אני מתחברת לנושא העיסוק בבגדים בפרשה מצד תלות האנשים באופנה כיום.
אור קמחי: כיום כולם חייבים להיות באופנה, ואם אתה לא באופנה, אתה בעצם לא פה, אתה מוזר.
אור קמחי: אנשים מסתכלים על הביגוד ולא על האדם, וזה מזכיר את הפתגם: אל תסתכל בקנקן אלא במה שיש בו.
אור קמחי: ועכשיו אני רוצה לשאול כל אחד ואחד, כמה פעמים הוא עשה את זה?
אור קמחי: כמה פעמים הוא אמר את הפתגם הזה, ולאחר מכן, כאשר הלך ברחוב, וראה אדם שלבושו ''לא באופנה'', ואמר: איזה פריק, או איזה מוזרה?
אור קמחי: אלו סטיגמות, שעולות לנו לראש, כאשר אנו רואים מישהו שלבושו קצת מוזר ולא בדיוק באופנה.
אור קמחי: אז עכשיו, כולם, בואו נוציא מהראש את כול הסטיגמות האלה, ונכניס את הפתגם: אל תסתכל בקנקן אלא במה שיש בו, ולהבין שכולנו שונים, ועד שאנחנו לא מכירים את אותו אדם, אנחנו לא יכולים לדעת, איך הוא, ואיך האופי שלו, ואולי דווקא הילד הזה, שעומד בצד, רק בגלל שהוא לא לבוש כמו כולם, אולי דווקא הוא יכול להיות החבר הכי טוב שלנו, ואולי מתחת לבגדים ה''מוזרים'' שהוא לובש, יש ילד עם לב רחב ואופי מקסים.
אור קמחי: לסיום, אני רוצה להודות להוריי, שתמיד תומכים בי ודואגים לי.
אור קמחי: תודה לאחי, ולמרות שאנחנו רבים, אני תמיד אוהב אותו מאוד, והוא אותי.
אור קמחי: תודה לכל משפחתי, שתמיד איתי, לטוב ולרע.
אור קמחי: תודה לכיתה המקסימה והשכבה המדהימה שקיבלתי, ולמחנכת הנהדרת שיש לי.
אור קמחי: תודה אחרונה היא לכם, שהקדשתם לי מזמנכם, והקשבתם לי.
זבולון אורלב: הואיל ונולדת באדר, יש עוד סיבה שקראו לך אור - כי כשאנחנו קוראים את מגילת אסתר, אנחנו אומרים: ליהודים היתה אורה ושמחה.
זבולון אורלב: חודש אדר הוא מלא אור.
זבולון אורלב: מהעיר הגדולה נעבור לקיבוצים, בית ספר עין חרוד.
תומר בן ישי: ממושב מולדת.
זבולון אורלב: המושב נמצא ברמת יששכר.
זבולון אורלב: מושב יפה.
זבולון אורלב: בן-ישי - שם מחייב.
זבולון אורלב: מה הפרשה שלך?
תומר בן ישי: קורח.
זבולון אורלב: השבת נקרא בבתי הכנסת את פרשת קורח.
תומר בן ישי: שלום לכם יקיריי, הוריי, אחיי, משפחתי וחבריי.
תומר בן ישי: אני נושא בפניכם דרשה.
תומר בן ישי: אני נרגש ממעמד זה, ויחד עם זאת – מאושר; מאושר לקראת מסע בגרות המצפה לי, תחת עינם של הורי הצופים בי בגאווה.
תומר בן ישי: אני חש את הבגרות קרבה אליי, בליווי הוריי, הנושאים אותי בכפיהם.
תומר בן ישי: אני חש כאילו משיאים אותי תחת חופת העצמאות.
תומר בן ישי: במסע זה אני מתיר את חבלי הילדות לטובת חבלי הבגרות השזורים בי כשרשרת שכל פנינה בה מורה לי, להמשיך את דרכי כאדם בוגר, אחראי ואוהב אנשים, סקרן ולמד לאהוב את ארצי.
תומר בן ישי: לצד כל זאת יש לי חששות מהבגרות, אך יש את הנחמה והעידוד מצד הוריי ומשפחתי, המלווה אותי בגדילתי.
תומר בן ישי: נולדתי בתאריך כ"ז בסיוון התש"ס, 30 ביוני 2000 - יום שבו הילדים בבית הספר היסודי מסיימים לימודים, פורקים מעליהם את שגרת היום, ויוצאים לחופשת קיץ המביאה הנאות גדולות.
תומר בן ישי: ועתה, לאחר 12 שנים, אני חש שאני משיל מעליי את שגרת היום הילדותית, ועוטה על עצמי לבוש של בגרות.
תומר בן ישי: פרשת השבוע שלי, פרשת קורח, נמצאת בחומש במדבר, מפרק ט"ז פסוק א' עד פרק י"ח פסוק ל"ב.
תומר בן ישי: בפרשה זו מתואר מאבק על הנהגת העם.
תומר בן ישי: קורח ועדתו ובצירוף נציגי העם חברו יחד וניסו להדיח את משה מהנהגת העם, ולתפוס את השלטון תחתיו בטענה, שמשה ואהרון מתנשאים על העם, ומבדילים עצמם מהעם.
תומר בן ישי: אני למד מפרשה זו את יצר הקנאה של קורח, הסוחף אחריו עדה שלמה ואף את נציגי העם.
תומר בן ישי: קורח אינו מאמין בדרך משה, מערער על הנהגתו ואף מאשים אותו: "כִּי הֶעֱלִיתָנוּ מֵאֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבַשׁ, לַהֲמִיתֵנוּ, בַּמִּדְבָּר" .
תומר בן ישי: לא די בכך שאינו מכיר בהכרת הטוב של גאולת ישראל ממצרים, הוא אף מאשים את משה בהנהגה כושלת, שתביא להמתתם במדבר.
תומר בן ישי: לדעתי, יצר הקנאה ואי הכרת הטוב מביא עלינו בני האדם אסונות רבים, מערער את שיקול דעתנו, ומרחיק מעמנו את השכינה, ובוודאי שאין אנו משיגים את מבוקשנו, על אף שאין בזה רע, ברצון להנהיג ולהוביל, אך ישנה דרך להשגת המטרה.
תומר בן ישי: קורח ועדתו אמרו דברים קשים לא נכונים, ואף ניבאו לעם למות במדבר, ולא לזכות לארץ זבת חלב.
תומר בן ישי: עד כדי כך: "וּפָצְתָה הָאֲדָמָה אֶת-פִּיהָ וּבָלְעָה אֹתָם וְאֶת-כָּל-אֲשֶׁר לָהֶם, וְיָרְדוּ חַיִּים, שְׁאֹלָה".
תומר בן ישי: מילים אלו מלמדות אותנו שדרך הקנאה תביא אותנו לשאול, והאדמה, שהיא סימן ליסודות מהות האדם, תבלע אותנו, ותוריד אותנו השאולה, רחוק מהחברה המתוקנת.
תומר בן ישי: ועוד למדתי מתכונת המנהיגות והאחריות של משה בעם, שאינה יודעת גבולות, על אף שמרדו במשה כמנהיג והטילו דופי.
תומר בן ישי: משה בדרך הנהגתו מגלה גדלות נפש, ורואה את טובת הכלל לנגד עיניו, חש אחריות כלפי העם, ניסה בכל כוחו להסית את רוע הגזרה, ביקש מאלוהים לא להעניש את כל העם, ולגלות חמלה וסליחה לעם.
תומר בן ישי: "הָאִישׁ אֶחָד יֶחֱטָא, וְעַל כָּל-הָעֵדָה תִּקְצֹף".
תומר בן ישי: גם אני תקווה שאוכל כאדם בוגר ללמוד לא להכליל אדם, לקבל את השונה, ולגלות חמלה והבנה גם כלפי אלו שאינם חושבים כמוני.
תומר בן ישי: בנוסף, מפרשה זו אני לומד על הדרך בה אבחר כשאגדל - שלא חשוב מה יהיו דעותיי, תמיד אומר אותן בדרך ארץ.
תומר בן ישי: כמו שנאמר: "דברי חכמים בנחת נשמעים".
תומר בן ישי: ואם אזכה ואנהיג בחברה במסגרת עבודה או כל מעגל אחר, אהיה קשוב למתנגדיי, ואראה את טובת הכלל.
תומר בן ישי: וכולי תקווה שאזכה למידת החמלה והסליחה גם לאלו שרוצים להרע לי.
תומר בן ישי: אני כילד מתבגר חושש שאתמרד, ומקווה מאוד שמלכות הבכורה תזכיר לי את אחריותי לאחיי הצופים בדרכי ואהבתם של בני משפחתי ללא תנאי.
תומר בן ישי: במעמד זה אני רואה את עצמי בתוך מעגל משפחה, חברים וכילד בארצו.
תומר בן ישי: אני מקווה שבכל מעגל אצליח להיות חבוק עם הסובבים אותי, ואעשה הכול כדי להיות אדם טוב יותר.
תומר בן ישי: אני רואה עצמי גדל במשפחה, וביישוב שכל כך נעים בו, שלא יכולתי לדמיין אחרת.
תומר בן ישי: אני נושא עמי עוד מקטנותי את הפסוק "ואהבת לרעך כמוך", או "מה ששנוא עלייך, אל תעשה לחבריך", כי קיום הפסוק יקל עלי את המשך דרכי בהתקשרות עם האחר, ואוכל להיות בחברה נעימה וטובה.
תומר בן ישי: אני מרגיש כבר את המעבר מילדות לבגרות.
תומר בן ישי: אני חש שהוריי סומכים עליי יותר מבעבר, ורואים בי ילד בוגר.
תומר בן ישי: לעתים אני מייחל להיות ילד כדי להתנער ממטלות.
תומר בן ישי: אני מתרגש מאוד ממעמד העלייה לתורה, ואני רוצה לחגוג את טקס בר המצווה בבית הכנסת, כפי שאבי חגג בילדותו.
תומר בן ישי: טקס זה מעמיד במרכזו דווקא ספר, את הספר הקדוש לעם ישראל: התנ"ך.
תומר בן ישי: הטקס דורש ממני כילד לקרוא וללמוד אותו, כך שמועברים אליי מסרים של המשכיות הדורות, חשיבות ההיסטוריה וחשיבות המצווה.
תומר בן ישי: כמו כן, נדרש ממני להביא אותו לאמירה אישית כלפי המקורות.
תומר בן ישי: ועתה, בגיל המצוות, כל החטאים שאני אעשה יעמדו לחובתי, ואצטרך לקחת עליהם אחריות, לעומת חטאי הילדות, שעברו לחובת אבי, ועל כן אבי יאמר "ברוך שפטרנו מעונשו של זה", ואילו עתה התנהגותי תכלול שותפות, התחשבות ואחריות.
תומר בן ישי: אני מאחל לעצמי, שיהיה לי כוח לשנות דברים שקשה לי איתם, ושבבגרותי אקבל שינויים שיהיה לי קשה לשנותם.
תומר בן ישי: לאחר שהצגתי עצמי ואת ייעודי כאדם יהודי מתבגר, אני רוצה להודות לכל אלו שהביאו אותי לכך שארצה להיות: הגננת שלי בגן, שלימדה אותי מהי כוחה של מילה טובה; מורתי בכיתה א'-ב', שלימדה אותי את שפת הג'ירף; מורי בכיתה ג'-ד', שלימד אותי את שפת המשחק לפועל יצוא למידה; מורתי גלי היקרה, שלימדה אותי את שפת האדם הקשוב לחברה, את שפת ההצלחה, שלא אוותר עליה, את אסטרטגיות הלמידה, שיקלו עליי כתלמיד בתיכון, את אהבת ישראל דרך שירים, טיולים, ואף את אהבת השפה העברית, שלא חסכה ממני עבודת רבות על סופרים, ארצות ותרבויות זרות.
תומר בן ישי: והרבה תודה על הליווי האישי שאינו מובן מאליו, ובמיוחד על הלבבות המצורפים למבחנים.
תומר בן ישי: את מורה אוהבת, ומרגישים; תודה לליאורה המנהלת, שבחרה בשבילי את כל המורות הנפלאות, וריכזה אותן בבניין אחד, בבניין פועל, שלא מפסיק לפעול בשבילנו, התלמידים, ולא רק בתחום הלימודים, אלא בעיקר בין אדם לחברו ולסביבה.
תומר בן ישי: ותודה על החיוך שלא נפסק.
תומר בן ישי: תודה להוריי, שלא מפסיקים לאהוב אותי, לאהוב את חבריי, שפותחים בפניי דלת לפעילות חברתית, פותחים את לבבם לשיחות מרגשות, פותחים ידיהם, ולא מפסיקים לחבוק אותי.
תומר בן ישי: ובעיקר תודה על "ארגז הכלים" שציידתם אותי עמו, שבעזרתו אוכל לתקן את דרכי במקרה הצורך, אוכל לפתוח אותו בכל צומת דרכים, ואיעזר בכל מושגי החינוך שהקניתם לי; תודה לאחיי הצעירים, שממלאים את הבית ברוח שטות ובצחוק; תודה לסבתי וסבי, שמעניקים לי חום, ואת חשיבות המושג משפחה; תודה לכל הנוכחים, שכיבדו אותי במעמד זה, והיו לשותפים בהצגת מסע הבגרות שלי.
זבולון אורלב: יש לך פרשה של משבר במנהיגות.
זבולון אורלב: לאור הדברים שלך יש לי הרגשה, שאתה גם מכוון, להיות פעם במנהיגות.
זבולון אורלב: אתה רוצה להיות חבר כנסת, שר?
זבולון אורלב: אם זה יגיע, זה יגיע, אבל לא...
זבולון אורלב: היו לך פה יחסי ציבור מצוינים.
זבולון אורלב: אתה בוועד הכיתה?
זבולון אורלב: בעיתון.
זבולון אורלב: ככה צריכים להתחיל.
זבולון אורלב: גם מצא חן בעיניי, שהבנת נכון את מקור הסכסוך בין קורח לבין משה – קנאה וצרות עין.
זבולון אורלב: לצעירי, זה גם היום קצת, שהקנאה והסכסוכים במערכת השלטונית, זה לא היה רק אז, אלא ממשיך עד היום, לצערנו.
זבולון אורלב: אבל היום האדמה לא פוצה את פיה.
זבולון אורלב: נעבור לגיל טוניק מבית ספר להבים, בישוב להבים.
זבולון אורלב: מי ראש המועצה המקומית בלהבים?
גיל טוניק: אלי לוי.
זבולון אורלב: ותיק.
זבולון אורלב: אני מכיר אותו מתקופות קודמות.
זבולון אורלב: את בכיתה ו'?
גיל טוניק: כן.
זבולון אורלב: כמה כיתות מקבילות יש בכיתות ו'?
גיל טוניק: ארבע.
זבולון אורלב: בית ספר גדול, יפה.
גיל טוניק: שלום לכולם.
גיל טוניק: אני מודה לכם, שבאתם לשמוע אותי היום.
גיל טוניק: אני כבר בוגרת, ואני שמחה לקרוא בפניכם את הדרשה שלי.
גיל טוניק: שמי גיל, וכשאני מביטה לאחור על שמי, אני רואה המון.
גיל טוניק: קודם כל, המשמעות היחידה שנתנו לי הוריי כתשובה, כששאלתי אותם, למה בחרו עבורי את השם הזה, היתה שמחה שהוריי הרגישו בלידתי.
גיל טוניק: לא השקעתי יותר מדי מחשבה על משמעויות אחרות לשמי.
גיל טוניק: כיום אני מבינה, שכמו המזלות והאסטרולוגיה, העוסקות בעיקר באמונה, גם השם משפיע על האדם הנושא אותו, וזו בחירה מתוך אמונה.
גיל טוניק: השם הוא כלי שמלווה את האדם משך כל חייו, ומעיד עליו.
גיל טוניק: כמו שאמרה המשוררת זלדה: לכל איש יש שם, שנתן לו אלוהים, ונתנו לו אביו ואמו.
גיל טוניק: אם האדם יודע להתחזק בעזרת שמו, סימן שהוא מכיר בעצמו, ויודע את נקודות החוזק שלו.
גיל טוניק: השם נותן דרך נוספת להסתכל על מצבים בחיים.
גיל טוניק: משמי אני למדה להסתכל על דברים באופן חיובי.
גיל טוניק: גם כשקשה לי מאוד, שמי נמצא ממש מעליי, כמו מדבקה על המצח, ובמקרה זה, זה לא תווית אלא ייצוג.
גיל טוניק: במסע אל הדרשה, אותו עברתי לאורך השנה, התבקשתי להתייחס גם לקשר המשפחתי שלי.
גיל טוניק: סבי, סבתי ואמי עלו לארץ ישראל מארגנטינה.
גיל טוניק: סבי ואבי חגגו בר מצווה בבית כנסת, ועלו לתורה, ולעומת זאת, בתקופת ילדותם של אמי וסבתי לא היתה מקובלת חגיגת בת מצווה, ועל כן סבתי לא חגגה, וכך גם אמי – מאותן סיבות.
גיל טוניק: לכן בדרשה שלי אני רוצה להזכיר את אמי וסבתי, שחוגגות אתי את הגעתי לגיל מצוות, ואולי בכך מתקנות במקצת את המציאות גם עבור עצמן.
גיל טוניק: פרשת השבוע שלי היא פרשת קורח.
גיל טוניק: בפרשה מסופר, שמשה נאלץ להתמודד מול 250 אנשים, וביניהם קורח, דותן ואבירם, המערערים על מנהיגותו.
גיל טוניק: משה מנסה כמה דרכי התמודדות, ובסופו של דבר פונה אל השם בשאלה, האם הוא מנהיג טוב.
גיל טוניק: בפרשה שלי מדובר על קנאה ועל מנהיגות.
גיל טוניק: אני בוחרת לדבר בדרשה שלי על קנאה.
גיל טוניק: לפעמים, כשמרגישים קנאה, נתקלים בשאלה, האם קנאה היא תמיד רגש שלילי; האם כשאני מקנאת, הקנאה שלי יכולה להיות רגש חיובי.
גיל טוניק: הקנאה של קורח שלילית.
גיל טוניק: והוא והמורדים מקנאים במשה על מנהיגותו, ושואלים: מי שמך מעלינו?
גיל טוניק: אבל איך יכולה היתה להיות קנאתו חיובית?
גיל טוניק: במקום לפתח את תכונות המנהיגות שלו, ולמצוא דרך לייצר מנהיגות חיובית, שונה מזו של משה, קורח מחליט לנצל את המספר הרב של תומכיו כדי למרוד במשה, ולנסות להעביר אותו ממנהיגותו, ולהוריד לו את הביטחון העצמי.
גיל טוניק: קנאה מסוג זה היא קנאה שמחזקת כעס על השני, ורצון להיות טוב יותר על חשבון מישהו אחר.
גיל טוניק: בפועל, קנאה מסוג זה אינה מקדמת אף אחד, ותוצאותיה הן עלבון ופגיעה.
גיל טוניק: הדרך האחרת להתבונן בקנאה, הדרך החיובית יותר, היא התמודדות נקייה, שאינה פוגעת באחר, אך מקדמת אותך.
גיל טוניק: אתה דוחף את עצמך להשתפר כדי להשתוות לזה שבעיניך מצליח יותר ממך, מבלי לפגוע בו.
גיל טוניק: ההתמודדות עם קנאה היא דבר קשה.
גיל טוניק: קשה לבחור בדרך החיובית ולעלות במדרגות, כשהשני מזכיר לך שהוא כבר למעלה, אבל עוד יותר קשה, זה להתמודד עם קנאה שלילית.
גיל טוניק: הקנאה לא נעלמת, כשאתה מעליב את השני.
גיל טוניק: היא גורמת לך לחשוב שאתה טוב יותר, אבל זה לא באמת כך.
גיל טוניק: היא רק מתעצמת, והופכת כבדה יותר ותכופה יותר.
גיל טוניק: הרבה פעמים אנו נתקלים בצומת הזה – לבחור בדרך השלילית או בחיובי.
גיל טוניק: למרות שקל יותר להתמודד עם קנאה חיובית, קשה יותר לבחור בה.
גיל טוניק: בהגיעי לגיל מצוות הייתי רוצה לקחת אחריות על כל קנאה שאתקל בה בהמשך חיי.
גיל טוניק: כשיופיע מולי הצומת הזה, ארצה תמיד לבחור בדרך החיובית, וכן לזכור את שמי, שיגיד לי לנשום עמוק, לחייך, ולהיות שמחה בחלקי.
גיל טוניק: שביל הילדות כמעט נגמר.
גיל טוניק: אפשר להתחיל ליהנות מהנוף, ולהיזכר בכל מה שהיה.
גיל טוניק: אני כבר קצת בוגרת, ואת הדרך הארוכה כבר עברתי.
גיל טוניק: מלמעלה אני יכולה לראות כמעט הכול.
גיל טוניק: אני רואה ילדה קטנה עם מוצץ ותלתלים, ילדה בוגרת – אחותי, שמחבקת את הקטנה – זו אני, ילדה בוגרת – הפעם זו אני – שמחבקת את הקטנה – אחותי, שנולדה אחריי – שלוש ילדות שכבר גדלות, מתעטפות בשמיכה, וזוג הורים מחבק אותן.
גיל טוניק: עכשיו אני רואה גם תיק גב ולוח מחיק, עיפרון וגם מחברת; גם בלונים, ועוגה עם 12 נרות.
גיל טוניק: כל כך הרבה נוף יש מתחתיי, ללא קו אופק.
גיל טוניק: ראיתי כבר כמעט הכול, וזאת היתה עצירה מעניינת.
גיל טוניק: עכשיו ממשיכים לשביל הבא, שמתפתל אפילו יותר, ובעצירה הבאה ארחיב את הנוף המרהיב.
גיל טוניק: תודה להוריי, שתמכו בי לאורך הדרך, וממשיכים לגרום לי לחייך ולצחוק, תודה לאחיותיי, שאתן אני יכולה לבלות שעות – אם בצחוקים או בריבים – למורתי היקרה, לסבא וסבתא, דודים ודודות, בני דודים ובנות דודות, ולכל שאר המשפחה שלי.
זבולון אורלב: ראיתי שאמא עוקבת אחריך, ואבא נותן גיבוי מאחור.
זבולון אורלב: עכשיו נעבור לבתי הספר שזכו בפרס הדרשה.
זבולון אורלב: יש כאן חמישה בתי ספר בפיזור יפה מאוד של הארץ.
זבולון אורלב: נתחיל עם קריית ביאליק, בית ספר קדימה.
חלוואני יוסף: שלום, אני מנהל בית הספר.
חלוואני יוסף: זה בית הספר הגדול ביותר בקריות - 650 תלמידים, 26 כיתות.
חלוואני יוסף: משלב תלמידים אוטיסטיים בכיתות רגילות, בית ספר ניסויי.
חלוואני יוסף: עושים המון פרויקטים.
זבולון אורלב: תעודת הזהות הפדגוגית שלו, שהוא בית ספר ניסויי למה?
זבולון אורלב: לשילוב המאוד מיוחד שאנחנו עושים.
זבולון אורלב: אנחנו כבר בניסוי שני בתוך בית הספר - משהו מאוד מיוחד בנושא האוטיסטיים.
זבולון אורלב: אתם נהנים מהזכויות של חוק השילוב?
זבולון אורלב: אז לידיעתך, אני מכיר אישית את היוזם של חוק השילוב.
זבולון אורלב: כבר אמרתי, שלו הגעתי לכנסת רק בשביל החוק הזה – דיינו.
זבולון אורלב: אנחנו עובדים היום על שילוב הפוך, היעד ה-12 של משרד החינוך, ההחלה.
זבולון אורלב: זה חלק מחיי היום-יום בבית הספר.
זבולון אורלב: אגב, זה נותן יותר לתלמידים הרגילים.
זבולון אורלב: הרבה יותר.
זבולון אורלב: אנחנו מסתכלים היום בדיוק על הנושא הזה.
חלוואני יוסף: תודה שנתתם לנו את המקום הזה.
חלוואני יוסף: אנחנו בשנה שנייה בפרויקט עצמו.
חלוואני יוסף: בשנה שעברה עשינו שנת ניסיון, והשנה עשינו את זה בכל כיתות ו'.
חלוואני יוסף: זה משהו שנתן לנו הרבה אוויר, עוד נישה בתוך הדת ובתוך התוכנית של מורשת, שהיא אאוטסיידרית.
חלוואני יוסף: יש לנו מספר תוכניות בתוך מורשת.
חלוואני יוסף: אנחנו מסתכלים על הדת היהודית מכל הכיוונים – גם בצד האורתודוכסי, גם בצד הרפורמי, גם בצד הקונסרבטיבי.
חלוואני יוסף: למדתי את זה באופן אישי על עצמי בתור ילד, מגיל צעיר, אבל מעבר לזה, ראיתי כמה הילדים שלנו לא חשופים לערך הזה.
חלוואני יוסף: כשהגעתי לארצות הברית – יש לנו עיר אחות שנמצאת בפלורידה - וראיתי כמה הם יודעים שם, למרות שחלקם רפורמים, חלקם קונסרבטיבים וחלקם אורתודוכסים, וכמעט ולא רואים אותם בשטח.
חלוואני יוסף: ראיתי את רמת הידע, ואמרתי: אצלי בבית הספר זה מאוד חסר, ואמרתי שכאן נחיל אותם פנימה.
רותי סטילרמן: עליתי ארצה לפני 14 שנה עם בעלי ועם בתי הגדולה, ומשפחתי התרחבה.
רותי סטילרמן: יש לי תוצרת הארץ בן 11.5, שחר – כי הוא השחר של הזקנה שלנו; לבתי קוראים מאיה בעקבות השיר של שלום חנוך; ונתנאל, כי הוא מתנה מאלוהים.
רותי סטילרמן: בארגנטינה הייתי מנהלת בית ספר יהודי יסודי, בית ספר פרץ בעיר בצפון ארגנטינה.
רותי סטילרמן: התחלתי בבואנוס איירס, למדתי שם כדי לקבל תואר מורה, למדתי שנה בבית מדרש למורים בירושלים.
זבולון אורלב: אם אני זוכר נכון מביקורי בארגנטינה, רמת לימוד העברית בבתי הספר היא מדהימה, באופן שיכולתי לנהל שיעור ושיחה בעברית, לפחות בחינוך העל-יסודי.
זבולון אורלב: גם ביסודי.
זבולון אורלב: כשהתחלתי לעבוד, אמרו לי: לא יכול להיות שעלית עכשיו.
זבולון אורלב: כל השיעורים התנהלו בעברית.
זבולון אורלב: לענייננו, כשנכנסתי, היה לי מאוד חשוב, כי הנושא של יהדות הוא בדמי, ולא רק כי התמחיתי בזה, אלא בגלל הדברים שקיבלתי מהוריי והמסורת של הבית שלי, ומה שחשוב, כשאתה נמצא בתפוצות, כל החיבור הוא דרך הדת, המסורת והמורשת.
זבולון אורלב: כשעליתי ארצה אמרתי: יש לי פה אתגר, כי פה חושבים שזה מובן מאליו, כי נולדת בארץ, ולאט-לאט התחלתי לעבוד בכל המסגרות, עד שהגעתי לבית ספר קדימה.
זבולון אורלב: קודם התחלתי לעבוד בכיתות התקשורתיות, ואז יוסי נתן לי את ההזדמנות, להיכנס לתוך התוכניות של מורשת, והתחלתי ללמד על מסע אל הדרשה.
זבולון אורלב: היתה לי הזכות – שנה ראשונה עבדנו עם תוכנית פילוט, שהיו ארבעים בנות, שהגענו לעשות טקס בת מצווה אתן בהבדלה במוצאי שבת, והיתה לי הזכות לקבל את שמעון כרכז הצפון.
זבולון אורלב: אני אמרתי את זה לא כי אני מנצלת את ההזדמנות, להגיד את זה פה, כי הוא יודע שזו היתה ממש זכות – אדם מיוחד במינו.
זבולון אורלב: למדתי ממנו המון.
זבולון אורלב: ניסיתי לתת את מיטבי, והתחלתי לעשות את כל מה שלדעתי, חשוב ושצריך להיות.
זבולון אורלב: אני באמת חושבת, שלא צריך לקבל את הדברים כמובן מאליו, והתחלנו לעבוד, וכל פעם הוספנו עוד חולייה, ועשינו בבית ספר שבת בוגרים, שזה מסורת, והילדים שבתוכנית קראו את פרשת השבוע, וההורים הצטרפו, וזו היתה חוויה מיוחדת במינה.
חלוואני יוסף: השונה בשבת זה לא לעשות את השבת לפני אלא לעשות את השבת כהלכתה.
חלוואני יוסף: למרות שאנחנו רק מסורתיים, נכנסו לתוך השבת בצעידה ברגל ביחד, באחווה ביחד, משפחות ביחד, מתפללים יחד ואוכלים ארוחת שבת ביחד, כקבוצה מאוד גדולה, למעלה מ-300 איש.
חלוואני יוסף: זו חוויה לא רגילה.
זבולון אורלב: תבורכו.
זבולון אורלב: אני שמח שהיתה לכם הזדמנות, וגם לי – הזדמנות, לשמוע על הדברים הראויים האלה.
זבולון אורלב: בית ספר במבשרת ציון, בית ספר מולדת.
יוכי מור: שלום, אני המנהלת.
יוכי מור: השנה התחברנו לתוכנית הזו של מכון עתים – שנה שנייה, אבל במתכונת הזאת - שנה ראשונה.
יוכי מור: אני מאוד שמחה על ההזדמנות שניתנה לנו, לחשוף בפני התלמידים שלנו את הערכים שקיים ביהדות.
יוכי מור: למרות שאנחנו בית ספר חילוני אנחנו כן חושבים שחשוב להעמיק את המורשת ואת התרבות של ישראל.
יוכי מור: נמצאת אתי הרכזת רות, שהיא גם מלמדת בכיתות א' את פרשת השבוע - זה משהו שהתנסינו בו השנה.
יוכי מור: התלמידים בכיתה א' מחכים ליום ששי עם אור בעיניים, מחכים לשיעורים האלה עם רות.
יוכי מור: רות עשתה עבודה מדהימה עם תלמידי ו' במסע אל הדרשה.
יוכי מור: נמצאת אתנו גם שולה גבאי, סגנית מנהלת מחלקת החינוך במבשרת, שגם כיבדה אותנו בנוכחותה.
רות נאמן: שלום, אני גרה בירושלים.
רות נאמן: אני מעדיפה לקרוא מתוך הכתוב.
רות נאמן: גבירותיי ורבותיי, ברצוני להודות על הזכייה של בית ספר מולדת מופ"ת.
רות נאמן: זהו כבוד גדול להיבחר מתוך כמה עשרת בתי ספר בתחרות הדרשות הבית ספריות של מכון עתים.
רות נאמן: במהלך השנה עבדנו עם שכבת ו' עבודה עקבית ומדויקת, כדי שבסוף השנה ייצא כל ילד בשכבה עם דרשה שהוא מתחבר אליה, אוהב אותה, מבין את משמעות טקס ההתבגרות, ומוצא בפרשת השבוע האישית שלו עניין שינחה אותו וילווה אותו לאורך תקופת ההתבגרות והחיים בכלל.
רות נאמן: אני רוצה לאחל לכל תלמידי כיתות ו' של בית הספר מולדת מופ"ת ולכל המתבגרים בכלל, לעבור את שלב ההתבגרות בשמחה ובבריאות, להפוך לבוגרים מוצלחים, לאנשים גדולים.
רות נאמן: אנו רואים בכם את עתידה של מדינת ישראל.
רות נאמן: אני רוצה להודות ליעל המדריכה, שליוותה את התהליך מההתחלה, למחנכות כיתות ו' של בית הספר מולדת מופ"ת על הליווי לאורך הדרך, ולמנהלת יוכי מור על היד החופשית והאמון שנתנה לי.
דפנה פרטוש: שלום, אני מנהלת בית הספר ויצמן.
זבולון אורלב: אני מבין שזה בית ספר אזורי.
דפנה פרטוש: בית ספר אזורי של מושבים וקיבוצים, בית ספר חילוני.
זבולון אורלב: הקיבוצים הסכימו ללמוד במושב.
דפנה פרטוש: כמו שיש תהליך אישי בדרשות, זה תהליך בית ספרי, כל מה שקרה אצלנו, וזה באמת לא מובן מאליו.
דפנה פרטוש: זו השנה החמישית, והתהליך היה מאוד מעניין.
דפנה פרטוש: לפני חמש שנים החלטנו שאנחנו רוצים להרחיב את החיבור ואת ההבנה ואת הידיעה בכל התרבות היהודית, התחברנו למארג, שמקדמת ציונות בחינוך היהודי ציוני אזרחי, ולא ארחיב על התוכנית, כי זה לא המקום, אבל חלק מהדברים שלקחנו לקדם, זה את כל מעגל השנה היהודי בכלל, ותוך כדי התוכנית, שזה היה לפני חמש שנים, שמתי על המפה את הרצון שלי, שיהיו דרשות גם בבית הספר.
דפנה פרטוש: בנימה אישית, אני גרתי ונולדתי בקיבוץ, גם גרה היום, לילדים שלי לא היו דרשות, לא היה להם שום קשר בדברים – רק הבנים הצעירים כן, והיה צורך אישי שזה יגיע לכל בית אב שלנו.
דפנה פרטוש: זה לא בא בקלות כל כך גדולה; היו התנגדויות, היו הרמות גבות, היו שאלות, עד כדי כך שבשנה הראשונה אפילו אני הייתי צריכה להוביל כיתה שלמה בתהליך, כי גם מקרב המורים לא התחברו לזה עד הסוף, אבל כשאתה מאמין במשהו מאוד-מאוד ואתה דבק בזה, אתה הולך עם זה עד הסוף.