GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רונית תירוש: נאמר שם "במקום 'ב-13' יבוא 'ב-15'" ו"במקום '10 שנות לימוד' יבוא '12 שנות לימוד בכיתות א' עד י"ב לילדים ולנערים".
רונית תירוש: בקיצור את כל מה שחל בחוק המקורי על ילדים עד כיתה י' אנחנו החלנו עד כיתה י"ב.
רונית תירוש: עם הזמן המדינה החילה הטבות, הקלות וסבסודים על בני-הנוער בגילאים עד כיתה י', והנחתי שלא צריך לחוקק ספציפית על כל מה שהטיבו עם בני-הנוער הללו ולהחיל את זה בנפרד, אלא ברגע שהחוק כולו שהוא מוחל על כל הילדים עד כיתה י"ב בעצם כל מה שקרה עד כיתה י' יקרה עד י"ב.
רונית תירוש: ספציפית לעניין, אני מדברת על הסעות תלמידים.
רונית תירוש: לא יכול להיות שהמדינה תחזיר הסעות או תממן הסעות – ו"תחזיר" הכוונה תחזיר כספית לרשויות או לתלמידים בכרטיסיות, ויש למשרד כל מיני פטנטים – ויפסיקו את זה בכיתה י' כאילו: "זהו.
רונית תירוש: הילדים עכשיו לא שייכים למערכת החינוך.
רונית תירוש: אין לנו שום חובה כלפיהם, ואין לנו שום אחריות כלפיהם".
רונית תירוש: בין יתר האחראויות שיש למדינה על הילדים הללו זה גם המשך הסעות.
רונית תירוש: אני פשוט לא מצליחה להבין את ההיגיון מה נשתנה.
רונית תירוש: אני מעריכה שיש רשויות שמתייחסות לחוק במלוא כובד המשקל, הרצינות והאחריות, וממשיכות את אותו נוהל כלפי הילדים עד הגיעם לכיתה י"ב.
רונית תירוש: אבל, ממקומות שונים בארץ התחלתי לשמוע תלונות.
רונית תירוש: נמצאים נציגי תלמידים מבאר-שבע ומעירוני ד', ופנו אלי גם מוועד ההורים של רמת-גן.
רונית תירוש: לא בדקתי את כל הרשויות.
רונית תירוש: אני לא יודעת אם יש פה את השלטון המקומי.
רונית תירוש: יהודית, לא הוזמן?
יהודית גידלי: הוזמן בוודאי.
רונית תירוש: הייתי שמחה לדעת האם יש להם איזה פילוח לראות מה קורה מבחינת כל היישובים בארץ.
רונית תירוש: אני לא עשיתי פנייה אקטיבית.
רונית תירוש: מאחר ופנו אלי וזה חזר על עצמו ברשויות נוספות, החלטתי לזמן דיון ולעשות סוף לעניין הזה.
רונית תירוש: יש פה את משרד החינוך?
יהודית גידלי: כן.
אלכס מילר: משרד החינוך, אשמח אם תפרטו לנו את הסוגיה של ביצוע החוק, כי פה מדובר על כיתות י"א ו-י"ב.
אלכס מילר: לפחות אצלי באריאל נמסר לי שזה בכלל עד כיתה ה', ומכיתה ה' כבר לא מחזירים הוצאות.
רונית תירוש: זה בכלל אבסורד.
דודו לוי: קודם כל, אסביר את הרקע.
דודו לוי: על-פי חוק, אין בכלל חובה, לא של המדינה ולא של הרשות המקומית, לממן הסעות.
דודו לוי: הרשות המקומית חייבת לדאוג לכיתה מתאימה לילד.
דודו לוי: אנחנו מדברים כרגע על חינוך רגיל, כי החינוך המיוחד מסודר מגיל 3 עד גיל 21 כולל הסעות, כך שהבעיה לא קיימת בכלל בכיתות י"א-י"ב של החינוך המיוחד אלא רק בחינוך הרגיל.
רונית תירוש: כשאתה אומר "לספק כיתה לילד", האם זה יכול להיות שאני גרה בתל-אביב ויספקו לי אותה בבת-ים?
דודו לוי: אשלים.
דודו לוי: צריכים לספק לילד כיתה.
יהודית גידלי: גם לילדה.
דודו לוי: לילד(ה) - סוגריים עם ה' בסוף.
דודו לוי: צריכים לספק כיתה שמתאימה לזרם החינוכי שההורים רוצים, ממלכתי או ממלכתי-דתי.
דודו לוי: אנחנו מדברים רק על החינוך הרשמי, ואני לא מתעסק בכלל בחינוך המוכר שאינו רשמי.
דודו לוי: צריכים לספק כיתה שמתאימה בטווח שלא יעלה על שני קילומטרים לילדים מגן-חובה ועד כיתה ד', כולל ד', ובטווח שלא יעלה על שלושה קילומטרים לילדים מכיתה ה' ומעלה.
רונית תירוש: איפה נפסק ה"מעלה"?
דודו לוי: בשום מקום בחוק לא נאמר שמישהו צריך לממן את זה.
דודו לוי: נאמר שכאשר הרשות לא יכולה לספק את הכיתה, שהרי אי-אפשר לתת לכל ילד כיתה ליד הבית, היא רק חייבת שיהיו הסדרי תחבורה נאותים.
דודו לוי: היא לא צריכה לממן אותם.
רונית תירוש: זו פרשנות.
דודו לוי: זה עבר כבר את מבחן בג"ץ.
דודו לוי: יש כמה בג"צים בנושא הזה.
יהודית גידלי: תחזור על זה.
יהודית גידלי: מהי בדיוק ההגדרה?
דודו לוי: היא רק צריכה לדאוג שיהיו הסדרי תחבורה נאותים כגון תחבורה ציבורית או אפילו תחבורה מאורגנת, אבל היא לא צריכה לממן את זה.
דודו לוי: אבל, מתוך רצון, כבר בשנת 1973 נחתם הסכם בין מרכז השלטון המקומי לבין משרד החינוך ומשרד האוצר שהסדיר את עניין השתתפות המדינה והרשות המקומית במימון ההוצאות שיש להורים כדי להסיע את ילדיהם, כאשר הם נזקקים לכיתה או לבית-ספר במרחק שעולה על המרחקים שאמרתי עכשיו.
דודו לוי: במהלך השנים הכללים הבסיסיים, שנקבעו באותו הסכם, שנקרא: הסכם גדיש-מרום, שוכללו, שופרו ועודכנו בחוזרי המנכ"ל השונים.
דודו לוי: אבל, ככלל, אין חובה לממן את זה.
דודו לוי: פרט לילדים של החינוך המיוחד, לגביהם אין את הבעיה הזאת עד גיל 21, יש ילדים בכיתות י"א ו-י"ב שכן מקבלים השתתפות בהסעה.
דודו לוי: הילדים האלה הם כל הילדים שלומדים במסגרת המועצות האזוריות וכל הילדים בעיריות ובמועצות המקומיות שאין להם ביישוב שלהם בית-ספר מתאים.
דודו לוי: סתם אתן דוגמא: בכפר-יונה אין חטיבת ביניים ובית-ספר על-יסודי, והילדים נאלצים להגיע ללמוד בנתניה.
דודו לוי: במקרה כזה, אנחנו והמועצה המקומית כפר-יונה משתתפים במימון ההסעה.
דודו לוי: אבל – סתם אתן דוגמא – כאשר הילד גר בפתח-תקוה ולומד בה, הוא מקבל את ההשתתפות עד כיתה י', ולא מקבל בכיתות י"א-י"ב מתוך סיפור קיים היסטורי שחוק חינוך חובה חל עד כיתה י'.
דודו לוי: כעיקרון, למשרד החינוך אין התנגדות שנחיל את הכללים האלה גם על כיתות י"א-י"ב, ורק צריך לדעת שיש לזה עלות כספית.
דודו לוי: עשינו סימולציה לעניין הזה, והגענו לסכום של כ-53 מיליון שקל שיידרשו לממן את ההשתתפות – רק של המשרד, אני מדבר, בלי הרשות המקומית – שיידרשו לממן גם את ההסעות של ילדי כיתות י"א-י"ב שהיום לא נכללים בין הזכאים.
רונית תירוש: מה מונע מכם להחליט ולקבל את ההחלטה שאכן אתם מממנים?
דודו לוי: תקציב.
דודו לוי: אם נקבל תקצוב לעניין הזה - - -
אביבית ברקאי-אהרונוף: יש חוק.
רונית תירוש: הכנסת לא מייצרת תקציב.
אלכס מילר: כדי שאבין.
אלכס מילר: כל מי שבמרחב היום, נניח עד כיתה י', זה בהחלטה של רשות מקומית ולא בהחלטה של משרד החינוך?
דודו לוי: לא הבנתי.
דודו לוי: ההחלטה של מה?
אלכס מילר: שלא לסבסד.
דודו לוי: אם הילד לומד בהתאם לאזור הרישום שלו, ולא איפה שמתחשק להוריו, ועונה על הקריטריון של שני קילומטרים לקטנים או שלושה קילומטרים לגדולים, הוא מקבל את ההשתתפות.
אלכס מילר: אני כבר אומר לכם - - -
דודו לוי: הרשות צריכה להחליט.
דודו לוי: אנחנו נותנים את ההשתתפות לרשות, רק כשהיא - - -
אלכס מילר: זאת אומרת, זו הרשות.
דודו לוי: נתת את אריאל, ואני לא מכיר דבר כזה שהם עושים.
אלכס מילר: צא ותבדוק.
אלכס מילר: כמה מתוך הסכום של מימון החזר הוצאות באחוזים מממנת רשות וכמה – משרד החינוך?
דודו לוי: זה משתנה.
דודו לוי: במועצות אזוריות – 85%.
דודו לוי: כאשר הרשות המקומית נטולת מענק ומצבה הכלכלי איתן – היא מקבלת 40%, וברשויות שמקבלות מענק ממשרד הפנים זה 50%-50%.
רונית תירוש: המדרג הוא: יש 40%, 50% ו-75%.
דודו לוי: 85%.
אורי שמרת: אגיב.
אורי שמרת: קודם כל, אחזק את דברי דודו ואגיד שבמועצות מקומיות המדינה משתתפת בהסעות לכיתות י"א-י"ב וגם ברשויות מקומיות שבהן אין בית-ספר.
רונית תירוש: הנחתי שכן.
אורי שמרת: כידוע לחברי-הכנסת, הממשלה הזאת העמידה בראש סדרי העדיפויות את החינוך.
אורי שמרת: תקציב החינוך צפוי לעבור בשנה הבאה סכום של 40 מיליארד שקל, ומדובר בגידול של 50% מאז שהממשלה הזאת הוקמה.
יהודית גידלי: זה לא ברור.
יהודית גידלי: קצת יותר לאט.
רונית תירוש: ניהלתי לא בממשלה הזאת, והיו לי 27 מיליארד.
רונית תירוש: איך אתה מגיע לכך שמ-27 מיליארד ל-40 מיליארד זה 50%.
אורי שמרת: 27 כפול 0.5 זה בערך 13.
אורי שמרת: אמרתי: כ-50%.
אורי שמרת: תוסיפי ותגיעי ל-40.
רונית תירוש: זה היה ב-2005.
אורי שמרת: לדעתי, התקציב המקורי היה 27 מיליארד גם ב-2007.
רונית תירוש: אולי.
אורי שמרת: כלומר, היתה כאן השקעה מאסיבית בחינוך, ברפורמות, "עוז לתמורה", "אופק חדש", ששיפרו את איכות ההוראה ואת השכר למורים בניהול עצמי, בסבסוד תשלומים של תלמידים לפולין, ואני לא מדבר בכלל על טרכטנברג.
רונית תירוש: שאפו.
אורי שמרת: חוץ מזה, גם נחתם הסכם עם השלטון המקומי להגדיל את סבסוד ההסעות, את התשלומים שהמדינה מעבירה, ב-140 מיליון על מנת להקל עליהם את התשלומים עקב עליית מחירי הדלק וכדו'.
יהודית גידלי: הוגדל מכמה לכמה?
אורי שמרת: לא יודע.
אורי שמרת: אני יודע את הסכום.
אורי שמרת: הוגדל בכ-140 מיליון שקל.
אורי שמרת: זה יקבל ביטוי בתקציב 2013.
אורי שמרת: מדובר כאן בסוגיה תקציבית גרידא: האם להוסיף 50 מיליון שקל או לא?
אורי שמרת: אם אפשר, אני רק אסיים, בסדר?
אורי שמרת: קודם כל, אם משרד החינוך רוצה, הוא רשאי.
אורי שמרת: יש לו תקציב גמיש, תקציב די גדול, ואם הוא רוצה לסבסד גם את י"א ו-י"ב – אנחנו לא נתנגד אם זה מתקציבו הגמיש.
אורי שמרת: אם הוא ירצה כספים מהאוצר – אני לא צריך לספר לכם שההכנסות ממסים ירדו, המצב הכלכלי בעולם די תנודתי ולא יציב, ומדובר בזה שכרגע אין למשרד האוצר עכשיו מאיפה להביא עוד כספים תוספתיים, במיוחד כשהתשומות כאן הן לא תשומות חינוכיות.
אורי שמרת: מדובר כאן בהחלפת כסף של השלטון המקומי או כסף פרטי.
אורי שמרת: אין פה איזה ערך חינוכי שהמערכת תזכה בו.
אביבית ברקאי-אהרונוף: הגעה לבית הספר?!
קריאה: אין ערך חינוכי?
קריאה: !
רונית תירוש: הילד יישב בבית.
יהודית גידלי: זה היה משפט מדהים.
אורי שמרת: הילד לא יושב בבית.
רונית תירוש: אין ערך חינוכי להביא את הילד לכיתה.
אורי שמרת: הכוונה שלי היא שזה לא משפר - - -
רונית תירוש: זה, בדיוק, העניין.
רונית תירוש: אם אנחנו נצמדים לחוק, לתקציבים וכו', לא נעשה לא שום דבר.
רונית תירוש: אבל, אם אנחנו מבינים שיש פה אנומליה וחוסר היגיון בין מצב שבו הילד עד כיתה י' עזרו לו והביאו אותו וב-י"א אומרים לו "תסתדר בעצמך" – אתה יודע היטב שזה גם גילאים שלא כל כך ששים להישאר הרבה ורוצים ללכת לאקסטרני.
רונית תירוש: זאת אומרת, יש כל כך הרבה מכשלות שגורמות להם לשקול שנית את המשך לימודיהם.
רונית תירוש: אני לא מדברת על הרוב המכריע, ואפילו על הקומץ אדבר.
רונית תירוש: מה קרה?
רונית תירוש: מה השתנה?
רונית תירוש: כסף?
רונית תירוש: שהמדינה תמצא את הכסף.
רונית תירוש: לא יכול להיות.
רונית תירוש: זו מציאות שכבר השתרשה.
רונית תירוש: אתם לא יכולים פתאום להגיד שב-י"א ההתייחסות שונה.
רונית תירוש: אם אתם רוצים להיצמד לחוק, אין בעיה.
רונית תירוש: אני אביא חוק, אנחנו נעשה מלחמת עולם ואנחנו נעביר אותו בסוף.
רונית תירוש: אבל, בשביל מה?
רונית תירוש: בשביל מה לאבד את הימים הללו?
רונית תירוש: יש את רוח החוק, יש מציאות שכבר מיושמת והתגבשה, ומדובר על אותו ילד, על אותה מערכת חינוך ועל אותם ילדים, ולא משנים את הכללים, על מערך החינוך הרשמי, על אותו ישוב ועל אותו בית-ספר מאותה כתובת.
רונית תירוש: זאת אומרת, מה?
רונית תירוש: נכון שזה עוד כסף, ואני לא כופרת בזה.
רונית תירוש: אבל, תמצאו את הכסף.
אלכס מילר: לפחות הייתם מקימים איזה שהוא מערך מלגות.
יהודית גידלי: איך הגעת ל-50 מיליון תוספת אם רק על 160 שיש מ-א' עד י'?
יהודית גידלי: איך הגענו לשנתיים ל-50%?
אורי שמרת: 140 זה תוספת מעבר.
אורי שמרת: תקציב ההסעות במערכת החינוך גבוה ממיליארד שקלים בשנה.
דודו לוי: מה שהוא דיבר עכשיו זה רק התייקרות בגלל תשומות - - -
אורי שמרת: זו רק תוספת שאנחנו נתנו מעבר.
רונית תירוש: סתם, זה דלק.
רונית תירוש: זו חובה.
רונית תירוש: זה טייס אוטומטי.
רונית תירוש: זה בכלל לא לשיקול האוצר אפילו.
אורי שמרת: בסופו של דבר, כשהיה כסף, הוא הושקע בחינוך, וגם רואים את זה בתקציב.
רונית תירוש: אנחנו לא מתווכחים עם ההשקעות.
רונית תירוש: אני רק אומרת: מה קרה פה שאתם החלטתם לא להפנים את רוח החוק?
רונית תירוש: גם משרד החינוך לא הפנים את החוק.
רונית תירוש: כשאני מדברת על כיתות י"א-י"ב שצריכים להישאר בחינוך חובה, הכוונה היתה שהמשרד ימצא גם מסגרות אלטרנטיביות לאותם ילדים שכרגע דיברתי עליהם, שמחפשים את הדרך החוצה מבית-הספר או שהמנהל מחפש להם את הדרך החוצה בגלל רייטינג או לא משנה.
רונית תירוש: כשאני אומרת שהמשרד עוד לא הפנים, לא ראיתי שנוצרו מסגרות לימוד חדשות אלטרנטיביות לקבוצות קטנות עם יותר עובדים סוציאליים או יותר מערך טיפולי.
רונית תירוש: הרי זה בדיוק מה שנדרש --
אורי שמרת: יש את מערכת היל"ה.
רונית תירוש: --כשאתה הולך כבר לחייב את כל תלמידי ישראל עד י"ב להישאר במערכת.
רונית תירוש: לא מדובר על המיינסטרים שהם יישארו.
רונית תירוש: המשרד לא עשה את שלו, אתם לא עושים את שלכם בהקשר של ההסעות.
רונית תירוש: בעצם, אתם מראים להם את הדלת החוצה.
רונית תירוש: יש חוק, אבל הוא לא ייושם מכוח המציאות.
אורי שמרת: אני רק רוצה להגיב לדברייך בנושא הזה.
אורי שמרת: כל שנה בטייס האוטומטי מוסיפים כ-15 מיליון שקלים.
רונית תירוש: אני לא מתווכחת.
רונית תירוש: אמרתי מראש: שאפו.
אורי שמרת: אבל, התוספת היא לא לגידול טבעי של תלמידים.
אורי שמרת: התוספת היא לעשות תכניות נגד נשירה.
אורי שמרת: כן לקחת את התלמידים שנושרים - - -
רונית תירוש: אל תפנה אלי.
רונית תירוש: אני לא מנכ"לית משרד החינוך היום.
אביבית ברקאי-אהרונוף: תוספת זה כי נכנסים תלמידים חדשים, וזה הכל.
אורי שמרת: זה לא נכון.
אביבית ברקאי-אהרונוף: זה מעבר?
רונית תירוש: אתה טוען שיש מספיק כסף וגם יש במשרד.
רונית תירוש: אתה טוען כשתוצאה מהתוספות שלכם יש מספיק כסף גמיש במשרד, ובעצם אתה אומר: תעזבו אותי, אני לא חלק מהדיון.
רונית תירוש: עכשיו, תפנו למשרד החינוך.
רונית תירוש: בסדר, לי אין בעיה.
אורי שמרת: אני אומר שהוספנו המון כסף, והוא הלך בהתאם לסדרי עדיפויות של משרד החינוך.
רונית תירוש: אני לא פונה לאוצר.
רונית תירוש: אני פונה למשרד החינוך.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אביבית ברקאי מהמועצה לשלום הילד.
אביבית ברקאי-אהרונוף: קודם כל, אני חייבת לציין שאני מאד מופתעת.
אביבית ברקאי-אהרונוף: יש חוק שהכנסת חוקקה, ואני חושבת שזה אפילו זה לא רוח החוק.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שזה החוק, כלומר השלכה במישרין של החוק.
אביבית ברקאי-אהרונוף: החוק מרחיב את לימוד החובה גם לכיתות י"א-י"ב, ויש לזה השלכות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כמו שיש לזה השלכות בחוקים אחרים או כמו שאמורות להיות לזה השלכות בחוקים אחרים, וכמו שלמשל בחוק זכויות התלמיד שישנה למשל איזו שהיא הסתייגות לגבי סעיפים מסוימים לגבי כיתות י"א-י"ב ומעתה זה יחול, כך גם העניין לגבי הסעות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כלומר, בד בבד שלתלמידים האלה יש זכות ללימוד חובה – אם לשאר הכיתות, שיש להן זכות ללימוד חובה, יש זכות להסעות בנסיבות מסוימות – מעתה גם הם נכנסים לאותו כלל של זכאות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אני לא מבינה מדוע יש כאן איפה ואיפה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: מדוע בכלל זה מתפרש באופן הזה ש"ירצו – יקבלו", כלומר אם ירצו יתנו להם, אבל אין מספיק כסף אז הם לא יקבלו?
אביבית ברקאי-אהרונוף: כל עוד כיתות י"א-י"ב נכנסו בגדר החוק הזה, אני חושבת שמתבקש גם שהם יהיו זכאים להסעות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני היושב-ראש, בעניין החוק הזה אני מזכירה שמשרד החינוך היה צריך להעביר לאדוני עד ה-1 ביוני את הצו החדש שיחול החל משנת הלימודים הבאה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אינני יודעת אם הם עשו כן, אבל אשמח לבדיקה של הנושא הזה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: עניין נוסף שדיבר עליו נציג משרד החינוך הוא שהחוק מחייב לספק הסדרי תחבורה נאותים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: לעתים, גם במקרים שלא מסופקים הסדרי תחבורה נאותים, והיו לנו פניות כאלה שלא היו הסדרי תחבורה נאותים, התלמידים לא היו זכאים להסעות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: היה לנו מקרה שהיתה לנו התכתבות עניפה בנושא גבעת-עדה ובנימינה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: היה בית-ספר מרוחק בלמעלה משלושה קילומטרים, לא היתה נגישות לבית-הספר גם מבחינת תחבורה וגם מבחינת הכביש.
אביבית ברקאי-אהרונוף: זו היתה סכנת נפשות לילדים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אני מדברת על כלל הילדים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: הנושא היום הוא כיתות י"א-י"ב, אבל בעיית ההסעות היא בעיה הרבה יותר רחבה, ויש בה היבטים ופנים שונים שצריך בהחלט לדון בהם לגבי יישום מי שזכאי היום.
אביבית ברקאי-אהרונוף: התלמידים האלה לא היו זכאים להסעות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: המועצה ארגנה איזה שהן הסעות, וההורים נדרשו לשלם את מלוא עלות ההסעות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: שוב, עולים פה באמת היבטים נוספים על כל עניין יישום ההסעות.
אביבית ברקאי-אהרונוף: היתה לי שיחה מוקדמת עם נציגת מועצת התלמידים, והיא אמרה שגם תלמידים שזכאים לקבל כרטיסיה, לא מקבלים אותה בזמן, כלומר שוב יש פה בעיה רחבה יותר שאשמח גם, דרך הנושא הזה, אם הדברים האלה יעלו ויהיה איזה שהוא דיון לגבי יישום נושא ההסעות בכלל.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כמו גם, כפי שחברת הכנסת רונית תירוש אמרה, לגבי יישום חוק לימוד חובה, לגבי יישום התיקון.
אביבית ברקאי-אהרונוף: האם באמת נפתחו מסגרות?
אביבית ברקאי-אהרונוף: נאמר כאן שמועברים 15 מיליון שקלים לטובת העניין.
אביבית ברקאי-אהרונוף: היכן זה בא לידי ביטוי?
אביבית ברקאי-אהרונוף: טעיתי במספר?
אורי שמרת: כל שנה.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כל שנה.
אורי שמרת: אמרתי: פותחים מסגרות כמו פרויקט היל"ה שנותן מסגרות חינוכיות גם לילדים שכרגע שנשרו ומנסים להחזיר אותם למערכת, ועובדים סוציאליים - - -
רונית תירוש: גם כך היה.
רונית תירוש: גם בזמני דרשתי את זה.
רונית תירוש: זה מגיע לילד.
רונית תירוש: אז מה אם הוא עבר מבית-ספר בחינוך הרשמי למשהו שהוא מסגרת היל"ה?
רונית תירוש: הילד זכאי לקבל את הואוצ'ר שלו ללימודים.
אורי שמרת: מקבל גם.
אורי שמרת: אמרתי שמעבר לזה התוספת מגיעה.
רונית תירוש: היל"ה זה לא דבר חדש.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כמו כל שנה יש תוספת משמעותית של תלמידים שנכנסים בגדר החוק, וצריכה להיות העלאה, וכך גם דובר בישיבות שהיו בוועדה לקראת הבשלת החוק.
אביבית ברקאי-אהרונוף: לא ברור לי מדוע אתה אומר שזו תוספת תקציבית, אבל זה לא קשור בכלל.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אנסה לדייק בדבריי: ממילא כל שנה נכנס מספר נוסף של תלמידים, כך שממילא צריכה להיות תוספת תקציבית כדי לתת את היחס לאותם תלמידים ולהכניס אותם למערכת.
אביבית ברקאי-אהרונוף: לא ברור לי מה התוספת הזאת הנוספת, אם בכלל, ולאן היא הולכת.
אורי שמרת: אמרתי.
אורי שמרת: מסגרות שתכליתן העיקרית היא מניעת נשירה.
אורי שמרת: האמת היא שאם הייתי יודע שהדיון הוא על יישום חוק י"א-י"ב, הייתי בא יותר מוכן.
אורי שמרת: בטוח שמשרד החינוך, האנשים רלוונטיים, ולא דודו שאחראי על אגף הסעות, יוכלו לתת לךְ תשובות יותר מדויקות.
אורי שמרת: בעל פה אני לא זוכר בדיוק את הנושאים הספציפיים שעבורם מתוקצב החוק.
אורי שמרת: אני רק אגיד לךְ שזה כן מתוקצב, וזה צריך להיות מאושר.
אורי שמרת: הצו באמת צריך להגיע השנה.
אורי שמרת: אני עוד לא קיבלתי אותו.
אביבית ברקאי-אהרונוף: היה צריך להגיע.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני היושב-ראש, לסיכום דבריי, רק באמת אבקש, בעקבות הדברים שעולים כאן, גם לקיים איזו שהיא ישיבה בנושא יישום ההסעות בכלל, יישום אופן ההסעות בכלל, של מי שזכאי היום, וגם יישום חוק לימוד חובה לגבי יישום תיקון 29 שלא ברור באמת כיצד הוא מיושם בשטח.
אביבית ברקאי-אהרונוף: דבר אחרון – לאור הדברים שנאמרו כאן, זכות החינוך היא זכות שלא ניתן לממשה, אלמלא תהיה נגישות למערכת החינוך.
אביבית ברקאי-אהרונוף: אם תלמידים לא יכולים להגיע לבית-הספר, הם גם לא יוכלו ללמוד ולא יוכלו לממש את זכותם לחינוך.
אביבית ברקאי-אהרונוף: לכן, אי-אפשר לנתק בין השניים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: זה חייב להיות חלק בתודעה שזה חלק מהזכות למימוש זכות החינוך.
אביבית ברקאי-אהרונוף: לכן, היחס להסעות צריך להיות יחס אחר ממה שעולה כאן.
טימור מוחסידוב: אנחנו שמחים שהדיון היום מתקיים בהמשך לפנייה שביצעתי לחברת-הכנסת רונית תירוש, והיא הרימה את הכפפה והיום מתקיים הדיון.
טימור מוחסידוב: זו גם ההזדמנות להודות לךְ.
טימור מוחסידוב: קודם כל, אני חייב להביע סלידה מהמשפט שנאמר כאן שאין ערך חינוכי לזה שתלמידים יקבלו סיוע בסבסוד נסיעות גם בכיתות י"א-י"ב.
טימור מוחסידוב: הדוגמא הפשוטה היא שאם תלמיד מוכשר באיזה שהוא תחום והוא רוצה ללמוד ולהגביר אותו ורוצה לעשות את הבגרות שלו בתחום זה – קחו כדוגמא את מקצוע התיאטרון או המשחק – ובבית-הספר שנמצא בשכונה שלו אין המקצוע הזה, הוא נאלץ לנסוע באוטובוסים כדי להגיע לבית-ספר אחר.
טימור מוחסידוב: זה טוב שיש מגוון גדול של מקצועות, וזה טוב שיש מגוון שתלמידים יכולים לבחור מה ללמוד ואיפה לבחור.
טימור מוחסידוב: כדי להשלים שזה יהיה מאה אחוז הצלחה שהתלמיד יוכל לבטא את כישוריו ולבוא לידי ביטוי, צריך גם להשלים את נושא הנגישות, כמו שנאמר כאן על-ידי אביבית.
טימור מוחסידוב: לדעתי, זו טענה חסרת כל שחר, שאין ערך - - -
אורי שמרת: תיקנתי את עצמי.
אורי שמרת: אמרתי שאין כאן תשומות חינוכיות.
יהודית גידלי: זה אותו דבר.
טימור מוחסידוב: דבר נוסף – כשאנחנו מדברים על סבסוד נסיעות, גם מתוקף חקיקת חוק חינוך חובה עד כיתה י"ב משנת 2007, תלמידים אמורים לקבל.
טימור מוחסידוב: כפי שעלה פה, הבעיה היחידה היא בעיה תקציבית.
טימור מוחסידוב: הבעיה היחידה היא שאין תקציב.
טימור מוחסידוב: כמובן שיש כאן הרבה נקודות שאני מצאתי, ואנחנו יכולים לראות דווקא יתרונות לזה שתלמידים יקבלו.
טימור מוחסידוב: קודם כל, זה חיסכון לתלמידים ולהורים.
טימור מוחסידוב: חישבתי פה שתלמידים שלוקחים ארבעה אוטובוסים, שניים הלוך ושניים חזור, זה 2,000 שקלים בשנה, ובכיתות י"א-י"ב זה 4,000 שקלים, וזה סכום מאד-מאד משמעותי.
טימור מוחסידוב: דבר נוסף – מלמדים את הילדים חינוך סביבתי.
טימור מוחסידוב: לא פעם ולא פעמיים אנחנו מדברים על עידוד הציבור להשתמש בתחבורה ציבורית.
טימור מוחסידוב: עצם העובדה שאנחנו ניתן להם ונממן את הסבסוד, חלקית או באופן מלא, וזה לא משנה כרגע, גם בכיתה י"א וגם בכיתה י"ב, אנחנו מורידים כאן את את התלות של התלמידים, של הילדים בהורים שיצטרכו להסיע אותם לבית-הספר.
טימור מוחסידוב: אתם יודעים שאחד גורר את השני.
טימור מוחסידוב: מסיעים את הילדים לבית-הספר, ואזור בית-הספר הופך להיות פקוק, טרף קל וסכנה לתלמידים כי בבוקר יש פקקים ויש המון סכנות שתלמידים ייפגעו.
טימור מוחסידוב: שמענו לא פעם ולא פעמיים על מקרים שבסביבת בית-הספר קרו תאונות ותלמידים נפגעו.
טימור מוחסידוב: אז הכל גורר דברים אחד אחרי השני.
טימור מוחסידוב: כמובן שיש נושא המושג "קו אווירי", ויש כאן לא מעט דוגמאות.
טימור מוחסידוב: בקו אווירי, כשמדברים על שני קילומטרים עד כיתה ה' - - -
דודו לוי: סליחה שאני עוצר אותך.
דודו לוי: זה לא נכון.
דודו לוי: זו טעות שאני לא יודע מי הפיץ אותה.
דודו לוי: המדידה נעשית על-פי מרחק הליכה בדרך עבירה להולכי רגל, ולא קו אווירי.
יערה שפירא: אני יכולה אולי לדבר מניסיון החיים שלי.
יערה שפירא: אני תלמידה בכיתת מחוננים בתל-אביב-יפו, ואנחנו זכאים לקבל מימון להסעות.
יערה שפירא: יש לי שתי חברות שגרות באותו רחוב, שהולכות לאותה תחנת אוטובוס ולוקחות את אותו אוטובוס, ואחת מהן מקבלת מימון והשנייה – לא.
יערה שפירא: הן גרות באותו רחוב.
יהודית גידלי: אבל, יש הבדל בין הבתים.
יערה שפירא: כן, אם כי אני מאמינה שהאינדיקציה צריכה להיות לפי קווי האוטובוס או לפי מספר קווי האוטובוס.
טימור מוחסידוב: או לפי השכונות.
יערה שפירא: או לפי השכונות.
יערה שפירא: זו אינדיקציה יותר טובה.
דודו לוי: אסביר.
דודו לוי: המדידה מתבצעת באמצעות מערכת ממוחשבת GIS, מערכת גיאוגרפית, שמודדת מרחק של כל ילד לפי כתובתו.
דודו לוי: לפעמים, אין מה לעשות, אחד גר 100 מטר יותר רחוק מהשני, ואז הרחוק מקבל והשני לא מקבל.
דודו לוי: זה בדיוק כמו במס הכנסה, שאם אתה עובר בשקל את הרף של אחוז מסוים במס אתה קופץ ועולה למדרגה חדשה שגבוהה ב-10% במס.
דודו לוי: אין מה לעשות.
יהודית גידלי: לתלמידה הזאת אין אלטרנטיבה אחת, וזה ההבדל.
יערה שפירא: אשמח להוסיף הערה ולדבר, במסגרת ההערות שלנו, על הערך החינוכי של הסבסוד.
יערה שפירא: אני חושבת שיש כאן עניין בצמצום הפערים בין פריפריה למרכז – לעודד אינטגרציה ולעודד תלמידים שמגיעים ממקומות שיותר מרוחקים מבתי-הספר במרכז.
יערה שפירא: בסופו של דבר, הבעיה העיקרית, ברוב תכניות האינטגרציה, וזה גם כי אני יכולה להעיד מניסיון החיים שלי, היא בעיה פשוטה של מרחק שניתנת לפתרון בכלים האלה.
יערה שפירא: אני יכולה לדבר ולומר שבפועל גם כשיש תכניות למימון, הרבה פעמים הן לא מיושמות.
יערה שפירא: אני קיבלתי השנה מימון לחודש.
יערה שפירא: הייתי אמורה לקבל לכל השנה.
יערה שפירא: זאת אומרת, אם אנחנו שמים את הדברים על השולחן, אני יכולה פשוט להגיד שאמנם יש תכניות אבל אם הדברים לא קורים הערך שלהן קטן מאד.
אלכס מילר: רבותי, אני כבר אומר לכם שהסוגיה הזאת של ההסעות ומנגנון ההפעלה של מערך ההסעות, כמו שאני שומע כאן, הוא מאד מוזר, לא ברור ותלוי בגורמים שהם גורמים בסופו של דבר המקבלים החלטות על-פי אינטרס כזה או אחר.
אלכס מילר: יום אחד בא לרשות ואז היא כן עושה, ומחר לא 'בא' לרשות והיא לא עושה.
אלכס מילר: מדובר כאן, כמובן, בסופו של דבר, גם על החלטות שההורים מקבלים אותן במקום מגוריהם.
אלכס מילר: אם היום ההורה מקבל החלטה שהוא רוצה לגור, בגלל בית-ספר כזה או אחר, בשכונה כך וכך והוא יודע שתהיה לו הסעה ומחר בבוקר פתאום מישהו מחליט שאין לו אפשרות לממן ואז אין לו הסעה – זה דבר אכן בעייתי שחוסם, בצורה כזו או אחרת, נגישות של התלמידים לקבלת השכלה במנגנון חינוך חובה.
אלכס מילר: בשביל זה, צריך לקבל החלטות ברורות שלא רק נותנות מענה שהוא מענה שלא נתון לגמישות בסוגיית ההסעות, וגם נותן מענה לסוגיות של אותם ההורים שמצבם הסוציו-אקונומי לא מאפשר לילדיהם להיות דווקא בבתי-ספר איפה שהם באמת יכולים ללמוד את אותם המקצועות שלדעתם הם המעניינים והחשובים ביותר.
אלכס מילר: צריך להיות כאן מנגנון שנותן מענה לאלו שלומדים כמובן, כמו שנאמר כאן, בכיתות י"א-י"ב.
אלכס מילר: תחשבו על מנגנון המלגות בשיתוף עם השלטון המקומי.
אלכס מילר: בשאר המקומות שזה יהיה קבוע; זה כולל כיתה ה'?
דודו לוי: עד כיתה ד' זה שני קילומטרים, ומכיתה ה' ומעלה זה שלושה קילומטרים.
אלכס מילר: שזה לא יהיה מצב לפרשנות של ראש עיר כזה או אחר.
אלכס מילר: אני כבר אומר לכם שאני יודע על אריאל במאה אחוז, כי אני גר שם, והיה לי מאד מוזר לשמוע את זה.
אלכס מילר: אמרו לי שזה עד כיתה ה' לא כולל.
דודו לוי: אני מוכן לבדוק את זה.
אלכס מילר: אלא אם אתם רוצים להגיע לפה עוד שבוע הבא גם כן.
אלכס מילר: מה שנאמר שם על-ידי מחלקת החינוך הוא שזו החלטת משרד החינוך.
דודו לוי: זה כבר לא נכון.
דודו לוי: אני כבר אומר לך.
רונית תירוש: בזה אני מוכנה להעיד שזה לא יכול להיות.
דודו לוי: נבדוק את זה היום.
אלכס מילר: לבדוק אריאל זה דבר ראשון.
אלכס מילר: כל שאר המקומות – לבדוק את הסוגיות של הגמישות שמפעילים ראשי ערים.
אלכס מילר: אם זה היום עד כיתה י', שיהיה בכל המקומות עד כיתה י', ואז נתחיל לחשוב על מנגנון המלגות.
אלכס מילר: אם זה בעניין של הגמישות, מה הם הפרמטרים של הגמישות?
אלכס מילר: זאת אומרת, זה לא יכול להיות שראש העיר רוצה ביום אחד לחסוך את ה-40% או ה-50% שלו, ואז הוא מבטל את כל מנגנון ההסעות.
רונית תירוש: האם זה אפשרי?
דודו לוי: אנחנו משתתפים רק כאשר יש בקשה מהרשות.
דודו לוי: אנחנו לא יכולים לכפות עליה.
רונית תירוש: ראש רשות יכול להחליט?
אלכס מילר: הוא רוצה לחסוך, ואז הוא אומר "אני אקח את הכסף הזה ואבנה כיכר".
דודו לוי: סליחה, לא.
דודו לוי: הוא לא יקבל מאתנו כסף.
רונית תירוש: את הכסף שלו.
דודו לוי: שלו?
דודו לוי: – הוא יכול לעשות מה שהוא רוצה.
אלכס מילר: אני אומר שאם היום מתאים לו להשקיע בחינוך, הוא משקיע בחינוך.
אלכס מילר: אם מחר מתאים לו לבנות כיכר, הוא אומר: מהיום והלאה אין השתתפות בהסעות, ואני בונה כיכר.
אלכס מילר: זה כסף שלו.
אלכס מילר: שוב, אנחנו דיברנו ותמיד אמרנו: ייעוד כספי חינוך.
אלכס מילר: דיברנו על הסוגיה הזאת, שאם יש תקציב שמחולק, שיחול.
אלכס מילר: לדוגמא: אתה יודע מה?
אלכס מילר: אתה לא רוצה להפעיל?
אלכס מילר: יש לך בעיה לוגיסטית?
אלכס מילר: לפי מצב הרשות שלך, אתה צריך להשקיע בנושא ההסעות או בכל סוגיה אחרת שיש שיתופי פעולה עם משרד החינוך 40%, 60%, ולא משנה כמה הרשות המקומית לפי מצבה – אם הוא לא עושה את זה, זה לא שאת הכסף זה הוא יכול להשקיע במשהו אחר.
דודו לוי: אני חוזר: הוא לא יקבל אגורה אחת מאתנו.
אלכס מילר: אני יודע, אני שוב אומר: בשביל מה עשית את החוק?
אלכס מילר: כדי לתת מענה לילדים או כדי למצוא עוד איזה משהו לראשות העיר לבזבז את הכסף?
אלכס מילר: עשית חוק בשביל שהילדים ייהנו ממנו, נכון?
אלכס מילר: לא עשית את זה כדי למצוא עוד דרך לאן הרשות יכולה להשקיע את הכסף שלהם.
אלכס מילר: אז, אל תיתן גמישות לדבר הזה.
אלכס מילר: אם קבעת - - -
רונית תירוש: הוא לא קבע.
רונית תירוש: זו הבעיה.
אלכס מילר: בחוק קבועים מרחקים.
רונית תירוש: זה בחוק?