GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אתי אלוני: זאת אומרת, כפי שהוצע לעשות שיחות עם התלמידים, צריך לקיים גם את העניין הזה עם המורים, למרות שאני מאמינה שיהיה באמת חידוד נהלים ותפקידים.
אתי אלוני: אני רוצה לומר שכראשי רשויות, אנחנו רואים בנושא של זיכרון השואה באמת אחד הדברים המעצבים ביותר את הזהות, בוודאי זהות של נער שהוא מתבגר והוא בשלבים של גיבוש ועיצוב הזהות עצמה ואני חושבת שהעשייה הזאת היא עשייה מבורכת ואם 50,000 בני נוער צפו וזה רק אומר הרבה מאוד לעניין.
אתי אלוני: אנחנו שותפים מלאים לעשייה הזאת ומברכים את הנושא של סל תרבות.
אלכס מילר: אופק, מועצת התלמידים והנוער, בבקשה.
אלכס מילר: יושבת-הראש, בבקשה.
אופק הרניק: תודה על רשות הדיבור, יושב ראש הוועדה, מנכ"לית משרד החינוך.
אופק הרניק: מצד אחד, באמת אנחנו, אני חושבת שכולנו מסכימים שהמקרה הזה בכלל לא בסדר, אבל באותה נשימה אני רוצה להגיד ואני שמחה לשמוע כאן שכולם מבינים שזאת לא דוגמה מייצגת של הנוער במדינה שלנו.
אופק הרניק: נכון שצריך לתת את הדעת להעניש ולראות איך פותרים את הבעיה, אבל לצערי, התקשורת יודעת לפרסם רק את הדברים האלה.
אופק הרניק: אני רוצה לקחת את זה למקום קצת אחר.
אופק הרניק: אני חושבת שצריך להיות בבתי-הספר הכנה הרבה יותר משמעותית לפני אירועי תרבות, במיוחד לפני אירועים כאלה, שהם לא קלים רגשית.
אופק הרניק: אני אישית לא ראיתי את ההצגה, אבל אני יצאתי למסע לפולין.
אופק הרניק: אני חושבת שאם לא היתה לי הכנה מספיק משמעותית, אני לא בטוחה איך הייתי עוברת את המסע הזה ומאוד חשוב שגם אחרי אותו אירוע, אותה הצגה, צריך לחזור לבתי-הספר ולהמשיך את השיח ואת ההליך החינוכי, כי אם לא, אין לזה שום משמעות לכך שיוצאים להצגה.
אופק הרניק: ונקודה חשובה זה שאסור בשום מקרה לתת למקרה הזה להשפיע על כך שבתי-ספר כאלה ואחרים, בעייתיים יותר, בעייתיים פחות, לא יצאו להצגות שונות או לאירועי תרבות כי זאת זכות מאוד מאוד גדולה לנו, כבני-נוער, לעבור את זה, זאת הזדמנות מעולה וחלק מאוד חשוב בתהליך החינוכי.
אלון ספן: אני מנכ"ל מתחם המדיאטק, בין היתר מנהל תיאטרון לילדים שמופיע בפני כ- 300,000 – 400,000 ילדים מדי שנה, במסגרת מערכת החינוך ואני רוצה לומר, יושב ראש הוועדה, כב' יושב ראש הוועדה, שהמקרה הזה הוא רק קצהו של קרחון, למרות כל הדברים החמים שנאמרו פה, על ההתנהלות בבתי-הספר, המקרה הזה הוא קצהו של קרחון.
אלון ספן: אנחנו מדי יום ביומו נתקלים בהפרעות בהצגות, גטו היא לא ההצגה היחידה שעוסקת בשואה וגם בהצגות אחרות יש הפרעות, שלא לדבר על תופעה כללית של הפרעות שהן גם בהצגות, גם במוזיאונים, גם בימי קולנוע.
אלון ספן: בכל המקומות האלה, אנחנו נתקלים בהפרעות בלתי פוסקות ואדישות רבה מצד המורים.
אלון ספן: והסיבה המרכזית לטעמי, עומדת לפתחה של הוועדה הזאת וזה היעדר הרגלי צפייה.
אלון ספן: אז אנחנו מדברים רק על השואה?
אלון ספן: אנחנו מדברים על הרגלי צפייה של הילדים.
אלון ספן: ילד בישראל, נכון להיום, למרות המפעל המפואר של סל תרבות, רואה 0.8 הצגה בשנה.
אלון ספן: זאת אומרת, הוא מגיע לתיכון כשהוא ראה חמש, שש, שבע, שמונה הצגות.
אלון ספן: בשאר הדיסציפלינות, האחוזון נמוך יותר.
אלון ספן: זאת אומרת, הוא מגיע אחת לשנתיים למוזיאון.
אלון ספן: ימי קולנוע הוא רואה אחת לשנתיים.
אלון ספן: כלומר, התוצאה היא, בסופו של דבר, לא מדברים על זה, במקרה הספציפי הזה, זה היעדר תקציב.
אלון ספן: הוועדה הזאת כל שנה מתכנסת ואיננה מוסיפה כסף לתקציב סל תרבות וכתוצאה מכך, תלמידים לא רואים מספיק תרבות ולכן, הציפייה שלנו מהם, להגיע בגיל 15 ולשבת ולהבין הצגה עמוקה, משמעותית, מורכבת, כמו גטו, היא ציפייה בלתי אפשרית.
אלון ספן: פשוט בלתי אפשרית.
אלון ספן: וזאת אחריות של הכנסת, זאת אחריות של הוועדה הזאת, זאת אחריות של משרד החינוך.
אלון ספן: וכיום סל תרבות נסמך בעיקר על כספי הורים ולא על תמיכה של משרד החינוך ולכן התופעה הזאת, היא תופעה שבשנה הבאה אנחנו נשב פה וניתקל בתופעה גרועה יותר.
אלכס מילר: עכשיו עדכנו אותי, אני כבר לא זוכר מה אני קובע, אבל בשבוע הבא יש לנו ישיבה על הנושא של סל תרבות.
אלון ספן: אני אשמח להיות שותף לה.
אלכס מילר: אז כולכם מוזמנים שוב.
זבולון אורלב: מותר לי בקריאת ביניים להגיד משהו?
זבולון אורלב: תראה, במובן מסוים, הדברים שלך אותי קצת מקוממים.
זבולון אורלב: כי אתה שוב מוצא סיבות, למה תלמידים לא מתנהגים כראוי, כי הם לא הולכים מספיק לתיאטרון.
זבולון אורלב: והם לא מבקרים מספיק במוזיאון.
זבולון אורלב: זאת אומרת, אני חושב, שמערכת החינוך יכולה לחנך את ילדיה ולהגיע אתם להרגלים שגם אם צופים פעם בשנתיים בהצגה, כמו גטו, או הצגה אחרת, אפשר לצפות בלי להתפרע.
אלון ספן: אני חושב שזאת היא טעות.
זבולון אורלב: קודם כל, מסכים שרוצים לראות יותר.
דב חנין: זה לא תירוץ, הוא אומר שיש פה מורכבות שצריך להתייחס אליה.
אלכס מילר: אני גם אגיד לך משהו.
אלכס מילר: אני, עד גיל 15, גדלתי בברית-המועצות, אז, במוסקבה, אימא שלי מורה לשפה, לרוסית ולספרות.
אלכס מילר: תאמין לי, כמה שאני ביקרתי במוזיאונים, בהצגות, אני לא חושב שיש, לא יודע, מישהו שאני מכיר לפחות מהמעגל שלי, שהיה בכל-כך הרבה מקומות, עם כל הכיתות שלה הייתי הולך, גם כשהייתי קטן ועם הכיתות שלי, עם כולם.
אלכס מילר: אני חושב שאין מקום אחד איפה שלא הייתי, במוסקבה, וגם בסן-פטרסבורג ובכל המקומות.
דב חנין: אלכס, ולכן אתה מתנהג בסדר.
אלכס מילר: יש לי שעות של צפייה, ושעות של ביקורים, עד אין סוף, ואני יכול להגיד לך שככה כל בתי-הספר, היה איזה שהוא מנהג שם, מאוד גדול, ללכת ולבקר וגם היו מתנהגים בצורה מאוד בעייתית, גם שם.
אלכס מילר: אז אני חושב שבסופו של דבר, החלק הגדול, אם אנחנו מחלקים את זה באחוזים, אני חושב שחלק הגדול, מעל 70% זה מגיע מהבית, מההורים, הנושא של המשמעת, מה שלא תעשה, אם זה לא קיים בבית, כמה שהמורה רוצה להתמודד עם 30, 40 ילדים, תלמידים בכיתה, היא לא תוכל ללמד למשמעת.
אלכס מילר: היא יכולה ללמד, לא יודע, להעביר את המקסימום שהיא יכולה.
אלכס מילר: אבל בסופו של דבר, זה מגיע מההורים ואני חושב שדווקא כאשר מדובר, וצודק חבר הכנסת חנין, אורלב וכולם, כאשר מדובר על הנושאים שהם כל-כך רגישים, אנחנו יודעים, לא רק לקבוצה מסוימת בבית-הספר או לאיזה שהוא, רגישים לעם שלם, אז יכול להיות שדווקא במקרים האלו, ההכנה צריכה להיות משולבת, משותפת, גם עם ההורים.
אלכס מילר: יכול להיות שהם צריכים גם, עם ילדים מסוימים, שיודעים, שמכירים, שיכול להיות שיש איזה שהיא בעיית התנהגות, לבוא לבקש מההורים – תשמעו, הילדים שלכם הולכים לבקר בהצגה, אני לא חושב שיש, מעטים מכלל העם היהודי, שהשואה לא נגעה בהם.
אלכס מילר: אני חושב שבכל משפחה זה היה.
אלכס מילר: אז לבוא ולשבת עם הילדים ולהסביר להם, יכול להיות שזה היה איזה שהוא משהו שהיו צריכים להתכונן.
אלכס מילר: אבל עובדה שמתוך 50,000, אלף שביקרו היה שם איזה שהוא מקרה.
אלכס מילר: אז יכול להיות, תמיד יש לנו את הסטיות ותמיד יש לנו את יוצאי הדופן ותמיד יש לנו את המקרים הבודדים.
אלכס מילר: כמובן, אני גם מסכים לחלוטין גם עם מועצת התלמידים שלא צריך להכליל ולקחת את כל תלמידי ישראל ולהגיד – הנה, ככה הם.
אלכס מילר: תראו, מדובר על התלמידים, מדובר על ילדים.
אלכס מילר: אנחנו מכירים שהם מתנהגים בצורה שקשה מאוד לשלוט וכאשר זה כבר מתחיל אז קשה מאוד לעצור, כי זה גל.
אלכס מילר: אבל שוב, אני חושב שאפשר לקחת את כל המרחב של מקומות ביקור ולאט לאט יכול להיות שבמקום, זה משהו שצריך גם במערכת החינוך איפה שהוא לעבור.
אלכס מילר: זה משהו שצריכים להתכונן לזה.
אלכס מילר: רבותיי, יש לנו בעיה מסוימת, יכול להיות שהתלמידים שלנו עלולים או יכולים או במקרים כאלו ואחרים מתנהגים בצורה לא נאותה באירועים כאלו ואחרים, בואו נחשוב איך אנחנו פותרים את זה, מה אנחנו עושים.
אלכס מילר: פעם בשנה, אם הם יוצאים לאיזה שהוא מקום, פעמיים בשנה הם יוצאים לאיזה שהוא מקום, זה לא בעיה של מחנך כיתה, מורה, לעשות ישיבת הורים ולהכין את הקבוצה של התלמידים שיוצאת.
אלכס מילר: זה לא כל-כך בעיה.
אלכס מילר: הרי מזמינים על כל הדברים, ולבוא ולהזמין על כך מה רוכשים, איזה מחשב, זה לא הבעיה.
אלכס מילר: אבל לבוא ולהכין אותם להצגות, זה אולי משהו שלא חשבו בחלק מהמקומות ויכול להיות בגלל זה, זה כך קרה.
אלכס מילר: אבל את זה, דרך אגב, אפשר לבדוק, איך מתמודדים אחרים.
אלכס מילר: הרי תמיד יש את האלו שנותנים את הדוגמה הטובה ביותר ויש את אלו שהם תמיד נופלים.
אלכס מילר: אז תיקחו, שייקחו את הדוגמה עם אלו שכן מצליחים ולא היו להם את המקרים האלו הבודדים, ויכול להיות שצריך לעשות איזה שהוא מנגנון של הכנה ואז זה בסופו של דבר.
אלכס מילר: דרך אגב, מתי בפעם האחרונה אנחנו ישבנו כאן, על איזה שהוא אירוע שקרה ופגע?
אלכס מילר: פעם ראשונה, לדעתי, לפחות, אני לא יודע, חבר הכנסת אורלב, אתה היית לפניי, היה משהו כזה?
אלכס מילר: אז כמו שאמרתי – יש יוצאי דופן, צריך להתכונן, צריך ללמוד, לא להתייחס לזה כאל משהו שקרה חד פעמי ולא יקרה אף פעם, כי זה יכול לקרות ופשוט תראו, הרי בסופו של דבר זה קרה ביום השואה, מחר זה יכול לקרות ביום העצמאות, ביום הזיכרון, בכל יום.
אלכס מילר: צריך לראות, עצם העובדה שהפעלת המנגנון של המשמעת בתוך המערכות שכאשר ילדים יוצאים מתוך שטח בית-הספר, הם נחשפים לעולם בעצם שהוא לדעתם איכשהו פתאום נהיה חופשי, שהם לא נמצאים בתוך השטח של בית-הספר, אז הם מרגישים בעצמם כאילו חופשיים, יכולים לעשות מה שנוח להם ויכול להיות ששם יש איזה שהוא משהו שצריך לתקן.
אלכס מילר: אבל זה עניין שאפשר לעשות אותו ממש בקלות, לא צריך פתאום לעשות פה רפורמות משמעותיות, עם תקציבים אדירים.
אלכס מילר: זה משהו שניתן לתקן.
עודד לאופולד: אני רוצה לומר שני דברים.
עודד לאופולד: הראשון, אני קטונתי מלייעץ לוועדה, אבל דווקא מה שהאדון המכובד פה אמר, ועוד כמה דברים שנאמרו, אני חושב שכל מורה וכל איש חינוך היום יודע שסתם לעמוד מול הכיתה בשיעור זה כמעט בלתי אפשרי וזה לא רק קשור לתקציבים, זה קשור גם לעובדה שהצעירים האלה גדלים בעידן של קצב אחר, של קצב גירויים שונה.
עודד לאופולד: מאוד קשה לשמור על קשב.
עודד לאופולד: לעומת זאת, בעוונותיי, נסעתי לגרמניה עם משלחת של שחקנים ישראליים, לשחק שם בתיאטרון הלאומי.
עודד לאופולד: התקציבים שהתיאטרון הרפרטוארי, לא מסחרי, משקיע בהצגות לנוער ולתלמידים ולילדים, הוא עצום.
עודד לאופולד: מיטב היוצרים, השחקנים מהשורה הראשונה, הצגות ומחזות מהטופ העולמי, על-מנת בכוונה לחנך את הנוער לצפייה בתיאטרון, כשהם אומרים שזה, אם אותו נוער יוכל לשבת באולם תיאטרון ולצפות במשך שעה, שעה וחצי, שעתיים, בהצגה, הסיכוי שאחרי זה הוא יישב בכיתה ויקשיב אולי גם לתכנים של המורה, הוא מאוד גבוה.
עודד לאופולד: זאת אומר, זה לא רק התוכן, אלא גם המהות של עצם הדבר.
עודד לאופולד: בגלל זה אני חושב שיש פה כן ערך חינוכי שהולך בקשר ישיר לחינוך בכיתה.
עודד לאופולד: והדבר השני שאני רוצה להגיד ולאתגר אולי טיפה את הוועדה ואני מקווה שמר אורלב לא ישלול ממני את תעודת ההוראה עוד לפני שהוא העניק לי אותה, אבל אני רוצה שתנתקו את מה שאני אומר מהעניין הפוליטי.
עודד לאופולד: אני חושב שיש קשר, אני לא חושב שזה קשור לכיבוש, אני חושב שיש קשר לעובדה שהאירוע הזה קרה באותו שבוע שבו התלמידים האלה ראו קצין צה"ל מכה בן-אדם בפניו עם רובהו.
עודד לאופולד: אני חושב שיש קשר בין הדברים, מהסיבה הפשוטה, ויותר מזה, זה יותר חמור מזה, כי זה לא המעשה הזה, אלא העובדה שאחרי זה, הם שמעו חברי כנסת ואנשי ממשלה אומרים – כן, זה חמור, אבל.
עודד לאופולד: אין אבל בדברים האלה.
עודד לאופולד: הילדים האלה יכולים לקבל 100 שעות בשנה חינוך נגד אלימות, 100 שעות בשנה להגיד להם – אסור לפעול באלימות ומספיק חבר כנסת אחד שמקרה כזה והוא יגיד – כן, אבל אולי.
עודד לאופולד: וזה הכל נמחק.
עודד לאופולד: גם אני שירתי בשטחים וגם אני יודע לפעמים לאיזה מצבים קיצוניים אפשר להגיע.
עודד לאופולד: הילדים האלה, אנחנו הרי מחנכים אותם שדווקא ברגע הזה, דווקא ברגע הזה שאתה עלול לאבד את השליטה שלך, שם למתוח קו אדום ואנחנו אמורים, ואתם, דווקא הנבחרים, כולנו פה מחנכים, כולנו.
עודד לאופולד: הוועדה הזאת, זה החינוך שלנו.
עודד לאופולד: כל חברי הכנסת, כל הנבחרים, ואני חושב שמפה צריך להתחיל השינוי.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לך, תראה, מה שקורה בכלל, באופן כללי, בכל העניין של ההתגברות של חשיפה לאלימות בישראל, זה לא רק מה שאתה דיברת.
אלכס מילר: בוא, תראו מה היה במשחק בין בני לוד לרמת-גן.
עודד לאופולד: נכון.
אלכס מילר: זה לא דוגמה?
אלכס מילר: אפשר להגיד – הם צפו במשחק בין בני לוד ברמת-גן, השחקנים, שהם בעצם המובילים.
אלכס מילר: אנחנו, הלוואי וחבר הכנסת חנין וזבולון אורלב ואנוכי, היינו הדוגמה לילדי ישראל, אנחנו לא הדוגמה.
אלכס מילר: מי שהוא דוגמה זה השחקנים, אלו, מי שמשחק כדורגל, כדורסל, זה הדוגמה.
אלכס מילר: זה בעצם החיים היום-יומיים שלהם.
אלכס מילר: גם שם הם מקבלים את הדוגמה.
אלכס מילר: אז אני חושב שבכלל, באופן כללי, כאשר אנחנו מסתכלים על מה משפיע על התלמידים היום, החשיפה לאלימות, זה בסופו של דבר לא רק באחריות שלנו, במערכת החינוך, לבוא ולחשוף את התלמידים ולהסביר שככה לא מתנהגים, אלא גם בסופו של דבר, גם חלק שאפשר להגיד שגם תקשורת שחושפת את כל הדברים האלו, לוקחים וחייבים לקחת בחשבון, שיש חשיפה.
אלכס מילר: אבל זה לא קשור, אני יכול להגיד לך, למה שמתרחש בהצגה ובבית-ספר, כי בסופו של דבר, שיקול הדעת של בין להתנהג ולבין כבוד למבוגר, כבוד למורה, כבוד למקום איפה שהבן-אדם נמצא, ושוב, זה שני דברים שונים.
אלכס מילר: תראה, כל אחד מאיתנו יכול למצוא את עצמו בסיטואציה לא פשוטה, כשאתה מפעיל שיקול דעת איך להתנהג בסיטואציה כזו.
אלכס מילר: יכול להיות שאותם התלמידים, בגלל חשיפה לכל המקרים האלימים האלו, שיהיה איזה שהוא משהו נוגע להם, הם יתנהגו בסיטואציה שהם נתקעו בה בצורה אלימה.
אלכס מילר: אבל כאשר הם נמצאים בהצגה, ומדובר בהצגה שבעצם חושפת אותם לנושא כל-כך רגיש לעם שלהם, למשהו שכולם עוברים, זה לא איזה שהוא, פתאום הם מצאו את עצמם באיזה מקום שפתאום מספרים להם על איזו מלחמה שאין להם שמץ של מושג על מה בכלל מדובר.
אלכס מילר: תאמין לי, אם היו באים ושואלים את אותם התלמידים, הם היו באיזה ביקור לא יודע, באוקראינה והיו מראים להם שם איזו הצגה על משהו שקרה בתחילת שנות ה- 20 בתוך אוקראינה שם, מה שהיה, ברור שהם לא היו כל-כך מבינים.
אלכס מילר: כאשר כל המדינה, משנה לשנה, זה מדובר על י"ב, זה לא מדובר על כיתה א'.
אלכס מילר: אז שוב, אני חושב שצריך להבדיל.
אלכס מילר: רבותיי, אנחנו, אסור לנו, אסור לנו להמעיט בכל מה שקשור, לדברים המינימאליים שחייבים להיות במערכת החינוך.
אלכס מילר: אי-אפשר להצדיק, תראו, אנחנו לא אחראים ולא לוקחים על עצמנו אחריות מערכתית, על התנהגות של פרט.
אלכס מילר: לא יכולים לקחת אחריות על התנהגות של פרט בצורה שוטפת.
אלכס מילר: אנחנו יכולים לקבוע בחקיקה את הענישה על מעשה כזה או אחר.
אלכס מילר: אבל אני חושב שדווקא בנושא הזה, דווקא בנושא הזה, ועובדה שמתוך 50,000 תלמידים שמגיעים אליכם, הגיעו אליכם, קבוצה מאוד קטנה בסופו של דבר הפריעה ועשתה את מה שעשתה ועובדה שלא כולם נזעמים ולא כולם מקבלים ויכול להיות שהיתה בעיה ספציפית עם הקבוצה של כמה תלמידים, מכמה בתי-ספר, שלא היתה הכנה מספקת, שבעצם היתה שם בעיה מאוד רצינית באופן ההכנה של אותם התלמידים ועל זה צריך להסתכל.
אלכס מילר: אי-אפשר לבוא ולהחיל על כל החברה, שעכשיו היה קצין, מחר זה מישהו אחר ואז בסופו של דבר אנחנו נגיד – אז מה?
דב חנין: לא, אני חושב, אדוני היושב ראש, ההערה של עודד דווקא מתחברת לדברים שאתה אמרת קודם.
דב חנין: אתה אמרת ואני דווקא הסכמתי אתך, ש- 70% מהדברים זה בא מהבית.
דב חנין: עכשיו השאלה, לי יש המון ציפיות ולכולנו יש המון ציפיות ממערכת החינוך, אבל אנחנו לא יכולים לחשוב, אני לא בטוח היום שמערכת החינוך זה מה שמעצב את הילדים.
דב חנין: אני חושב שמה שהילדים רואים, אתה סיפרת את הדוגמה מהתקרית הזאת שהיתה במגרש הספורט, מה שהם רואים בטלוויזיה, מה שהם קוראים בעיתונים מה שהם שומעים בבית, מה שהם מדברים עם חברים שלהם.
דב חנין: לדברים האלה, לדעתי, יש היום הרבה יותר השפעה מאשר למערכת החינוך.
דב חנין: זה לא נועד לשחרר את מערכת החינוך מהאחריות שלה, אבל אנחנו צריכים להיות מאוד מפוקחים ולראות שאנחנו נמצאים במציאות מאוד מאוד מורכבת ובעייתית מבחינה חברתית ואם אנחנו נחשוב שמערכת החינוך יכולה להיות איזה שהוא אי סטרילי, שבה כל הדברים יהיו בסדר וכל הילדים יגיעו והכל יהיה תקין והכל יהיה נחמד, ובעולם מסביב, השיגעון ילך וישתולל, אנחנו לדעתי נחטא גם למערכת החינוך וגם לתפקיד שלנו, בניסיון שלנו לחנך את הילדים.
דב חנין: זה, כמובן, לא אומר שלמערכת החינוך אין אחריות ואין תפקיד ואין ישימות.
דב חנין: יש, בוודאי, יש משימות.
זבולון אורלב: דב, היא הנותנת, היא הנותנת.
זבולון אורלב: אני לא רואה אפשרות שמערכת החינוך תיגרר.
זבולון אורלב: מערכת החינוך צריכה להתמודד עם האתגרים.
דב חנין: לא, זה ברור.
דב חנין: זה מובן.
זבולון אורלב: עם האתגרים ועם הקשיים וגם לא צריכים, אגב, לחפש תירוצים מתחת לפנס, עודד.
זבולון אורלב: זה מה שאמרת זה נראה לי פשוט לחפש את האבדה מתחת לפנס.
דב חנין: לפעמים זה נמצא מתחת לפנס, אתה יודע, זה לא תמיד.
זבולון אורלב: סתם בתור ספורט, הייתי עושה מחקר לגבי אותם נערים, אם בכלל היו ערים לאותו מקרה, אם ראו בכלל חדשות.
דב חנין: כולם, כולם.
עודד לאופולד: הם יותר מחוברים מכולנו למה שקורה.
זבולון אורלב: אתה בטוח, אני פחות בטוח ממך, מה אפשר לעשות?
זבולון אורלב: רף האלימות בקרב נוער באותו יום יותר מקרי, אני לא בטוח.
זבולון אורלב: חברים, לא לחפש את האבידה מתחת לפנס.
עודד לאופולד: לפעמים יש אבידות מתחת לפנסים.
עודד לאופולד: קורה.
זבולון אורלב: בדרך-כלל זה לא קורה.
זבולון אורלב: לפחות במשל, זה לא קורה.
זבולון אורלב: בהצגה זה לא קורה.
זבולון אורלב: ולכן, אני הייתי מתייחס לדבר הזה קצת ביותר רצינות ולא מחפש את הדברים מסביב, שזה איזה שהוא מקרה בגלל שהם באותו יום.
זבולון אורלב: זה לא, לדעתי, לא זה העניין.
זבולון אורלב: העניין כאן יותר עמוק, יותר שורשי, הוא לא תלוי במספר צפיות והוא לא תלוי אם באותו יום קצין הכה או לא הכה, אגב, שכל ראשי המדינה גינו.
זבולון אורלב: אז בגלל שחבר כנסת אחד אומר, אז זה משפיע עליהם?
עודד לאופולד: בניגוד למבוגרים, בני הנוער לוקחים את המנהיגים שלהם ברצינות, ואת חברי הכנסת ברצינות.
אלכס מילר: גלשנו מעל ומעבר.
עודד לאופולד: אני, אגב, רוצה לתת לדוגמה המלט, בהצגה, שיועדה לבני נוער והושקעו בה המון המון המון משאבים, על-מנת להנגיש אותה לבני הנוער וזו הצלחה מטורפת.
עודד לאופולד: עשינו מעל 1,000 הצגות, אלפי תלמידים ראו את ההצגה, אנחנו מדברים על הצגה של שעתיים ו- 40, של שייקספיר, והתלמידים האלה יושבים בקשב רב, זה הצלחה אדירה.
עודד לאופולד: אבל זה היה, זה בדיוק מה שאני אומר, זה היה מאמץ נקודתי ומכוון על-מנת לחנך אותם לצפות בתיאטרון.
זבולון אורלב: למרות שהם צופים פחות ולמרות שיש קצין מכה.
אלכס מילר: ההצגה הזאת כבר הסתיימה?
אלכס מילר: ממשיכים?
נעם סמל: ממשיכים להציג את ההצגה.
אלכס מילר: רבותיי, אני רוצה ברשותכם, לסכם את הדיון שאמנם אנחנו כינסנו אותו מסיבות שהן סיבות מאוד מדאיגות, אבל בסופו של דבר אנחנו גם שוחחנו בכלל באופן כללי והדיון לדעתי היה מאוד מרתק.
אלכס מילר: אבל רבותיי, גם בשבוע הבא אנחנו נמשיך, כולכם מוזמנים, בעניין של סל התרבות ובכך, קודם כל, כמובן, שאנחנו מגנים בחריפות את ההתנהגות של אותם תלמידים, אנחנו כוועדת חינוך מבינים שהמקרה הוא מקרה בודד וראוי לטיפול מיידי של המשרד.
אלכס מילר: כמובן, של מול כל אותם אנשים שהיו מעורבים, אם זה מורים, אם זה אותם התלמידים, אין לנו שום ספק שבכל הטיפול הזה, יש חשיבות רבה בשילובם של ההורים של אותם תלמידים.
אלכס מילר: את אותן הצעות שהיו של חברי הכנסת, שיש חשיבות במהלך חינוכי מול אותם תלמידים בעת ביקורם שנית בהצגה, אנחנו רק נברך, כמובן זה לא באחריותנו לבוא ולהכריח, מדובר פה על תקציבים, אנחנו לא יכולים לבוא ולהגיד למשרד החינוך או לבתי-הספר להוציא תקציב נוסף אם אנחנו לא נותנים אותו.
דב חנין: אז אולי ניתן אותו, זה יש לנו הזדמנות.
דב חנין: לא לא, אתה יודע, זה דווקא תקופת הזדמנות, אדוני.
אלכס מילר: חבר הכנסת חנין, אם אתה תביא בקשה לוועדת הכספים להעברה תקציבית לבתי-ספר כך וכך, בעניין של ביקור.
דב חנין: אלכס, אם אתה אומר לי שאתה תומך, אני מגיש את זה עכשיו.
אלכס מילר: אני תומך.
דב חנין: קדימה.
אלכס מילר: בעניין הביקור, ועדת החינוך במידה ויהיה ביקור כזה, ועדת החינוך תשמח להצטרף, אנחנו עושים מדי חודש פעילות הקשורה לתרבות, כמו שכידוע לכם, ביקורים במוסדות תרבות, אנחנו קוראים לזה תרבות יום א', של ועדת החינוך, אז אנחנו נשמח במסגרת הזאת לבקר גם בהצגה יחד עם אותם התלמידים, במידה ואתם תחליטו לעשות את זה.
אלכס מילר: רק לידיעתכם, אנחנו באמת, ונאמרו כאן דברים, אני לא יכול להימנע.
אלכס מילר: אני חושב שדווקא כן, המסר צריך להיות לכולם.
אלכס מילר: כאשר מגיעים לכאן אנשים שהם אנשים שהם בעצם באים וצופים את מה שקורה מבחוץ, כל אחד יש לו את הדעות ועודד אומר את מה שהוא רואה לנכון והשחקנים וכל מי ששותף למקומות האלו, אין לנו שום בעיה, זו דעתם האישית איך הם צופים מהצד.
אלכס מילר: אני מצפה ממערכת החינוך ומהמנהלים, כאשר מדובר באירועים שקשורים אליהם ישירות, לא למישהו אחר, לבית-ספר אחר, אלא אליהם ישירות, ליישר קו ולהעביר מסר חינוכי לאותם התלמידים שמה שנעשה, זה דבר לא ראוי וראוי לגינוי ולא להגיד את הדברים כמו שאני ראיתי עכשיו, שאיך אותו ד"ר זאב דגני אומר?
אלכס מילר: הוא אומר שהתלמידים שהיו בהצגה, הוא אומר שהאירועים קרו בגלל האלימות שעם אחד מפעיל על עם אחר, שלא נתפלא שהאלימות חוזרת אלינו, אי-אפשר להשאיר אותה בשדה השני.
אלכס מילר: זה לא קשור אחד לשני.
דב חנין: לדעתך זה לא קשור.
אלכס מילר: סליחה, לבוא ולהגיד שהתלמידים שלי באו וכמעט- - -
דב חנין: הוא לא מצדיק את זה.
אלכס מילר: הוא אומר, זה בדיוק מה שהוא אמר, באותו ערב, הלך לערוץ 2, מישהו הכריח אותו ללכת לאולפן ולהגיד שהתלמידים שלי התנהגו בצורה כזאת בגלל ככה וככה וככה?
אלכס מילר: זה מסר רע, זה מסר שראוי לגינוי.
אלכס מילר: הוא מנהל בית-ספר, מדובר על ילדים שלו.
אלכס מילר: אם הוא היה בא והיה אומר על בית-ספר אחר, שקרו דברים, אז זו דעתו האישית, אני הייתי אומר שאיש חינוך לא ראוי להעביר מסר כזה וחס וחלילה והתלמידים שלו היו מתנהגים ככה.
אלכס מילר: אבל כאשר במקום לבוא ולהגיד – אני ראיתי את הדברים, הזדעזעתי, לוקח אחריות, יטופל, לא יחזור ולא יעלה על הדעת שהדברים יימשכו.
אלכס מילר: לבוא ולחפש הצדקה לדבר כזה?
דב חנין: הוא לא חיפש הצדקה.
דב חנין: אנחנו היינו שם.
אלכס מילר: חבר הכנסת חנין, אני בטוח, אם אתה היית מנהל בית-ספר והילדים בבית-הספר שלך היו מתנהגים בצורה כזאת, היית מכנס אותם, היית אומר להם שעשיתם דבר מבייש ומזעזע, והיית עושה את הטיפול.
אלכס מילר: תשמע, כל אחד, רבותיי, אנחנו פה, אי-אפשר להפוך הכל לדבר פוליטי.
אלכס מילר: אי-אפשר להפוך כל דבר ולקחת ממנו ולעשות אותו באמת משהו שלא ראוי.
אלכס מילר: אז אני חושב שדווקא כאשר מדובר על המערכת הזאת, צריך קצת להפעיל ראש ולהתנהג בצורה נאותה.
אלכס מילר: רבותיי, זה בעניין הזה.
אלכס מילר: בשבוע הבא נתכנס בנושאים חשובים.
אלכס מילר: בשביל הפרוטוקול אני חייב לפתוח את הישיבה.
אלכס מילר: ראשית בוקר טוב לכולם, אנחנו כאן אצלכם היום מתארחים ביקנעם.
אלכס מילר: רומן פרס הוא סגן ראש עיר מאוד פעיל אצלך, אדוני, והוא פנה כבר מזמן לוועדת החינוך, אנחנו פשוט בעומסים אדירים, רק ביום חמישי היינו בסיור בקרית שמונה ועם כל מה שהיה לנו בדרום היו לנו כמה חודשים ממש לא פשוטים, אבל קבענו ואכן אנחנו באמת מגיעים לכאן, מכמה סיבות; קודם כל חשוב לי לברך אתכם כעיר שהצליחה להגיע להישגים מאוד גבוהים בתחום החינוך.
אלכס מילר: לפי מה שראיתי כאן, יש לכם קרוב ל-74% זכאי בגרות, פרויקטים חשובים מאוד שמובילים כאן, גם רומן משתתף לעתים קרובות בישיבות של הוועדה בנושאים שונים ואכן אנחנו רואים שכשיש רצון ויש השקעה, בסופו של דבר גם אפשר להגיע להישגים וזה צריך להיות דוגמה לכל שאר הערים.
אלכס מילר: יש לנו גם מקומות שבשנים האחרונות הידרדרו מאוד, גם בהישגים וגם בהשקעה בחינוך, וכמובן שרואים את התוצאות.
אלכס מילר: כמו שאנחנו יודעים, בחינוך אי אפשר לראות תוצאות מהיום למחר, תוצאות אפשר לראות רק אחרי תקופה די ארוכה וכאשר יש הזנחה של המערכת, כמובן שבסופו של דבר ראש עיר כזה או אחר מתעורר עם איזה שהוא פרסום בעיתון שפתאום הוא הידרדר מתחת לקו ה-50% זכאים לבגרות.
אלכס מילר: זה קורה ואני רוצה להגיד שכאשר אני רואה מספרים כאלה, אנחנו תמיד יודעים לתת את הדוגמאות ותמיד יודעים לפרגן.
אלכס מילר: אמנם בוועדת חינוך לא מפרגנים, אבל לעתים רחוקות אנחנו כן עושים את זה ועושים את זה בכבוד ועושים את זה ברצון.
אלכס מילר: אנחנו כאן היום אצלכם, יש לנו ישיבת פתיחה וגם סיור במוסדות החינוך.
אלכס מילר: אני גם רוצה להגיד לכם שאנחנו עכשיו בתקופה של הכנות לפרויקט מאוד גדול של משרד החינוך בכל העניין של חינוך חינם מגיל 3.
אלכס מילר: אני לא יודע אם אתם בפנים או לא.
סימון אלפסי: אנחנו נותנים חינוך חינם כבר שנים.
אלכס מילר: כן, אתם בצו של המשרד מאז החוק ב-84'.
אלכס מילר: מה שאני מנסה לעשות זה לקחת את אותם מקומות שהצו עובד כבר שנים ולנסות לתת את המנגנון של כניסה לתוך המערכת הזאת כדוגמה למקומות אחרים, ששם אנחנו צופים בעיות מאוד גדולות, כי המעבר הוא לא פשוט וכולנו יודעים, וגם אתה, אדוני, כראש העיר, יודע שברגע שאתה מקבל איזה שהוא פיילוט שהוא מאוד מעניין ורצוי להורים להיכנס אליו בגלל היבט כלכלי או היבט חינוכי, אז יש פרמטר נוסף שלא בדיוק כל הילדים יכולים להיכנס לשם ואז מתחילים לעשות את הפילטרים, מי כן ומי לא, ופה אני חושב שדווקא למשרד החינוך מצפה אתגר עצום איך להתמודד עם הכניסה של פרויקט גילאי 3 ו-4 בשאר המקומות בארץ, ששם אנחנו יודעים שיש בעיה מאוד גדולה, גם עם העניין של הבינוי, אין מקום, אין מספיק גנים, יש גנים פרטיים שזה גם תחום מאוד גדול שכנראה שתוך שלוש שנים הולך להצטמצם בצורה מאוד משמעותית, וגם העניין של הפיקוח ומה מלמדים שם.
אלכס מילר: זה לא רק לתת בחינם, אלא גם מה בדיוק הולך לשם, גם מבחינת איכות ההוראה וכו'.
אלכס מילר: אני אנצל גם את הבמה ואני אברך את הסגל הזוטר על כך שחתמו הסכם היום עם ועד ראשי האוניברסיטאות.
אלכס מילר: אני חושב שזה גם דבר מאוד חשוב.
אלכס מילר: מדובר במנגנון ובאנשים שהם אחראים על השכלתם של הדור הצעיר במדינת ישראל וזה חשוב שכל הסאגה הזאת שנמשכה במשך התקופה האחרונה, יחד עם השביתות שהיו, הסתיימה, והתלמידים- - -
סימון אלפסי: ונקווה שזו השביתה האחרונה, השנה לפחות.
אלכס מילר: ואתם יודעים, הסטודנטים יחזרו חזרה לספסל הלימודים וימשיכו עם הלימודים החשובים שיש להם באקדמיה.
אלכס מילר: אין ספק שיחד עם כל מה שהיה לנו בדרום, גם הדבר הזה בסופו של דבר פגע משמעותית, אני חושב, בשוטף של הלימודים.
אלכס מילר: אז אם הם הצליחו באמת להגיע להסכמות וחתמו, זה דבר חשוב ואנחנו מברכים אתכם על כך.
אלכס מילר: זה ככה לפתיחה מבחינתי ואנחנו נשמח לשמוע.
סימון אלפסי: נעשה היכרות מי יושב כאן.
סימון אלפסי: (סבב היכרות).
סימון אלפסי: בוקר טוב שוב.
סימון אלפסי: אנחנו שמחים לארח אתכם ביקנעם.
סימון אלפסי: קצת היסטוריה על יקנעם.
סימון אלפסי: יקנעם היא יישוב שלפני 23 שנים היה יישוב של 5,200 תושבים, היו לו שני בתי ספר יסודיים ובית ספר דתי ושני בתי ספר תיכוניים, אחד דתי ואחד ממלכתי.
סימון אלפסי: המשבר היה קשה ביקנעם בשנות ה-90 מאחר וסולתם קרס, אתם בטח מכירים את ההיסטוריה, ומה שקורה היום בחצור הגלילית זה פחות או יותר מה שהיה פה, יישוב למפעל ומפעל ליישוב והיה צריך לבנות אותו באמת מחדש לגמרי, להתחיל לבנות אותו עם חשיבה לטווח הארוך.
סימון אלפסי: בשנים האלה אנחנו החלטנו לקחת שלושה דברים.
סימון אלפסי: אני מכהן מאז כראש מועצה ולקחנו שלושה דברים שאני חשבתי בזמנו שעליהם צריך להתחיל לבנות את היסודות של היישוב; אל"ף, זה החינוך, שחייב להיות, שתיים, זה תעשייה אחרת, לא אותו מפעל שחור שיעסיק רק עובדים שחורים, ושלוש, איך עושים בנייה איכותית כזאת שתמשוך משפחות צעירות ליקנעם.
סימון אלפסי: מ-1989 ל-1993 אנחנו קלטנו כ-5,000 עולים, כמעט הכפלנו את היישוב על ידי העלייה, למרות כל הקשיים שהיו, כי אנחנו האמנו, האמנתי באותה תקופה, שהעלייה יכולה רק לתרום וגם לזרז את המדינה לתת סיוע ליקנעם לבנות את עצמה.
סימון אלפסי: ב-1992, יצחק רבין נבחר, מרוב שהמצוקה הייתה קשה כאן קיבלנו מה שנקרא מפנה 97', כי זו הייתה הבקשה שלי, טיפול נקודתי בחינוך וטיפול נקודתי בתעשייה.