GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סיגל ציוני: ואת אותם שטחים אפורים אפשר למנוע בזה שיושבים סביב שולחן עגול, וכשזה מתחיל ברמה ארצית כשהחזון הוא חזון מאוד ברור, כשכולם יושבים יחד, ואחר כך ברמה יישובית, ברמה מוסדית, ויש הכשרה מסודרת של הורים.
סיגל ציוני: הורה מקבל את התפקיד שלו בלי הכנה מוקדמת, צריך להשקיע בו.
סיגל ציוני: הורים גם לא ממהרים להגיד – אני מעידה על עצמי, זו השנה ה-18 שלי בוועד ההורים בספטמבר, ואני עדיין לא יודעת הכול, וזה בסדר.
סיגל ציוני: אבל הורים צריכים להבין שהם צריכים לקבל הכשרה.
סיגל ציוני: וההכשרה הזו צריכה להיות מגובה בתקציבים מתאימים, כדי שהדברים האלה יקרו, וזה תהליך.
סיגל ציוני: אבל אנחנו כאן בדיוק בשביל שהתהליך הזה יתחיל, להתניע את התהליך הזה ולעשות אותו בצורה מסודרת ובשותפות מלאה.
עינת וילף: רינה, תרצי אולי להציג את מה שעשיתם בחיפה?
רינה כהן: ברצון.
רינה כהן: אני בוועד המנהל של מרכז "מהות" – מורים, הורים ותקשורת, שהוקם בשותפות על ידי כל גורמי החינוך, ארגוני המורים, ארגון ההורים הארצי, שהיה אז, יחידות במשרד החינוך, מכללות החינוך ומרכז השלטון המקומי.
רינה כהן: מה שסיגל מתארת ממש מוכר לי, בהשראתו ובתמיכתו של ראש העיר דאז, מצנע – אנחנו מהזמן ההוא.
רינה כהן: הוקם בית-ספר עירוני להורים, נעשתה השקעה והכשרה להורים ולוועדי הורים, שזה הבדל בין הורים לבין ועדי הורים, ועוצב ראשיתו של שולחן עגול לשיח ולהידברות, ונעשו באמת השקעות גדולות מאוד, משמעותיות מאוד ברמת העיר.
רינה כהן: ואנחנו רואים את התוצרים, את הפירות של ההשקעה הזאת.
רינה כהן: הרעיון הוא באמת ללכת לברית חינוכית שאומרת, קשר יוצר ביטחון לכל המצויים במרחב החינוך – למורים, להורים, לצוותי החינוך המרובים שישנם שם, והדרושים שישנם שם, שכולם באמת עושים עבודתם נאמנה.
רינה כהן: אין מה להגיד, כולם עובדים בלב ונפש.
רינה כהן: אלא מה?
רינה כהן: צריכים לתת לאנשים, כמו שסיגל אמרה, את הכלים כדי להידבר.
רינה כהן: הרעיון הוא לפתח תרבות של שיח, של הידברות, של דיאלוג, גם המורים זקוקים לכלים הללו, ההורים בוודאי זקוקים לכלים הללו.
רינה כהן: והרעיון הוא באמת ללכת לברית חינוכית, כי אות הברית זה קשת בענן.
רינה כהן: כלומר, כמו שאמרת, שכל בית-ספר יבנה את הקשר שמתאים לו, בצבע שמתאים לו.
רינה כהן: משום כך, ברית זה מושג שמתאים מאוד לנושא הזה, ואז אם ישנן כלי ההידברות הללו, אז באמת אפשר לבנות את מה שמתאים לנו.
רינה כהן: ולכל בית-ספר מתאים משהו אחר.
רינה כהן: בנושא הקונפליקט שהיה - -
מסעוד גנאים: בקריות.
רינה כהן: - - בקריות, ב"מהות", מכיוון שאחרי הכול, בסוף בני-אדם הם בני-אדם הם בני-אדם, וזה במסגרת החדשות הטובות, יש חילוקי דעות וקונפליקטים ולא מסתדרים.
רינה כהן: הקמנו מרכז גישור ארצי.
רינה כהן: כשישנם דברים כאלה, אז באמת צריך ללכת לאיזשהו תהליך של גישור, שגם מקדם ומבוסס על ההידברות.
מסעוד גנאים: הכוונה למרכז גישור ארצי לוועד ההורים?
רינה כהן: מרכז גישור ארצי למרחב החינוך.
רינה כהן: איפה שיש קונפליקט שלא הסתדר – ההורה רוצה להעביר את הילד לבית-ספר אחר, המערכת לא מסכימה, כל מיני דברים שההידברות הרגילה שישנה לא סייעה להם, אז בסוף יש גם כלי כזה שנקרא "גישור", ואנחנו עם מרכז גישור ארצי כדי לסייע, ולא להגיע לבית-המשפט.
יהודה סקר: איפה המרכז הזה?
יהודה סקר: בארץ?
יהודה סקר: יש מרכז כזה עד היום?
יהודה סקר: מי יודע על זה?
רינה כהן: יהודה, זה אני כבר לא יודעת – מי יודע על זה, זה בתוך "מהות".
קריאה: נבדוק כשנגיע לזה, בסדר?
עינת וילף: הוועדה כאן משודרת, ומסתבר שלערוץ 99 יש רייטינג ועכשיו ידעו הרבה יותר, אז יש - -
מסעוד גנאים: בסדר, הרעיון הוא מאוד - - -
עינת וילף: - - גישור לקונפליקטים במערכת החינוך.
רינה כהן: ותודה לכולם על העזרה.
רינה כהן: צריך להבחין בדיון בין הורים כפרטים לבין הורים כמייצגים את ההורים.
רינה כהן: איכשהו אנחנו צריכים לעשות בתוך הדיון את ההפרדה הזאת.
עינת וילף: אין ספק.
עינת וילף: כלומר, זו הפרדה מאוד חשובה, כי הבלבול קיים בכל הרמות.
עינת וילף: יש גם את ההתנהגות של ההורים כפרטים אל מול המורים, אל מול המערכת.
עינת וילף: וגם כאן, שוב הניסיון מראה שדי בהורים בודדים הרבה פעמים כדי להגיע למצבים מאוד קשים בבית-הספר, ובמקביל יש את שאלת הייצוג שהיא שאלה נפרדת, וזה נכון שהרבה פעמים זה מבלבל את המערכת, כי הורים כפרטים לא מוכנים לפעמים לקבל את נושא הייצוג.
עינת וילף: מבחינתם המייצג היחיד של הילד שלהם זה הם עצמם.
עינת וילף: ולכן, אם למשל בית-הספר קבע שקונפליקטים ייפתרו בגישור בין הנהלת בית-הספר לנציגות ההורים, בהחלט יתכנו מצבים וקיימים מצבים שהורים אומרים, לא מעניין אותי, לא מעניין אותי שקיימתם את המנגנון הזה, בדיוק כשבחרו את נציגות ההורים הייתי בחוץ-לארץ, לא מייצגים אותי, ולכן בכלל זה שבניתם תקנון יפה וזה בניתם מנגנון יפה - -
מסעוד גנאים: לא מעניין אותי.
עינת וילף: - - לא מעניין אותי.
עינת וילף: אז את צודקת בהחלט ששאלת הייצוג היא רק תת-שאלה אפילו של שאלת הסדרת ההורים בכלל, ועצם העובדה שיש ייצוג לא פותר בהכרח את כל מנגנון ההידברות והיחס בין ההורים למורים.
עינת וילף: לי גם מאוד חשוב – אתה גם דיברת על מעורבות והתערבות – ואני חושבת שהרבה בתי-ספר נוכחו לראות שהקו הזה הוא לא כל כך קל להפרדה.
מסעוד גנאים: נכון, לכן צריך להגדיר את זה ולהיות ברור מאוד.
עינת וילף: כן, ושהרבה פעמים בדיוק מלה יפה כמו דיאלוג או הקשבה, הרבה מורים מבינים שזה אומר לענות לטלפון ב-23:00 בלילה ולהקשיב לשעה של צעקות באוזן, כי זו הידברות וזה דיאלוג.
עינת וילף: צריך לדעת גם להבהיר למורים, שגם הם צריכים לדעת לשים את הגבולות הרבה פעמים בנושא הזה ולא לתת למלים היפות להידרדר ליחס, שהוא לא היחס הראוי.
רינה כהן: עוד הערה קטנה.
רינה כהן: בשולחן העגול ב"מהות" כולנו ביחד, ארגוני המורים וההורים, כתבנו מתווה לאמנה להסדרת היחסים בין כול הגורמים במרחב החינוך, שהוא מתווה לכל בית-ספר שיכול לקחת וכל מערכת שיכולה לקחת ולבנות את האמנה שמתאימה לה.
עינת וילף: טוב מאוד, ואנחנו גם נראה איך מקדמים את כל הרעיונות האלה, כמובן כחלק מההסדרה.
עינת וילף: אני רוצה לתת רשות דיבור ללי אור, נציגת ארגון הגננות המחנכות, גם מתוך אמירה ברורה שכל מה שאנחנו אומרים כאן היום כמובן גם רלוונטי לגני-הילדים.
עינת וילף: אני מודה שכשאני התחלתי לעסוק בזה, אז לא חשבתי שהנושא הזה מאוד רלוונטי לגני-הילדים, ואז התחלתי לשמוע סיפורים על מה שקורה עם הורים בגני-ילדים - -
מסעוד גנאים: דווקא זה רלוונטי.
עינת וילף: - - וגננות התחילו לספר לי על הדברים שהן מתמודדות אתם בגני-הילדים, ואז הבנתי שהבעיה לא פחותה בגני-הילדים, אז כמובן ההתייחסות היא התייחסות כוללת.
לי אור: אז קודם כל, שלום לכבוד היושבת-ראש.
לי אור: שמי לי אור ואני נציגת ארגון גננות מחנכות, שבעצם הוקם לפני מספר חודשים.
לי אור: אנחנו בעצם דוגלות בשיפור למען החינוך בגיל הרך ולמען שיפור מעמד הגננת בישראל.
עינת וילף: תוכלי להסביר בדיוק את המהות של הארגון?
לי אור: זה ארגון שהוקם על ידי מספר גננות, שבעצם עזבנו את הסתדרות המורים, כי הרגשנו שלא ייצג אותן נאמנה בחתימה על הסכם "אופק חדש", והקמנו ארגון עצמאי לחלוטין משל עצמנו.
לי אור: זו עמותה רשומה, ואנחנו מנסות להביע את עצמנו ואת העמדה שלנו בכל נושא ועניין שקשורים לגן-הילדים.
לי אור: כשאנחנו מדברים פה בעצם על מעורבות הורים, אז החוט המקשר הזה בעצם מתחיל החל מגן-הילדים.
לי אור: בעצם אנחנו הדגל.
לי אור: ההורים שמגיעים ורוצים לראות את משרד החינוך פוגשים קודם את הגננת.
לי אור: באמת יש את המקום של לשים את - - -
עינת וילף: אגב, כמה גננות מאוגדות אצלכם?
לי אור: כיום אנחנו מעל 100 גננות.
עינת וילף: מתוך כמה גננות בכלל?
לי אור: 14,000 גננות.
עינת וילף: 14,000 גננות.
עינת וילף: כלומר, הרוב המכריע של הגננות בהסתדרות המורים.
לי אור: הרוב המכריע, כן.
לי אור: זו התחלה.
מסעוד גנאים: אבל זו לא - - -
לי אור: זה עדיין לא הארגון היציג, אבל - - -
מסעוד גנאים: אולי לא הבנתי או לא הסתדר לי, הכוונה שמי שהקים את הארגון הזה, זה הגננות ולא האמהות, למשל, או ההורים של הילדים שבגן.
לי אור: לא אמהות.
עינת וילף: לא, זה הגננות עצמן.
לי אור: זה גננות שפרשו מהסתדרות המורים.
לי אור: אנחנו עשר מייסדות, וזו ההתחלה.
לי אור: אני רוצה להתייחס לכל מיני נקודות שבעצם יש לתת עליהן את הדעת בגן-הילדים.
לי אור: המקום הראשון הוא – חוזר מנכ"ל מחייב אותנו בעת שביתה של סייעות לעבוד עם הורה מחליף.
לי אור: כאשר הורה נמצא במהלך כל היום בגן, אומרים שאורח לרגע רואה כל פגע, הוא מתבונן – כאן גם נפגעת לנו הפרטיות והחסינות של הילדים.
לי אור: הם מגיעים לגן, הם מתבוננים, הם רואים יום שלם.
לי אור: בגן-הילדים יש - - -
עינת וילף: רק רגע, אני רוצה להבין את הדבר הזה אם מישהו יוכל להתייחס.
עינת וילף: יש היום הוראה שהורים מחליפים סייעות.
לי אור: כן, בזמן שביתה.
רעיה ריגר: נכון, זו חובה.
רויטל לן-כהן: כן, אחרת הגן לא עובד.
זינה נתנזון: כן.
קריאה: זה תנאי שהגן יעבוד.
אתי בנימין: אם לא, הגן סגור.
עינת וילף: של מי ההוראה הזאת?
רויטל לן-כהן: משרד החינוך.
לי אור: משרד החינוך בחוזר מנכ"ל.
רויטל לן-כהן: דרך אגב, ההורים גם לא מבוטחים.
רויטל לן-כהן: ההורים לא מבוטחים.
עינת וילף: בסדר, תיכף אקבל את ההתייחסות, אבל את אומרת שזו הוראה שאם סייעות - -
רויטל לן-כהן: אם ההורים עובדים ולא יכולים, הגן לא עובד.
עינת וילף: - - בשביתה, לא מגיעות - -
לי אור: בעת שביתה של סייעות, גננת - - -
עינת וילף: - - הורים אמורים להחליף אותן.
לי אור: אכן כן.
עינת וילף: תיכף נברר את זה.
לי אור: ואז אותה פרטיות של הילד נפגעת.
לי אור: בסוף יום העבודה הורה מחווה את דעתו, והרבה פעמים זה מגיע לספסל של הגינה הציבורית ויש איזשהו דיון סוער, אם זה על אופן העבודה של הגננות, אם זה על ילדים, אני יכולה לתת דוגמה – בגן של עמיתה שלי בסוף יום העבודה הורה צפה בילד עם קושי מסוים וניגש אל הגננת ואמר, הילד הזה צריך גננת מיוחדת רק בשבילו.
לי אור: ככה שיש לתת את הדעת באמת - - -
עינת וילף: שנייה, אני רוצה בכל זאת לברר את הנושא הזה.
עינת וילף: כן, משרד החינוך.
דורית מורג: אנחנו מדברים על מקרים שיש שביתה של סייעות.
דורית מורג: אנחנו מדברים במקרה שיש שביתה ברשויות המקומיות והסייעות לא עובדות.
דורית מורג: הגננת לא יכולה להפעיל את הגן בעצמה.
דורית מורג: ניתנה אפשרות, זה לא חיוב להורים, להורה שמעוניין בכך, לסייע לגננת על מנת לאפשר את הפעלת הגן.
דורית מורג: זה במקרים בודדים של שביתה, לא כדרך כלל.
רויטל לן-כהן: איזו היתממות.
דורית מורג: זאת האפשרות.
דורית מורג: זו מעין תרומה של ההורה המעוניין בכך, להפעיל יחד עם הגננת את הגן.
דורית מורג: כמובן שהדיבור של ההורה או האי-דיבור של ההורה יכול לקרות בכל מקום, זה לא רצוי - - -
עינת וילף: תראי, על פניו, אני חייבת להודות, אני די נדהמת מהנושא הזה.
עינת וילף: זה לא נראה לי דבר ראוי.
דורית מורג: האלטרנטיבה - - -
עינת וילף: כלומר, עצם ההנחיה היא כזאת שבעצם – לא יודעת, בעיני יש כאן משהו מאוד מדאיג מכמה היבטים.
עינת וילף: רק אסביר.
עינת וילף: נקיים כאן גם דיונים נפרדים במעמד הסייעות בגנים ובכלל – היום יש הבנה שמחלחלת שגני-ילדים זה לא בייביסיטר, גני-ילדים זה חינוך, זו פדגוגיה.
עינת וילף: כלומר, יותר ויותר חשוב מה שעושים בגיל שלוש מאשר מה שעושים בגיל 17.
עינת וילף: ולכן, התפיסה שסייעת יכולה להיות מוחלפת על ידי הורה נחשבת בעייתית בכמה רמות, בראש ובראשונה בכך שהיא מתייחסת לתפקיד הסייעות כתפקיד לא חינוכי, ורואה בהורה בעצם סוג של בייביסיטר לרגע.
עינת וילף: אני חייבת להודות, שאני מבקשת לבחון את ההוראה הזאת, אני חושבת שהיא הוראה מאוד בעייתית, ועל רקע הרחבת כל הנושא של גני-ילדים לגיל שלוש-ארבע, אני לא חושבת שיש מקום להכנסת הורים לגני-הילדים, בדיוק כפי שלא היינו עושים את זה בבתי-הספר כמורים מחליפים.
דורית מורג: האלטרנטיבה היא כמובן השבתת הגן, משום שאי-אפשר - - -
רויטל לן-כהן: או למצוא עוד פתרון.
דורית מורג: אי-אפשר לקחת – בהנחה שמדובר בשביתה חוקית וכו', בהשבתה, לא מחליפים בדרך כלל עובד בעובד אחר, אלא ככל שההורה מעוניין, בנסיבות מאוד מיוחדות, בהגבלות - - -
עינת וילף: אבל אתם לא מרשים את זה בבתי-ספר.
עינת וילף: אם הסתדרות המורים מבקשת לשבות בבתי-ספר, האם ניתנת הוראה שמאפשרת להורים להיכנס לכיתות וללמד?
דורית מורג: לא, אנחנו מדברים על סיוע לגננת במקרים מאוד מוגבלים, בתקופה מאוד מוגבלת.
דורית מורג: מאחר שזה לא היה אמור להיות הדיון פה, אז גם לא נמצאת כאן האחראית על גני-ילדים שוודאי תוכל להאיר את הנושאים מבחינה אחרת.
עינת וילף: טוב, נבדוק את הנושא הזה, אבל לכשעצמו, נראה לי דבר לא ראוי.
עינת וילף: סיגל, את רוצה להתייחס?
סיגל ציוני: אני רק רוצה להגיד שאותם הורים שמגיעים לגן, אחד הדברים שלא נבדקים זה באמת מה המצב שלהם מבחינה פלילית, כי יש כאלה אולי שהם פדופילים, אולי דברים אחרים, אז זו רק נקודה, זה לא נושא הדיון, אבל צריכים לחשוב על זה.
רויטל לן-כהן: גם ליווי הורים בטיולים.
עינת וילף: אפילו בלי להגיע לשם, אני חייבת להודות שלהכניס הורים לגני-ילדים לא נראה לי ראוי משום בחינה שהיא, אבל נדון בזה.
רויטל לן-כהן: גם ליווי הורים בטיולים, אותו דבר.
לי אור: אני רק רוצה לומר, אני בהחלט חושבת שזה מקום לדיון ולעוד דיונים נוספים, אבל זו החלטה בעצם גורפת, מעטים הם הגנים שלא עובדים ביום של שביתה של סייעות, וזו החלטה גורפת של כמעט רוב הגנים בארץ שעובדים עם הורים בזמן שביתה.
לי אור: זה לא מקרה חד-פעמי או מקרה כזה או אחר.
לי אור: מעבר לזה, הארגון שלנו בעצם מציע לחשוב על כל מיני חלופות אחרות, חלופות יצירתיות, לדוגמה, כמו להשתמש בעזרה של סטודנטיות להוראה לגיל הרך ביום שכזה, שיהיו חתומות על טופס של ויתור סודיות.
עינת וילף: אני רוצה פחות ללכת לכיוון הזה, כי יהיה לנו דיון על הסייעות, אז פשוט אעבור עכשיו הלאה.
לי אור: אוקיי.
עינת וילף: הסתדרות המורים, בבקשה.
רות קופינסקי: קודם כל, אני רוצה לברך אותך, על שאת מעלה נושא שהוא מאוד-מאוד חשוב ויש לו השלכה יומיומית על החיים בבית-הספר.
רות קופינסקי: אני רוצה למקד את הדברים שלי בפרקטיקה היומיומית ולא ברמה של המדיניות הכללית, מפני שנדמה לי שברמה של המדיניות הכללית כולם מכירים ברעיון שיש חשיבות של שיתוף פעולה ומעורבות של ההורים בכל מה שנקרא "מערכת החינוך" על כל הדרגים שלה.
עינת וילף: כדי להוביל אותך, גם האמירה שלך, שלכולם ברור שצריך את כל השותפות והדברים האלה, היא רלוונטית רק אם הפרקטיקה לא בעייתית.
רות קופינסקי: אז אני רוצה להמשיך את הנקודה שציינת.
רות קופינסקי: ברמה הכללית של מדיניות ועמדות כלליות, הנושא של שקיפות, של זרימת מידע, של אינפורמציות מדויקות על תלמיד, שאין חיסיון בפני ההורים, הדברים האלה כבר ידועים.
רות קופינסקי: אני לא רוצה להרחיב גם על ניסיונות לתת להורים מעמד בקביעת תכני לימוד וכו', אבל פתיחת אזורי רישום, תוכניות תל"ן, כל אלה הן עדויות לכך שמכירים בעובדה שהשותפות עם הורים הכרחית בעולם שלנו.
עינת וילף: אלה לא דוגמאות שאנחנו בעדן בהכרח, אבל בסדר.
רות קופינסקי: אוקיי, אבל הן קיימות ומתרחבות - -
עינת וילף: הן קיימות.
רות קופינסקי: - - ומקבלות אישור.
רות קופינסקי: ההורים מאוד - - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זה תל"ן?
עינת וילף: זו תוכנית לימודים נוספת שהורים בעצם מממנים בבתי-הספר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: פה קבור הכלב.
עינת וילף: זו דוגמה למעורבות, בעיני לא בהכרח רצויה, אבל בסדר.
רות קופינסקי: אבל אני רוצה לדבר דווקא על הפרקטיקה היומיומית של בתי-הספר ועל אותן נקודות שכואבות, שלפעמים הן מעיבות על היחס הכללי לשותפות עם הורים.
רות קופינסקי: וזה שהרבה פעמים ההורים נתפסים כגורם מטריד ומפריע לשגרת העבודה היומיומית, ואלה הם הדברים שהזכרת – הכניסות הבלתי מבוקרות לבית-הספר, פתיחת דלת כיתה והמחשבה שהמורה צריך כבר עכשיו להיענות לבעיה שההורה מעלה אותה כאן ועכשיו, השימוש בטלפונים ניידים – לצורך העניין, המורה, תשמעי בקשה, אמא שלי או אבא שלי רוצים להגיד לך משהו וכו'.
עינת וילף: סיפור ששמעתי רק לאחרונה – מורה שלחה ילד מחוץ לכיתה, תוך שנייה נפתחת הדלת, נכנסת יד עם סלולרי, זו אמא שלי, דברי אתה.
רות קופינסקי: נכון.
אתי בנימין: זה לא מקובל.
רות קופינסקי: אלה דברים ידועים.
רות קופינסקי: אנחנו מבינים שאנחנו צריכים לשמור על המרחב הפרופסיונלי של המורה.
רות קופינסקי: כמו לדוגמה, שבמערכת הבריאות מכירים בכך שהחולה צריך למסור המון אינפורמציה ולשאול את הרופא, עוד לא אומר שלא משאירים לרופא את המרחב הפרופסיונלי המקצועי שלו.
רות קופינסקי: והדבר הזה צריך להיות ברור גם במקרה הזה.
רות קופינסקי: אני בעד שיצאו הנחיות ברורות לגבי ההתנהלות היומיומית.
רות קופינסקי: אני בעד זה שיקלו על כל בית-ספר, כי תראו, בתי-ספר מתעסקים במיליון נושאים, והם צריכים לכתוב תקנונים במיליון נושאים.
רות קופינסקי: אני חושבת שאפשר לעזור להם על ידי ועדה, נניח, של משרד החינוך בשותפות גם עם ארגוני המורים וכל הנציגויות של ההורים, לבנות תקנון בסיס.
רות קופינסקי: אני בהחלט חושבת שמכאן ואילך כל בית-ספר יתאים את התקנון לאוכלוסייה המיוחדת שלו ולאופי שלו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רות, אני רוצה לשאול אותך, ההתערבות של ההורים בעצם, כפי שאת מספרת, והתל"ן, שאני פשוט לא מכירה את הביטוי הזה, את לא חושבת שהיא נובעת מכך שהרבה מאוד הורים מוציאים סכומים ניכרים ללימודים נוספים ולמורים פרטיים, ובעצם מדובר פה על חוסר אמון מאוד קשה של ההורים כלפי מערכת החינוך?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הורים אולי מרגישים, באיזשהו מקום, שאם אני נותן לילד שלי 1,500 שקלים בחודש או 2,000 שקלים על שני ילדים למורים פרטיים במתמטיקה, באנגלית, בהבנת הנקרא וכו', אז את אל תגידי לי מה לעשות עם הילד, כי את בעצם לא מבצעת – לא את באופן אישי, אני מדברת על בית-הספר – את התפקיד שלך כפי שהוא אמור להיות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני חושבת שלפני שמוציאים תקנונים כאלה, צריך לבוא ולבדוק מאיפה נובעת ההתערבות, כפי שאת מסבירה את זה, המאוד גסה של ההורים, כנראה שהבעיה היא בתוך המערכת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וכמישהי שעלתה לפני הרבה מאוד שנים מחבר המדינות, ההורים לא היו מעורבים בבית-הספר בכלל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היינו מגיעים לישיבות, לימי הורים וכאלה - - -
עינת וילף: כמי שעלתה מישראל לפני 20 שנה, גם אז ההורים לא היו מעורבים במערכת החינוך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז יפה, אז ההשפעה של ההורים היתה יותר חזקה, בגלל זה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא ידוע לנו שלקחנו מורים פרטיים בצורה כזאת, או שהרגשנו חוסר אמון במערכת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולכן, לדעתי, אם אנחנו כבר מדברים על הנושא הזה, שלא לדבר כבר – אני לא יודעת אם תדברי על זה או מתי, אני חושבת שזה גם נושא שצריך להעלות אותו – אחות בבית-ספר, למשל, שלא קיימת.
עינת וילף: זה כל הזמן עולה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא יודעת, יש הרבה מאוד דברים שבעצם ההורים - - -
אתי בנימין: זה אחד הפצעים שלנו, הנושא של האחות.
אתי בנימין: אחד הדברים הכי כואבים.
אתי בנימין: הנושא של האחות הוא אחד הדברים הכי כואבים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון, זה אחד הדברים המאוד קשים.
עינת וילף: זה מאבק אדיר.
עינת וילף: אנחנו היום רק נתמקד – שגם בזה אנחנו כבר קיימנו שש ישיבות בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
מסעוד גנאים: יש הרבה דברים שצריך לדון בהם.
רות קופינסקי: אני בקיצור רוצה להגיד, שהעלית בוודאי נקודה כאובה בנושא של השוויוניות במערכת החינוך.
רות קופינסקי: אז לא אגלה לך כלום, אם אומר שאין שוויוניות ולא אגלה לך שאומר - - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איזה שוויוניות?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, אני לא בכיוון בכלל.
רות קופינסקי: לא, אומר שיש בתי-ספר שההורים - - -
מסעוד גנאים: דיברת על תשלומי הורים ומימון - - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, אני לא מדברת על זה.
מסעוד גנאים: זה גם נושא בפני עצמו.
עינת וילף: אני כן רוצה להתייחס למה שנאמר כאן, שזה גם נאמר לפני שנכנסת.
עינת וילף: ברור שנכנסנו למקום הזה בגלל שמאיזושהי סיבה – ואפשר להחליט אם הולכים אחורה או לא – היחס של חלק מההורים במערכת החינוך משקף חוסר אמון.
עינת וילף: את הדבר הזה אנחנו צריכים לפעול לתקן, גם בין השאר באמירות פה בכנסת – אני חושבת שבמשך תקופה ארוכה נשבה רוח מסוכנת, בעייתית, מצד מקבלי החלטות, שאני חושבת שבפירוש נעצרה תחת שר החינוך הנוכחי, שהאשימה את המורים בחוליי מערכת החינוך, וחיפשה כל הזמן לעשות דברים מסביבם במקום אתם.
עינת וילף: אז קודם כל, אני חושבת שהמגמה הזאת נעצרה, נפסקה, ובוודאי שפה בוועדה, אנחנו ואני לא שותפים לה.
עינת וילף: וצריך גם לראות איך אנחנו מתחילים להחזיר את האמון גם בהתנהלות בתוך המערכת, אבל גם באמצעות זה שהכללים להתנהלות יהיו הרבה-הרבה יותר ברורים.
עינת וילף: אישית, אני מודה שהתקופה שבה ההורים באו לימי הורים, בעיני היתה בסדר גמור, לא חושבת שזו היתה תקופה רעה לחינוך בישראל.
עינת וילף: היום אנשים רוצים הרבה יותר.
קריאה: העולם השתנה מאז.
עינת וילף: העולם השתנה, לא בטוח שבמקרה הזה לטובה, אבל נכון שהיום יש דרישה מצד הורים להרבה יותר.
עינת וילף: צריך לחשוב האם נכון תמיד ובכל מצב להיענות לדרישה הגוברת הזאת.
עינת וילף: אני רוצה את חנה שדמי ממשרד החינוך.
חנה שדמי: ארבע הערות קצרות.
חנה שדמי: כתפיסת מדיניות, הנושא של שותפות הורים הוא לא רק הצהרה, אבל הוא ודאי צריך לבוא עם איזושהי הסדרה.
חנה שדמי: אבל אני חושבת שהסדרה ורתימה של הורים צריכות ללכת ביחד ולא לעשות את ההפרדה הזאת.
חנה שדמי: הערה נוספת, האקדמיה למדעים, אני חושבת שיש לך את הדוח שלה, אם לא אעביר לך, הגישה למשרד החינוך – דוח על הקשר בין המשפחה וקשרי משפחה לבין בית-הספר, שבדוח הזה יש גם את ההשוואה בין מדינות בעולם על מדיניות בנושא של שותפות הורים, גם על הנושא של הסדרה מבחינה משפטית, הכשרת המורים ליותר הידברות עם הורים וגם הנושא של ילדים עם צרכים מיוחדים.
חנה שדמי: מה שחשוב להדגיש בתוך הדוח הזה, זה הקשר בין הנושא של שותפויות הורים לבין הישגים לימודיים, לבין הרבה משתנים בהתפתחות של ילדים, וצריך לקחת את זה ולהבין את זה.
חנה שדמי: אני יכולה לתת לך דוגמה קטנה – כשלקחנו בתי-ספר אתם אנחנו עובדים בנושא של אלימות, ולקחנו בתי-ספר אחרי שלוש שנים, בתי-ספר ששינו את האקלים בבית-ספר והורידו את רמת האלימות, ובתי-ספר שלא הצליחו בשלוש שנים האלה לעשות שינוי.
חנה שדמי: עשינו מחקר איכותני שישב שם וניסה לבדוק מה היו המרכיבים שעשו את השינוי בין שני סוגי בתי-הספר, אז הנושא של הורים שותפים לתוך התהליך של בית-ספר ליצור אקלים בית-ספר, היה אחד המשתנים המאוד משמעותיים.
עינת וילף: אבל אני רוצה לשאול בהקשר הזה, שוב, כי אני חושבת שבכל הנושא הזה של יחסי הורים מורים המלים מאוד חשובות, כי לצורך העניין, כשאנחנו אומרים שמעורבות ההורים בחינוך הילד היא קריטית לעתיד, יש הרבה הורים שמבינים שאכן המשמעות היא בבית, לחשוף את הילד לסביבה של קריאה ועבודה ולעולם הגדול, ויש כאלה שחושבים שאם אני צועק על המורה למה היא נתנה ציון נמוך - - -
חנה שדמי: לא, זה לא קשור למעורבות הורים.
עינת וילף: לא, אבל כשמדברים על מעורבות ההורים בחינוך הילד, יש כאלה שמפרשים את זה – אם אבהיר למורה שנתנה לילד שלי ציון נמוך, אני מראה מעורבות בחינוך הילד, ולכן יהיו תוצאות יותר טובות.
חנה שדמי: אז אני חושבת שאנחנו לא מדברים על זה, ובטח גם את לא מדברת על סוג כזה של מעורבות.
עינת וילף: לא, אבל הדברים נתפסים ככה, וצריך להיות מאוד מדויקים.
חנה שדמי: אני חושבת שזה אולי ברצף שבין פרואקטיביות לריאקטיביות.
חנה שדמי: ככל שבית-ספר ריאקטיבי מול ההורים, הסיכוי שזה יהיה יותר מוסלם, יותר אלימות.
חנה שדמי: ככל שבית-ספר מרגיש את הביטחון להיות פרואקטיבי, ליזום את זה, להסדיר את זה, ליצור את המבנה, את המהלך, יש לו יכולת להשיג הישגים יותר גבוהים.
חנה שדמי: זאת אומרת, השאלה באמת הקונטקסט ובאיזו מידה בית-ספר הוא היוזם של זה או כל פעם נענה לאיזו צעקה אחרת של הורה.
חנה שדמי: ובקטע הזה, אני חושבת שאנחנו רוצים לעשות עבודה.
חנה שדמי: ובכל נושא של התנהגויות הסיכון, כשאנחנו עובדים על כל התנהגויות הסיכון, אתה מגיע בכל המחקרים למשמעות של שיתוף הורים בתהליך הזה, כי היום של הילד לא נגמר בבית-ספר ואחר כך – זה זורם כל הזמן.
חנה שדמי: ולכן, זה גם חשוב.
חנה שדמי: כדי להכיר ילד, יש משמעות שההורה ייתן למורה את זווית ההסתכלות שלו על הילד והמורה ייתן להורה את זווית ההסתכלות, כי הדברים חוזרים והולכים.
חנה שדמי: זאת אומרת, אני חושבת שאת צריכה לעשות הסדרה, אני חושבת שצריך לעשות – כמו בכל תקנון, יש גבולות ברורים, אתה לא חי בעולם בלי גבולות.
חנה שדמי: יחד עם זה, בקונטקסט, בהנחת הייסוד, צריכה להיות הבנה שהשותפות הזאת היא לא מלים, אלא את השותפות הזאת אפשר לתעל למבנים ארגוניים נכונים ולעבודה נכונה בתוך בתי-הספר.
עינת וילף: פז כהן.
פז כהן: שלום, אני יושב-ראש ועד ההורים של ירושלים, שמכילה 250,000 תלמידים, 11% מתלמידי ישראל לומדים אצלנו.
עינת וילף: רק שאבין, עכשיו שהכול אצלנו הרבה יותר מסודר, אתה יושב-ראש ועד ההורים של ירושלים במתכונת שנבחרה בכל הצורה - - -
פז כהן: אגע בזה בנקודה השנייה.
פז כהן: שלוש נקודות - - -
עינת וילף: סיגל היא של חיפה, אתה של ירושלים?
פז כהן: כמו שסיגל של חיפה, אני של ירושלים, פה זה עוצר.
פז כהן: שלוש נקודות שרציתי להתייחס אליהן – אחת, קודם כל לגבי הדיון עצמו, השנייה, לגבי מה שדיברת עכשיו והשלישית, לגבי חשיבות הדיונים בוועדת החינוך.
פז כהן: הדיון הזה מאוד-מאוד חשוב, וצריך להבהיר, אנחנו עכשיו כהורים שנמצאים הרבה זמן במערכת מבינים שמי שמנהל את המערכת זה המנהלים והמורים, זאת אומרת, זה מי שנמצא בפנים, והתפקיד שלנו לתת משהו, אבל לדעת מה אנחנו יכולים לתת.
פז כהן: ההגדרות של מה אנחנו יכולים לתת ומה מגיע לנו קיימות, אבל רוב ההורים לא מודעים למה שמגיע להם – למשל, שלהורים מותר להתערב ב-25% מחומר הלימוד בבית-הספר; למשל, מה קורה עם תלמיד שמסלקים אותו, מה עושים ההורים; תלמיד נפצע בבית-ספר, מה עושים?
עינת וילף: אני רוצה לברר, האם זה נכון שהיום קביעת 25% ממערכת השעות בבית-הספר - - -
לי אור: כן, זה חוזר מנכ"ל.
רות קופינסקי: כן.
מסעוד גנאים: זה היה או-?
עינת וילף: האם היום בכל בית-ספר הורים רשאים לקבוע 25% ממערכת השעות?
דורית מורג: קודם כל, אנחנו מדברים על הוראת חוק לפי חוק חינוך ממלכתי, זה תקנות לפי הוראות חוק.
דורית מורג: יש תוכנית השלמה, זאת אומרת, זה 25% מתוך תוכנית הלימודים הקיימת, כמובן באישור משרד החינוך, זה לא כל דבר, זה לא תוכנית הייסוד ולא תוכנית הליבה, אלא זה מעבר לכך.
דורית מורג: ויש תל"ן שעליו דיברת קודם, שזו תוכנית לימודים - - -
עינת וילף: לא, אבל בלי תוכנית הלימודים הנוספת.
עינת וילף: בית-ספר מקבל ממשרד החינוך 100 שעות, הן מחולקות, הוא נותן שעות לזה, שעות לזה – 25 שעות מתוך זה ההורים יכולים להגיד מה הם רוצים שייעשה בכך?
דורית מורג: כן, אבל יש דרך בקשה מסודרת של ההורים, יש לזה כללים מובנים בתקנות עם אישור משרד החינוך, עם אישור תוכנית הלימודים, זה לא - - -
יהודה סקר: לא בכל דבר.
דורית מורג: זו תוכנית שצריכה להיות תוכנית מובנית.
דורית מורג: יחסית לא משתמשים בה הרבה.
עינת וילף: אבל זה תהליך מול משרד החינוך, הוא לא תהליך מול בית-הספר.
דורית מורג: זה תהליך גם וגם, אבל תהליך - - -
עינת וילף: אבל הוא בראש ובראשונה קבלת - - -
דורית מורג: קבלת אישור התוכנית על ידי משרד החינוך.
פז כהן: והתהליך הוא שההורים צריכים להציף.
פז כהן: להורים יש זכות לבקש להשפיע על 25% מתוכן הלימודים והתוכן הזה צריך להגיע ואפשר להכניס אותו לתוך תוכנית הלימודים.
פז כהן: יש עוד הרבה דברים, גם - - -
עינת וילף: אבל לא בלי אישור משרד החינוך.
דורית מורג: ודאי שלא.
פז כהן: בתי-הספר הם בתי-ספר רשמיים.
פז כהן: אנחנו מדברים על בתי-ספר מוכרים של משרד החינוך, אז אין - - -
עינת וילף: לא, אבל אני אומרת שזה לא דיאלוג שמתנהל הורים מול בית-הספר.
עינת וילף: לצורך העניין, יש להורים בקשה, הבקשה צריכה לעלות למשרד החינוך, משרד החינוך מאשר או לא מאשר, ואז יש את התוכנית הזאת.
עינת וילף: לא משהו שההורים אומרים לבית-הספר, אנחנו דורשים ובית-ספר חייב.
רות קופינסקי: יש גם חלק מקצועי.
רות קופינסקי: זה לא שההורה בא ואומר, אני וצוות ההורים רוצים שנושא x יילמד.
רות קופינסקי: צריכה להיות הצעה מסודרת מקצועית.
מסעוד גנאים: לא צריך להסתמך על דבר כזה.
פז כהן: זו דוגמה למשהו שקורה בכלל בתוך המערכת.
פז כהן: ההורים שותפים לתוך מה שקורה במערכת החינוך, הם לא באים לאיים על אף אחד, והתחושה היא גם עכשיו כשאנחנו מדברים, זה שהמורים הם חלק ואנחנו חלק והמנהלים הם בטח חלק, והם המובילים של המערכת, ומשרד החינוך הוא חלק.
פז כהן: וכמו שהחליטו עכשיו עם ספרי הלימוד, למשל, 60% מהסכמה של ההורים גורמת לזה שמכניסים תוכנית פנימה לבית-הספר.