GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דב חנין: זה לא מתחיל ונגמר בילדים ובבני נוער.
דב חנין: ישנה אווירה של הפקרות במרחב הציבורי, וכאשר יש אווירה של הפקרות במרחב הציבורי כך נראה המרחב וכך מתנהלים אנשים במרחב הזה.
דב חנין: זה קשור לנערים, זה קשור למבוגרים, זה קשור לאייך מתנהלים ולאן מתגלגלים ויכוחים של אנשים על מקומות חנייה או על כל מיני שאלות טריוויאליות אחרות.
דב חנין: זה בהחלט קשור גם לסדרי עדיפויות של המשטרה בפעילותה.
דב חנין: כאשר המשטרה יכולה להקצות מאות רבות של שוטרים כדי למנוע הפגנות מחאה, זה אומר שיש לה סדר עדיפות מסוים.
דב חנין: אותם מאות שוטרים לא נמצאים בחניון גן העיר כדי לשמור על ביטחון בסיסי ומינימאלי.
דב חנין: המשטרה צריכה להחליט מה סדר העדיפויות שלה.
דב חנין: לדעתי, סדר העדיפות של המשטרה צריך להתמקד ביצירת אווירה יותר בטוחה ויותר אפשרית במרחב הציבורי שלנו.
דב חנין: למרבית הצער, המרחב הציבורי שלנו נמצא במגמה של התדרדרות.
דב חנין: אני חושב, שעד לפני כמה שנים תל-אביב היתה אחד המקומות הבטוחים בעולם.
דב חנין: לא היתה לי שום בעיה שהילדים שלי יסתובבו עד מאוחר בלילה.
דב חנין: רציתי שהם יחזרו קצת יותר מוקדם, אבל לא חששתי מבחינת הביטחון האישי שלהם.
דב חנין: אני חושב, שהמצב הזה הולך ומשתנה.
דב חנין: תל אביב היא דוגמא אחת, אבל יש דוגמאות למקומות אחרים בהם המצב הוא הרבה יותר קשה.
דב חנין: איך צריכה להיות ההתמודדות?
דב חנין: קודם כל, ההתמודדות צריכה לכלול גם אפקט של הרתעה.
דב חנין: פקחים ושוטרים המסתובבים במרחב הציבורי זה דבר חשוב וזה דבר נכון.
דב חנין: אני לא בטוח שהפתרון צריך להיות בהרחבה של אחריות פלילית על בני נוער.
דב חנין: אני לא מאמין גדול בהפללה של קטינים.
דב חנין: אני לא חושב שזה ערוץ נכון.
דב חנין: אני חושב, שככל שאנו נלך באפיק הזה אנו עלולים ליצור נזקים הרבה יותר גדולים מאשר תועלת.
דב חנין: גם כאשר אנחנו אומרים שהאפיק הפלילי איננו האפיק המתאים, זה לא אומר שאין במה לטפל.
דב חנין: אם בני נוער צורכים אלכוהול, אז אולי אני לא אפתח להם תיק פלילי, אבל אני צריך לטפל בנושא במנגנונים ובערוצים נוספים.
אלכס מילר: יכול להיות קנס, יכולה להיות ענישה מנהלית.
דב חנין: קודם כל טיפול, קודם כל התייחסות, קודם כל בדיקה איפה הבעיה: אצל הנער, אצל המשפחה, בבית הספר ואולי שילוב של כל הדברים האלה.
דב חנין: הדבר הזה מחייב היערכות ברמה אחרת.
דב חנין: אנו צריכים פריסה לגמרי אחרת של עובדים ועובדות סוציאליות בתוך המערכות החברתיות שלנו.
דב חנין: לא הכל ניתן לפתרון בכוח.
דב חנין: מבחינת מערכת החינוך – אדוני המשנה למנכ"לית, אני עוקב קצת אחרי העבודה שלכם, ואני מברך עליה.
דב חנין: אני בהחלט מברך על הפעילות שלכם, אבל אני חייב לומר לך שיש לי ויכוח הרבה יותר גדול עם הכיוון הכללי שמשרד החינוך הולך בו.
דב חנין: במקום לחזק את מערכת החינוך כמערכת מחנכת, לחזק את מעמד המורה, את סמכותו, את מקומו בכיתה - חה"כ וילף עוסקת רבות בנושא הזה - אתם מתעסקים בפרמטרים אחרים: פרמטרים של מדידה, כל מיני מספרים, מבחנים למורים ומבחנים לתלמידים.
קריאה: זה לא מנוגד אחד לשני.
דב חנין: לטעמי, זה מנוגד אחד לשני.
דב חנין: בשנה האחרונה למדתי לעומק את הניסיון הפיני בתחום החינוך.
דב חנין: הניסיון הזה הוא מאוד מעניין.
דב חנין: זו מערכת חינוך מאוד מצליחה עם מעט מבחנים ומעט מדידות.
דב חנין: הם עושים דברים אחרים: הם מחזקים מאוד את מעמדו של המורה, והם נותנים לו משקל ומקום בכיתה.
דב חנין: אז המורה הופך להיות לדמות מחנכת ומשפיעה.
דב חנין: מעבר למה שקורה בבית הספר – ואני בהחלט בעד שינוי במה שקורה בבית הספר - אני חושב שגם בית הספר מוגבל.
דב חנין: בית הספר היום הוא לא הגורם המחנך הראשון של הילדים שלנו, אולי האחרון אפילו.
דב חנין: הרבה יותר השפעה יש למה שרואים בטלוויזיה, לתרבות הלא פורמאלית וליחסים מחוץ לכיתה ומחוץ לבית הספר.
דב חנין: פה, אנחנו כחברה צריכים לבנות מחדש ולחזק את מערכות החינוך הלא פורמאלי: תנועות הנוער, למשל.
דב חנין: אני בטוח, שבערים שבהן יש פעילות משמעותית של תנועות נוער אתם תראו פחות אלימות, פחות שכרות של נערים, יותר התנדבות לשנת שירות ולכל מיני פעילויות חברתיות אחרות מועילות.
דב חנין: בני נוער מחפשים מסגרות.
דב חנין: בני נוער צריכים מסגרות.
דב חנין: אם אנחנו לא נעודד, נתקצב ונתמוך בצורה מאוד מאסיבית במערכת הזו של תנועות הנוער, אנחנו לא נוכל להתמודד עם הדברים האלה.
דב חנין: לצערי, לאורך השנים האחרונות תנועות הנוער לא משגשגות מבחינת התמיכות הכלכליות שהן מקבלות, וגם זה דבר שצריך לתקן ולשנות.
לילי הלפרין: דווקא האוכלוסייה שאנו רוצים שתבוא לתנועות הנוער לא מגיעה לתנועות הנוער.
לילי הלפרין: זה הביצה והתרנגולת.
דב חנין: אני מדבר מתוך היכרות את הפעילות ההתנדבותית אצלנו במעגלי המשפחה.
דב חנין: בני המשפחה שלי התנדבו במסגרות עם אוכלוסיות הנמצאות במצב לא פשוט.
דב חנין: כאשר נותנים מסגרת, כולנו יכולים להיות מופתעים מהנכונות של אנשים להגיע אליה, להצטרף אליה ולהתלהב ממנה.
אלכס מילר: מסגרת מחייבת.
דב חנין: מסגרת מושכת.
דב חנין: אם יש משהו שימשוך אותם, לא צריך לחייב.
אלכס מילר: אני יכול לתת לך דוגמא.
אלכס מילר: נניח שיש מסגרת וולונטארית, ויש ילדים שמגיל קטן הרגילו אותם ללכת לתנועות הנוער.
אלכס מילר: בסופו של דבר נמצא אותם גם לקראת התיכון נמצאים במסגרות האלה.
אלכס מילר: לעומתם, יש כאלה שאף פעם לא היו שם, זה לא מעניין אותם וכמה שלא תסביר להם על חשיבות של התנדבות ומעורבות חברתית, אתה לא תמצא אותם שם.
אלכס מילר: יש אפשרות, שלגבי אותו נוער שמסתבך, במקום לפתוח תיקים תהיה מסגרת מחייבת של תנועות נוער.
אלכס מילר: יגידו להם: אתם מחויבים ללכת לתנועת נוער כזו אחרת במשך שנה.
אלכס מילר: לדעתי, בסופו של דבר, כאשר הם יהיו שם ייפול להם האסימון וזה ימשוך אותם.
דב חנין: אגב, אנחנו בכנסת חוקקנו חוק בכיוון הזה – חוק של ההליכים חלופיים לבני נוער, שהוא לדעתי אחד החוקים החשובים ביותר שהכנסת חוקקה בקדנציה הזו.
דב חנין: הוא חוק שאומר: במקום הליכים פלילים בואו נייצר מסגרות אחרות ומנגנונים אחרים.
איציק תומר: אתה מתפרץ פה לדלת פתוחה.
דב חנין: אני רוצה לומר, שהבעיה שאנו מתמודדים איתה היא בעיה הרבה יותר גדולה.
דב חנין: כל החברה הישראלית נמצאת במשבר ערכי עמוק ורציני.
דב חנין: השאלות הן לא שאלות של בני נוער ושמירת סדר במרחב הציבורי.
דב חנין: השאלות הן אפילו לא שאלות על דמותה של מערכת החינוך הפורמאלית והלא פורמאלית.
דב חנין: החברה הישראלית נמצאת במשבר ערכי, שמתבטא בין היתר בתרבות אלימה ובערכים כוחניים ששולטים בכל הרמות בחברה הישראלית, מהפוליטיקה ועד הטלוויזיה, וכלה בחיי היומיום של נערים.
דב חנין: לכן, ההתמודדות הזו צריכה להיות התמודדות כוללת ורחבה.
דב חנין: כאשר אני אומר את הדברים האלה, אני יודע שלפעמים כאשר שומעים "התמודדות כוללת ורחבה", כל אחד מפרש את זה כאילו זו בעיה של כל המערכת.
דב חנין: בהקשר הזה, יפים הדברים שנאמרו בפרקי אבות: "לא עלינו המלאכה לגמור, אבל לא אנחנו פטורים מלעסוק בה".
דב חנין: זאת אומרת: יש פה התמודדות רחבה וכוללת, אבל היא מחייבת את כל אחד להתגייס באופן מלא ולעשות את חלקו בתוך הפאזל הגדול הזה.
אלכס מילר: נציגי מועצת הילדים והנוער, השאלות מופנות אליכם - אלה הנמצאים בשטח, ששומעים את התלמידים באופן יומיומי.
אלכס מילר: חשוב לנו לשמוע איך אתם רואים את הדברים.
אלכס מילר: בתקופה האחרונה אנחנו רואים אלימות בכדורגל ובאופן כללי: נחשפים לאלימות במגרשים, כאשר רואים שחקני כדורגל, שאמורים לשמש דוגמא, משתוללים והולכים מכות אחד עם השני, שומעים את המאמנים צועקים: "לא משנה אלימות, עדיף כבוד" ולא רואים ענישה בפועל של אותם האנשים.
אלכס מילר: יכול להיות שהצעירים לוקחים דוגמאות מאותם אנשים מעולם הספורט והשואו ביזנס.
אלכס מילר: זה משליך על החברה, וההתנהגות היא נגזרת של כך.
אלכס מילר: אנחנו העלינו כאן כמה סוגיות: אלכוהול, פעילות בלתי פורמאלית אחרי שעות הלימודים, פעילות בשטח בית הספר.
אלכס מילר: עד כמה אפשר להתמודד עם הסוגיות בתוך שטח בית הספר, מחוץ לבית הספר ועד כמה אתם מעורבים בכל הנושאים הללו?
אלכס מילר: אם יש לכם הצעות, אני אשמח לשמוע.
דין זוהר: חשוב לי להתחיל ולומר שהאלימות היא בעיה עולמית.
דין זוהר: זו בעיה הנמצאת בכל החברה ולאו דווקא בקרב בני נוער.
דין זוהר: אסור לנו לייחס את האלימות רק לבני הנוער.
דין זוהר: פרופ' יוסי הראל אמר, שבני הנוער נמצאים בתקופה בה הם בונים את האופי שלהם והם מושפעים מהרבה דברים מסביב, ולכן אנו צריכים להתייחס להרבה דברים מסביב ולאו דווקא לאלימות.
דין זוהר: האלימות היא התוצאה של בעיות כמו אלכוהול ומה שקורה בחברה בכלל.
דין זוהר: בנוגע לאלכוהול - אנחנו בנתניה החלטנו שאנו מתעסקים בנושא האלכוהול מכל הכיוונים.
דין זוהר: שיתפנו פעולה עם כל הגורמים בעיר, כולל מחלקת החינוך, ויצאנו עם פתרונות ומעשים בשטח: מועדון נוער ופעילויות בבתי הספר.
דין זוהר: ביחד יצרנו תוכנית למניעת אלכוהול.
דין זוהר: לבסוף זה גם פתר את בעיית האלימות.
דין זוהר: ברגע שבני נוער מגיעים למועדון נוער שהוא בלי אלכוהול, אז הם לא נמצאים בחוץ במקומות מועדים לפורענות.
דין זוהר: אמרו כאן שנדרש שיתוף פעולה.
דין זוהר: לכל מערכת יש תוכנית: לפרויקט "עיר ללא אלימות" יש תוכנית ענקית, למשרד החינוך יש תוכנית עצומה, אבל צריך שיהיה גוף מאחד שיעשה תוכנית מרכזית וגדולה שתטפל בנושא הזה ביחד.
דין זוהר: בנתניה יש את פורום הנוער העירוני – פורום שמגיעים אליו נציגים מכל הגופים האלו, כאשר ביחד אנחנו יוצרים תוכנית כך שבאופן ודאי יהיה פתרון ומעשה שיביא לשינוי.
דין זוהר: לגבי שיעורי חינוך – אנחנו במועצת התלמידים והנוער הארצית מאמינים, שאחד מהדברים החשובים ביותר והנכונים ביותר לפתור בעיות הוא השיח החינוכי והערכי בבתי הספר ובחינוך הבלתי פורמאלי.
דין זוהר: לפני שבועיים היתה ועידה ארצית למועצת תלמידים.
דין זוהר: הגיעו 700 בני נוער מכל הארץ, שדיברו על מעורבות בני נוער, אחריות בני נוער והמחויבות שלנו כבני נוער לסביבה שאנחנו נמצאים בה.
דין זוהר: לצערנו, זה הפסיק פה.
דין זוהר: אין בבתי הספר את השיח על הדברים האלה.
דין זוהר: במשרד החינוך אין עדיין שיח על ערכים בבתי הספר.
דין זוהר: אנחנו מבינים את זה כאשר תעודת הבגרות היא הדבר הכי חשוב בבית הספר.
דין זוהר: אי אפשר להאשים את התלמיד שאין לו ערכים, ברגע שהדבר הכי חשוב בבתי הספר הוא בגרות.
דין זוהר: אני רואה בבית הספר שלי, שתלמידים מעדיפים ללמוד למבחן במתמטיקה מאשר ללכת לסיור בכנסת.
דין זוהר: דבר נוסף הוא להשתמש בבני הנוער.
דין זוהר: כמו שאמרתי, לוועידה הגיעו 700 בני נוער, שמאחוריהם יש 13,500 בני נוער שנמצאים במועצות תלמידים, כל הארגונים וכל תנועות הנוער.
דין זוהר: צריך להשתמש בהם.
דין זוהר: למה אנו מתייחסים בעיקר למקרים האלימים ולנוער הרע, ולא מראים את הצד השני: הנוער הפעיל?
דין זוהר: ברגע שהשיח יהיה סביב הצד החיובי, אנחנו גם ניצור משהו חיובי.
דין זוהר: ברגע שאנחנו מסתכלים על הצד השלילי, זה מה שקורה.
דין זוהר: דבר נוסף הוא החינוך הבלתי פורמאלי – פעילויות פנאי.
דין זוהר: אנחנו מדברים על תחליפים.
דין זוהר: יש הרבה מאוד ראשי ערים שלא נותנים חשיבות לפעילות ערכית וחינוכית בשעות אחר הצהריים.
דין זוהר: עכשיו נכנס חוק הרשויות המקומיות, שרק בעוד 3 שנים נוכל לדעת מה יהיה איתו.
דין זוהר: עדיין, צריך יותר ויותר לחזק את העניין הזה מול משרד החינוך ומול הרשויות המקומיות.
דין זוהר: צריך להכניס את כל מה שקשור לפעילויות פנאי, בשיתוף בני הנוער, בשיתוף הרשות למלחמה בסמים, כדי שנוכל למצוא פתרונות אלטרנטיביים לבני נוער.
עינת וילף: אני מצטרפת לדבריו של חה"כ חנין לגבי הפערים בין הדיונים על הנושאים השונים.
עינת וילף: בנושא אלימות בני נוער, אני חושבת שצריך לזכור דווקא את הצד ההפוך: ברוב המקרים הנוער הוא זה שסובל מהאלימות.
עינת וילף: המחוללים הם מחוללים בודדים ביותר, בין אם זה בבתי הספר שמדובר במתי מעט ובין אם זה במרחב הציבורי.
עינת וילף: הבעיה היא, שכאשר אנחנו לא שמים גבולות לאותה קבוצה קטנה, אז היא זו שקובעת את הכללים, בין אם זה בבית הספר ובין אם זה במרחב הציבורי.
עינת וילף: כך נוצרת התחושה שהנוער הוא אלים, כאשר המצב הוא לא כך.
עינת וילף: ברוב המקרים, גם בבית הספר, הנוער הוא הקורבן של אותה אלימות, כאשר רק מתי מעט הם המחוללים שלה.
עינת וילף: אנחנו מתכנסים כאן על רקע אירועים קונקרטיים, אבל הבעיה בעיניי היא בעיית האלימות הכבושה – אותה הפקרות במרחב הציבורי, אותה הפקרות במרחב הבית ספרי.
עינת וילף: כלומר, התחושה שאתה נכנס למקום, שגם אם לא מתרחש בו אירוע אלים, הדברים נמצאים באוויר ויכולים להתלקח בכל רגע.
עינת וילף: מה שאנחנו צריכים לעשות זה לא רק למנוע את האירוע הנקודתי, אלא לדאוג שיהיה פער מאוד גדול ושהתחושה לא תהיה של התלקחות בכל רגע.
עינת וילף: כלומר, שיהיה מרחב מאוד גדול עד אשר מגיעים להתלקחות.
עינת וילף: כיום התחושה היא שהמרחב הזה מאוד קטן.
עינת וילף: דיברתם על ג'וליאני, אבל עיקר העבודה שלו לא היתה סביב "אפס סובלנות".
עינת וילף: עיקר העבודה שלו היה סביב ה"חלונות השבורים".
עינת וילף: כלומר, לדאוג שהאווירה הכוללת תהיה אווירה לא אלימה ולהתמודד דווקא עם אותם דברים קטנים.
עינת וילף: לכן, אני לא מסכימה עם מה שנאמר כאן.
עינת וילף: המוסיקה באוטובוסים היא חשובה.
עינת וילף: הנהג הוא דמות הסמכות שם.
עינת וילף: אין מה לעשות.
עינת וילף: אני לא בעד שכל אדם יתחיל לחנך את חברו.
עינת וילף: הדברים האלה הם מסוכנים ובעייתיים.
עינת וילף: אנשים דיברו בעקבות הרצח בבאר שבע ואמרו: "עכשיו לא נתערב".
עינת וילף: אני חושבת שראוי שאנשים לא יתערבו במצבים כאלה ויקראו לדמות הסמכות.
עינת וילף: כאשר כל אחד מנסה להיות דמות הסמכות, אנחנו נכנסים לבעיה.
עינת וילף: הנהג באוטובוס הוא דמות הסמכות.
עינת וילף: הוא צריך לדעת שאחריותו לדאוג לאווירת הנסיעה ולא רק לנסוע מנקודה א' לנקודה ב'.
עינת וילף: אחריותו שבמהלך הנסיעה הנוסעים ירגישו אווירה בטוחה.
עינת וילף: אם כולם רואים שיש שניים-שלושה בני נוער שעולים עם מוסיקה רועשת ואף אחד לא מעז להגיד להם שום דבר - כי יש את אווירת ההפקרות והאלימות הכבושה באוויר - הדברים האלה משפיעים גם על תחושת הביטחון הכוללת.
עינת וילף: לכן, אני כן חושבת שצריך להבהיר לדמויות סמכות - בין אם זה הנהג באוטובוס ובין אם זה הסדרן בקולנוע - שהאחריות שלהם היא לא רק לתפקיד הצר אלא גם לשמור על התחושה הבטוחה והכללים באותו מרחב ציבורי.
עינת וילף: רק להם יש את היכולת לבוא בדין ודברים.
עינת וילף: אני חושבת, שבתוך בתי הספר צריך להקפיד על אותם כללים ברורים, ולא לאפשר בכלל את ההתפרצות ואת ההתלקחות.
עינת וילף: לא לתת לאותם מתי מעט של בני נוער, המחוללים את האווירה האלימה, ביטוי במרחב הבית ספרי.
עינת וילף: לא להיכנע להם.
עינת וילף: איך אמרה לי מורה אחת?
עינת וילף: "הרבה אנשים אומרים שזה לא בסדר שמתעקשים על כללים בבית הספר.
עינת וילף: כללים בבית הספר תמיד יהיו, השאלה היא מי קובע אותם: האם נותנים לשניים שלושה בריונים לקבוע את הכללים בבית הספר, או נותנים לדמויות הסמכות לקבוע את הכללים בבתי הספר.
עינת וילף: כללים יהיו".
עינת וילף: אני רוצה לחזק את מה שנאמר כאן על הפיכת בני הנוער לגורם אקטיבי.
עינת וילף: כל מערכת החינוך בנויה עדיין על בני הנוער כגורם פאסיבי.
עינת וילף: הדבר הזה הופך אותה למערכת חינוך נכה.
עינת וילף: תנועות הנוער הן מענה חלקי.
עינת וילף: בעיניי, המענה צריך להיות בבתי הספר.
עינת וילף: בני הנוער צריכים להיות אחראים על פעילויות בתוך בתי הספר בשעות אחר הצהריים.
עינת וילף: אנחנו צריכים להציג יעד מאוד ברור, שבו נשארים בבית הספר עד השעות 16:00-18:00 אחר הצהריים, כאשר שיעורי הבית נעשים בתוך בתי הספר, ספרי הלימוד נמצאים בתוך בתי הספר, ובני הנוער מפעילים פעילויות של חוג דרמה, ספורט וכל דבר שעולה על הדעת.
עינת וילף: לא צריך מבוגרים לצורך העניין.
עינת וילף: בני הכיתות הגדולות יפעילו את בני הכיתות הנמוכות.
עינת וילף: הם יפעילו פעילויות: חוג מוסיקה, חוק תיאטרון.
עינת וילף: צריך לתת לנוער אפשרות להיות אקטיביים במערכת החינוך, אפשרות להפעיל את עצמם ולהפעיל את הצעירים.
עינת וילף: צריך להפוך את בתי הספר למרכזים קהילתיים.
עינת וילף: אני לא חושבת, שזה נכון שהכל הולך למתנ"סים ולתנועות נוער בלתי פורמאליות.
עינת וילף: אני חושבת, שצריך להביא את הדברים לתוך בתי הספר, ושבתוך בתי הספר בני הנוער יהיו גורם אקטיבי.
עינת וילף: לא רק גורם פאסיבי שלומד ועושה בחינות אלא גורם שמפעיל פעילויות בבית הספר.
עינת וילף: אנחנו צריכים להסתכל על הדברים האלה בכל המרחב, אבל בראש ובראשונה צריך להבין שההתמודדות היא עם ההפקרות והאלימות הכבושה, ולא דווקא עם הקצה שבו המצב מתלקח.
עינת וילף: הרבה לפני כן, צריך לחשוב איך נותנים לאנשים בכלל ולבני הנוער את התחושה שבמרחב הציבורי הם פועלים במקום שיש בו כללים, שיש בו סמכות, ובראש ובראשונה דמויות הסמכות מגינות עליהם ולא נוקטות "ראש קטן" בכל פעם שהאווירה לא נעימה.
אנסטסיה מיכאלי: אדוני היו"ר, אני מברכת אותך על הדיון.
אנסטסיה מיכאלי: כל המדינה שלנו מדברת על אלימות, לא רק בין בני הנוער.
אנסטסיה מיכאלי: יש גל של אלימות, ואנו מדברים על התופעה כמה שנים.
אנסטסיה מיכאלי: מדינת ישראל למדה לוותר לעצמה על ערכיה.
אנסטסיה מיכאלי: אנו רואים כאן אנשים שמייצגים כל מיני משרדי ממשלה: משרד לביטחון פנים, משרד החינוך, משרד המשפטים, משרד תעשייה ומסחר, משרד הרווחה, מרכז השלטון המקומי, המועצה לשלום הילד, הרשות הלאומית למלחמה בסמים, ארגוני הורים, מועצת התלמידים, איגוד מנהלי מחלקות חינוך, ארגוני מורים ורשתות החינוך.
אנסטסיה מיכאלי: יש עוד כמה גופים חסרים לדיון.
אנסטסיה מיכאלי: באחת הישיבות, שהיו המשודרות ביותר, הנושא היה האח הגדול והשימוש בכדורים הפסיכיאטריים.
אנסטסיה מיכאלי: לא שמנו לב, שאחד המשתתפים אמר: "אנחנו יכולנו לשתות שם כמה שאנחנו רוצים.
אנסטסיה מיכאלי: היה שם מלא אלכוהול".
אנסטסיה מיכאלי: אנו צריכים לבדוק, איזה מודל חיקוי אנו בנינו בטלוויזיה.
אנסטסיה מיכאלי: עינת וילף שאלה שאלה מצוינת: מה אומר חוק העונשין לגבי החזקת סכינים?
אנסטסיה מיכאלי: אנחנו כחברה צריכים לשאול: מה חוק העונשין אומר כאשר אנחנו מחזיקים טלוויזיה?
אנסטסיה מיכאלי: יש לנו גופים שונים שלא יודעים לעשות רגולציה כמו שצריך.
אנסטסיה מיכאלי: יש לנו משבר בשוק הטלוויזיה, שלא התחיל בערוץ 10.
אנסטסיה מיכאלי: אחת המחלקות בה יש משבר הוא גוף הרגולציה.
אנסטסיה מיכאלי: אף אחד לא יודע מי עושה את הרגולציה ומי בודק איזה תוכן יש על מסך הטלוויזיה.
אנסטסיה מיכאלי: אני אמא ל-8 ילדים.
אנסטסיה מיכאלי: כאשר אני פותחת טלוויזיה, מתוכניות הבוקר ועד תוכניות הערב, אני רואה מסר אחד: כמה רצחו, כמה אנסו, מה המספר של אנשים שהתאבדו, כמה הם שתו.
אנסטסיה מיכאלי: אנו צריכים להרים גבה ולעצור את זה.
אנסטסיה מיכאלי: צריך להפסיק את התופעה הזו.
אנסטסיה מיכאלי: אני מציעה לעשות שידור חוזר של הישיבה הזו ולקיים ישיבה נוספת, ולהזמין את כל הגופים המתעסקים ברגולציה ותוכן.
אנסטסיה מיכאלי: אני מחבבת כל מיני כוכבים, שמכניסים כל מיני קליפים ואייטמים ליוטיוב.
אנסטסיה מיכאלי: בזמנו היה כוכב ידוע מאוד, עומר, שראיתי את אחד הקליפים שלו.
אנסטסיה מיכאלי: בקליפ רואים כמה אלכוהול נשפך בזמן שהוא שר שיר.
אנסטסיה מיכאלי: הוא לא משווק את עצמו רק בזכות היכולת האומנותית שלו, אלא גם ביכולת השיווקית שלו למכור את עצמו.
אנסטסיה מיכאלי: אנחנו יודעים שהשוק הזה מופרע ואין ממה להתפרנס, חוץ מאנשים שלוקחים חסות על מכירת כמות האלכוהול.
אנסטסיה מיכאלי: בכלכלה העולמית השוק של אלכוהול מבוסס הכי הרבה על הנפשות בעולם.
אנסטסיה מיכאלי: אנחנו כאנשים שחיים במדינת ישראל צריכים לנקוט ביד קשה ולבנות תוכנית לטווח ארוך, כולל רגולציה של התוכן המשודר בערוצי הטלוויזיה המסחריים.
אנסטסיה מיכאלי: יכול להיות שהמדינה צריכה לקחת על עצמה אחריות לאחד את כל הגופים, ולבנות מערכת שעושה רגולציה לטווח ארוך.
דין זוהר: אדוני היו"ר, חשוב שתדע שמועצת התלמידים והנוער הארצית מתכננת עצרת של כלל בני הנוער בארץ בנושא האלימות.
דין זוהר: קיבלנו את ברכת השר על כך.
דין זוהר: בנוסף, ישנן ערים בכל רחבי הארץ שעומדות לעשות עצרות משלהן.
דין זוהר: רחובות, למשל.
אלכס מילר: מודעות זה תמיד דבר טוב.
אלכס מילר: חינוך שבא מכם זה טוב.
לילי הלפרין: אני מנחה קבוצות בני נוער בנושא של מניעת האלימות, כאשר קהל היעד שלי היא אוכלוסייה מזוהה בדרך כלל.
לילי הלפרין: לא אוכלוסייה נורמטיבית, אלא אותה אוכלוסיית קצה.
לילי הלפרין: למשל, יש לנו עכשיו פרויקט עם אוהדי ביתר ירושלים.
לילי הלפרין: כל פעם שאני יוצאת מהקבוצה הזו אני אומרת בלבי: "צעיר לעזאזל".
לילי הלפרין: אני רואה כמה פעמים ההתנהגות האלימה שלהם באה מאחריות שלנו בנושאים של חינוך.
לילי הלפרין: אני אדבר על זה בשתי מילים.
לילי הלפרין: רוב האנשים שאני עובדת איתם הם בני נוער בגילאי 12-18, במסגרת פורמאלית או לא פורמאלית, שמעורבים ברמה זו או אחרת באלימות.
לילי הלפרין: מסתבר שלקבוצה הזו יש קשיים רציניים באוריינות – קשיים בקריאה וקשיים בכתיבה.
לילי הלפרין: אנחנו יודעים את זה גם ממצאים של בתי הסוהר.
לילי הלפרין: מי מגיע לשם?
לילי הלפרין: בעלי ליקויי למידה שלא אובחנו, בעלי קושי בשליטה בשפה.
לילי הלפרין: השליטה בשפה זו מכה.
לילי הלפרין: אם לא יטפלו בזה ברמה יחידנית, יאתרו את הילדים האלה כבר מגיל צעיר וילוו אותם על ידי חונך קבוע ולא על ידי מתנדבים שמתחלפים כל שנה, המצב יהיה מאוד קשה.
לילי הלפרין: לרוב האנשים הנוהגים באלימות יש בעיות בקריאה וכתיבה.
לילי הלפרין: זה גורם להם להתבטא לא נכון.
לילי הלפרין: ההתנהגות שלהם גוררת לעג כלפיהם, והם מרגישים מתוסכלים.
לילי הלפרין: הם גם נושרים באופן טבעי, סמוי או גלוי, ממערכת החינוך ונמצאים בשוליים.
לילי הלפרין: לחלק גדול מהם אין רקע של לימודי אזרחות.
לילי הלפרין: אני מציעה להכניס את לימודי האזרחות בשלב מוקדם, ולאו דווקא בשלבים המתקדמים במערכת: בחטיבות ביניים וחטיבות עליונות.
לילי הלפרין: צריך ללמד אזרחות ברמה המתאימה לקהל הצעיר.
לילי הלפרין: כאשר מגיעים אליי לקבוצות, לא רק שהם לא יודעים מה החוק אומר אלא שהרבה פעמים הם גם מתנגדים לו.
לילי הלפרין: למשל, בנושא של התעללות בבעלי חיים הם לא מכירים את החוק.
לילי הלפרין: גם כאשר הם מכירים את החוק, הם אומרים: "בעל החיים הוא שלי, וזכותי לנהוג בו איך שאני רוצה".
לילי הלפרין: גם אם החוק קובע שלא, הם לא מפנימים אותו.
לילי הלפרין: הם נגד החוק.
לילי הלפרין: נושא של לימודי האזרחות הוא מאוד חשוב.
לילי הלפרין: הדבר השלישי, הוא הכישורים הרגשיים – כדאי להתמודד עם מצבי קיפוח, הדרה, כי רוב אלה שנוהגים כך – לפחות אלה שמגיעים אליי לקבוצות – מרגישים קיפוח והדרה מתמשכים, אם כלפי הוריהם, הסביבה הקרובה, המוצא וכו'.
לילי הלפרין: התחושות האלה מביאות אותם להתנהג בצורה תוקפנית.
לילי הלפרין: חלק מהעבודה שלנו היא ללמד אותם איך להגיב שלא בצורה תוקפנית.
לילי הלפרין: אנחנו לא יכולים לשנות את כולם.
לילי הלפרין: הם טוענים: "נהג האוטובוס קרא לאתיופית בשמות, והאוכלוסייה הבוגרת עושה כך וכך".
לילי הלפרין: כרגע אנחנו רוצים ללמד אותם שלא להגיב, שהם ילמדו שכאשר יש עוול מתמשך או עוול קיים הם יכולים להגיב בצורה אחרת.
לילי הלפרין: אני רוצה לסכם ולומר: הדבר האחד הוא הציר הפדגוגי – חייבים להתגבר על העניינים של שליטה בשפה ובקריאה.
לילי הלפרין: שניים – לימודי אזרחות בגיל צעיר יותר.
לילי הלפרין: שלוש – הכישורים הרגשיים.
אלכס מילר: רינה כהן, בבקשה.
רינה כהן: אני מהמועצה הציבורית להורים בישראל.
רינה כהן: אני מברכת על כל הפעולות שנעשות.
רינה כהן: אני רוצה להפנות את תשומת לבם של הגופים הטובים שפועלים ואת תשומת לבה של הוועדה, לכח ולמשאב של הורים.
רינה כהן: צריך לשלב אותם בתוך הפעולות.
רינה כהן: בחלקן הם משולבים, בעיקר ברמה של הורות קהילתית.
רינה כהן: יש היום הורות קהילתית, הורות חינוכית והורות משפחתית.
רינה כהן: יש צורך לחזק את ההורות המשפחתית.
רינה כהן: זה קו הגנה ראשון, קו פעולה ראשון במניעת אלימות.
רינה כהן: האחריות הראשונה לחינוך הילדים היא של ההורים.
רינה כהן: צריך לחשוב איך מסייעים להם, משום שהאלימות הזו היא הנגע הגדול ביותר שמפחיד את כל ההורים.
רינה כהן: יש לשלב אותם, יש לחזק אותם ולחשוב איך אנו מנכיחים אותם, גם מול הילדים ובני הנוער וגם בתוך המערכות שעובדות.
רינה כהן: בשם המועצה הציבורית להורים בישראל אני מברכת על כל הפעולות שנעשות.
רינה כהן: אנחנו יודעים שהחוזק של השרשת תלוי בחוליה החלשה שבה.
רינה כהן: בתוך העניין הזה ההורות מסתמנת כחלשה, ויש צורך לחזק אותה.
אלכס מילר: נציג השלטון המקומי, בבקשה.
זיו בר: נקודת המוצא היא שאלימות משקפת תהליכים רחבים בחברה שלנו.
זיו בר: לא נצליח לבודד את זה לרשות כזו או אחרת, לפעילות בבית הספר, לפעילות אחר הצהריים או למגרש כדורגל, וזה גם לא מונח לפתחו של משרד ממשלתי: משרד החינוך או המשרד לביטחון פנים.
זיו בר: אנחנו ערים לעבודה שנעשית מול משרדי ממשלה.
זיו בר: כאשר אנחנו יוצאים החוצה, אנחנו כל הזמן נחשפים לאלימות במרחב הציבורי.
זיו בר: רק לפני כמה ימים יצאתי עם כמה חברים לשחק כדורסל.
זיו בר: בצד אחד היינו 18 חבר'ה מבוגרים, ובצד השני היה נער אחד בן 14.
זיו בר: היתה הצעה שנשחק ביחד כיוון שזה מגרש ציבורי, אבל הנער עמד על רגליו האחוריות ואמר: אני לא משתף פעולה, ואם רוצים משהו אחר אני קורא למשטרה.
זיו בר: כלומר, יש פה מרחב ציבורי שהוא אלים, והמענה צריך להיות רחב.
זיו בר: אני אגיד מה אנחנו עשינו במרכז השלטון המקומי.
זיו בר: אנחנו כינסנו את ועת הנוער שלנו.
זיו בר: יש לנו ועדה עם נציגי ציבור וראשי רשויות.
זיו בר: ניסינו לחשוב מה עושים.
זיו בר: כתבנו מכתב לראשי רשויות, וביקשנו ליזום פעילויות, לראות איך ניתן לעודד פרויקטים בתחום הזה.
זיו בר: הגענו למסקנה שזה לא מספיק לעשות עוד מאותו דבר.
זיו בר: זה לא מספיק שרוצים לעשות אקלים חברתי אחר.
זיו בר: החלטנו לכנס מספר ועדות, ולעשות משהו משותף לוועדת חינוך, ועדת נוער וועדה למלחמה באלימות:
זיו בר: ננסח מסמך שימליץ לראשי רשויות איך מתמודדים עם התופעה, כדי שיהיה גיבוי לדבר הזה וכדי שזה באמת יהיה משהו רחב.
זיו בר: זה יעד מרכזי במשרדי החינוך, אבל זה לא תמיד יעד משרדי ממשלה אחרים.
זיו בר: מושקעים הרבה תקציבים, אבל לא תמיד יש את הראייה הכוללת.
זיו בר: אנחנו נקרא לראייה כוללת.
זיו בר: כאשר עושים תוכנית, כאשר אנחנו כרשויות מקומיות ומשרדי הממשלה השונים נתגייס אליה, הדגש צריך להיות על הנוער.
זיו בר: צריך להתחיל עם החינוך בגילאים הצעירים.
זיו בר: הדגש צריך להיות לא מה לא אלא מה כן – איך גורמים לנוער להיות משמעותי, איך גורמים למעורבות שלו.
זיו בר: צריך להשקיע בחינוך הבלתי פורמאלי.
זיו בר: היו"ר התחיל בדברים האלה, ואנחנו שמחים שזה הכיוון.
זיו בר: לגבי התקשורת – כאשר התקשורת מראה הרבה אלימות, אנחנו נהיים חברה אלימה.
זיו בר: לגבי חקיקה בכיוון פלילי - זה מספיק לדבר עם נער על אונס ודברים רציניים אחרים.
זיו בר: לדעתנו, יש לכך יותר אימפקט מאשר הפחד שלו מפני שוטר.
זיו בר: הוא צריך פשוט להבין את ההשלכות.
עפרה הילה מתתיהו: אני לא רוצה לחזור על מה שחבריי אמרו, אבל חשוב לי להדגיש שנעשית פה חבירה משותפת של כלל המשרדים.
עפרה הילה מתתיהו: התוכנית "עיר ללא אלימות" משלבת את המשטרה והמצלמות, את מערכת החינוך - יש לנו את מדריכי המוגנות.
עפרה הילה מתתיהו: גם עם משרד הרווחה יש עשייה משותפת.
עפרה הילה מתתיהו: יש את הרשות למלחמה בסמים, שאיתה אנו פועלים בשיתוף פעולה הדוק, גם בנושא של אכיפה וגם בנושא של מניעה והסברה.
עפרה הילה מתתיהו: פרויקט "עיר ללא אלימות" נמצא בפריסה רחבה ברחבי הארץ.
עפרה הילה מתתיהו: אני רוצה לשים פה גם את מציל"ה על השולחן – אגף חברה ומניעת פשיעה במשרד, שעוסק בעיקר בנוער בסיכון.
עפרה הילה מתתיהו: חשוב להדגיש, שהנושא של הנוער והשילוב שלו, הנושא של מנהיגי נוער שמפעילים יזמויות ברשויות, עומד לנגד עינינו בפרויקט "עיר ללא אלימות", לפחות לנגד עיניי כאחראית על תחום החינוך הבלתי פורמאלי.
עפרה הילה מתתיהו: אנחנו עושים עכשיו עשייה מאוד מרוכזת בתחום כדי לקחת את החבר'ה היצירתיים והטובים, על מנת להפעיל אותם בנושא של "אפס סובלנות" לאלימות.
עפרה הילה מתתיהו: אנחנו עושים עשייה מאוד מאומצת בתחום הזה.
עינת וילף: מה למשל?
עפרה הילה מתתיהו: הרעיון הוא לקחת קבוצות של מנהיגות נוער, להשתמש בכל הכלים האפשריים: תיאטרון, קולנוע – כל האמצעים האפשריים שאנחנו יכולים להשתמש בהם בכדי להוביל את המסרים.
עפרה הילה מתתיהו: הם יחולקו לקבוצות של מנהיגות, וכל אחד ייקח מיזם, בבית הספר וברמת הקהילה, בנושא של חוסר סובלנות לאלימות.
עפרה הילה מתתיהו: אנחנו רוצים גם לשלב את ההורים ואת הצוותים החינוכיים בתוך בתי הספר.
אלכס מילר: אסף, בבקשה.