GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורנה קונקול: אתם תראו טכנולוגיות מיוחדות בתוך הספרייה, אם תרצו אחר כך, מחשבים מיוחדים, מסכי מגע גדולים שבהם יכולים להיות מוקראים ומושמעים ספרים אינטראקטיביים, כל מיני דרכים שבהם הילדים שלנו גם יכולים ליהנות מספר, ובעיקר לכתוב ספרים, בעקבות ספרים, אפילו שהקריאו להם והם לא כתבו, הם חלק מעולם הספר ומאוצרות התרבות, וכשאני אומרת תרבות, אני לא מתכוונת רק לתרבות היהודית, מפני שבית הספר הוא בית ספר רב תרבותי ויש בו כ-50% שאינם יהודים, דרוזים, צ'רקסים, נוצרים וכו', כמו המרקם הגיאוגרפי של כל אזור הצפון.
אורנה קונקול: בית הספר בנוי בבתים, בית לשכבה הצעירה, בית לשכבה הבינונית ובית לשכבה המתבגרת.
אורנה קונקול: בכל בית ישנן ארבע או חמש כיתות, בכל כיתה 8 תלמידים, מורה וסייעת, שעובדים עם התלמידים כדי להשיג את התוצאות המקסימליות שלהם.
אורנה קונקול: מה שמיוחד זה שבתוך כל בית יש שירותים צמודים לאותו בית, מקלחות צמודות לאותו בית במידת הצורך, וחצר עם מתקנים רלוונטיים לאותה שכבת גיל.
נסים מלכה: וממ"ד (מרכז מוגן דירתי).
אורנה קונקול: וממ"ד, אנחנו תיכף נראה.
אורנה קונקול: אנחנו רק ניכנס להציץ ותראו גם את הילדים.
אלכס מילר: ילדים שהם לא מקרית שמונה, איך הם מגיעים?
אורנה קונקול: יש הסעות מכל אזור הצפון.
אלכס מילר: במימון השלטון המקומי שלהם?
אורנה קונקול: בוודאי, הם מעבירים כסף לעירייה.
נסים מלכה: אנחנו מביאים את הילדים שלנו והם מביאים את הילדים שלהם.
אורנה קונקול: יש לנו פה ילדים מ-32 רשויות מכל האזור.
אורנה קונקול: אתם רואים כאן את הבית של השכבה הצעירה, מבואה עם טלוויזיה שמחוברת למחשב, שהילדים יכולים לראות תכנים רלוונטיים, מתקנים מותאמים.
אורנה קונקול: אנחנו ניכנס לאחת הכיתות שתוכלו לראות, אני לא אסביר בפנים.
אורנה קונקול: יש לכל כיתה חלל מרכזי וחדר עבודה אינדיבידואלי.
אורנה קונקול: כל הדברים האלה הם דברים שלא היו, לא במבנה הקודם וגם אין אותם בהרבה בתי ספר.
אורנה קונקול: הם תוצאה של אופק חדש, אם שמעתם, שהעבודה היא יותר אישית ואינדיבידואלית ובגלל זה חדרים נבנו באופן המותאם.
מורה: שלום.
נסים מלכה: מה לומדים, חשבון?
מורה: כן.
אורנה קונקול: חלק ממטרות בית הספר הן להכין את הבוגרים שלו להשתלבות בקהילה לאחר גיל 21, כשהם מסיימים את בית הספר ולכן כבר מגיל צעיר אנחנו מלמדים אותם מקצוע, ממש מקצוע, שהם יוכלו להתפרנס אחר כך בכבוד.
אורנה קונקול: יש לנו בעיית העסקה פה בצפון לאחר גיל 21 אבל בכל זאת אנחנו עושים את המקסימום כדי שהם יוכלו להיות מועסקים.
אורנה קונקול: לדוגמה בנושא של נגרות, אמנויות, קרמיקה או תפירה, ואנחנו ממש מלמדים אותם לעבוד, הם מועסקים כבר מגיל 18 במפעלים, מלווים על ידינו, כדי שבגיל 21 יעסיקו אותם.
אורנה קונקול: אתם תראו את המקום בהמשך.
אורנה קונקול: כל הממ"דים של בית הספר מאוכלסים בחדרי לימוד, ניצול מקסימלי.
נסים מלכה: חדר המחשבים הוא חדר שעכשיו הכנסנו לבית הספר.
נסים מלכה: זה במסגרת תכנית התקשוב.
נסים מלכה: זה ממ"ד, ולהשאיר את המרחב ריק.
אורנה קונקול: על הדרך הבית של השכבה המתבגרת.
אורנה קונקול: רק להציץ, לראות שכבר המבנה של המבואה נראה לא של ילדים צעירים, של ילדים יותר בוגרים, כך שהדברים מותאמים לגילאים של התלמידים.
אורנה קונקול: ריפוי בעיסוק, כל מיני חדרי טיפול מאוד ייחודיים, אני לא אכניס אתכם בגלל קוצר הזמן.
אורנה קונקול: גם רואים שוב את ההתבגרות של התלמידים על המקום.
אורנה קונקול: בקצרה אנחנו רואים את הגינה הטיפולית שבה התלמידים לומדים שאוכל לא קונים בסופרמרקט, איך הוא גדל, הוא חייבים ללמוד את הדברים באופן מוחשי ויש לנו פה מטבח טיפולי, שאחר כך הם לומדים ממה שהם גידלו לעשות את האוכל הבריא שהם רואים.
אורנה קונקול: מגרש כדורגל, כדורסל, טניס, כדוריד, מה שאתם רוצים, שבעיקר השימוש בו הוא עם שילוב עם בתי ספר אחרים.
אורנה קונקול: יש לנו תלמידים מבית ספר דנציגר שבאים לשחק איתם כדורסל, והבוגרים של הפועל קרית שמונה ואיתורן באים לשחק איתם כאן.
אורנה קונקול: חבר'ה ממגינים משחקים איתם טניס, כך שיש בהחלט גם את הפן הספורטיבי, למרות המגבלות של התלמידים, וגם את הפן של השילוב בין הילדים הרגילים לילדים המיוחדים.
אורנה קונקול: זה דבר שהוא ייחודי לגמרי בארץ.
אורנה קונקול: לא רואים מבנים בכזה סטנדרט, חוץ מהשלולית הזאת שנפתור אותה.
אורנה קונקול: יש כאן מתקני כושר.
אלכס מילר: שלום, צהריים טובים.
אורנה קונקול: פה אתם רואים את בית הקפה של בית הספר.
אורנה קונקול: התלמידים שלנו ביום רביעי וחמישי אופים את העוגות, ביום שישי מגיעים לכאן כל מיני אנשים מהסביבה ומקרית שמונה וראש העיר וגם מנכ"ל העירייה מתארחים כאן באופן קבוע בימי שישי, הם עושים את הפגישות שלהם כאן, כדי לקדם את בית הקפה ואת הגישה לילדים עם צרכים מיוחדים.
אורנה קונקול: הילדים כאן מגישים את הקפה והעוגות ואנחנו בצורה זו מביאים את הקהילה לתוך בית הספר.
אורנה קונקול: אני אתן לכם שנייה אחת להיכנס לסדנת נגרות שיש כאן ולסדנת אמנות, סדנת התפירה שיש מאחורה, מי שרוצה, כדי לראות את התלמידים בעבודה.
נסים מלכה: והם גם לומדים במסגרת פרויקט מלונאות שהם עושים.
אורנה קונקול: הוא יכול לעשות את הסיור במקומי וזה מצוין, כי הוא יודע ומעורב.
אורנה קונקול: יש לנו באמת תכנית הכשרה אקדמית בנושא מלונאות.
מורה: אני המורה לנגרות פה, שמי מאיר.
מורה: כמעט כל הכיתות בבית הספר מגיעות לסדנה שלי בנגרות, אני משתדל שכל כיתה תקבל לעשות עבודות שמתאימות ממש לכל תלמיד ותלמיד, אם זה הכיתות המתבגרות, הבוגרים יותר.
מורה: לא הכנתי דברים בצורה מסודרת, אבל אני יכול להראות לכם מה אנחנו עושים.
נסים מלכה: אתה יכול להגיד שחלק מהריהוט שבמזנון אתם עשיתם.
מורה: מה שיש פה בבית הקפה, הספסלים, השולחנות, מה שיש שם בתצוגה.
מורה: אני אראה לכם גם כמה עבודות קטנות שעשינו עם התלמידים.
נסים מלכה: אתם עושים גם למכירה.
מורה: כן, העבודות שלנו מגיעות בסוף לחנות פה ושם אנחנו מוכרים אותן, יש לנו מתקן למכתבים, פה לוח מודעות שאנחנו עושים.
מורה: עם התלמידים הצעירים יותר אנחנו עושים את העבודות האלה, כל מיני עבודות עם התלמידים שלנו.
מורה: בנוסף אנחנו עובדים גם עם איתורן, אנחנו עוזרים להם מאוד עם כל מיני עבודות שהם עושים בקהילה, חיתוכים וכל מיני.
אורנה קונקול: אנחנו ישבנו כי אחרי שעשינו את הסיור וקיבלתם ככה על קצה המזלג טעימה מה זה בית הספר ומי התלמידים שלו, רצינו לנצל את הנוכחות שלכם כאן בתור ועדת חינוך של הכנסת כדי להעלות בפניכם, על ידי צור ישראל, שהוא יושב ראש ועד ההורים של בית הספר, מספר בעיות רלוונטיות שאנחנו רוצים להציג בפניכם.
אורנה קונקול: אחרי זה תחשבו מה אתם עושים איתם.
צור ישראל: קודם כל שלום לחברים המכובדים, מקרוב ומרחוק, ושמחה לנו שבאתם לפה לראות ולהתרשם.
צור ישראל: למרות כל הדברים היפים שראיתם, יש עדיין מספר דברים מאוד ממוקדים שלדעתנו אתם יכולים לסייע לנו בהם ויש לכם את הכלים ואת היכולת, בשבילנו אלה דברים מאוד מאוד משמעותיים.
צור ישראל: למשל אין לנו היום הסעות וליווי בהסעה לתלמידים עם פיגור קל וגבוליים שמעוניינים להישאר במועדונית.
צור ישראל: זאת אומרת כשנדרשת הסעה שלישית בערב.
צור ישראל: יש הסעות וליווי לפיגור הקשה והבינוני, אבל אין לקל ולגבוליים.
צור ישראל: יש אוכלוסייה שלמה שהיא לא זכאית, שהיא נפגעת ויש מה שנקרא כמו איפה ואיפה בתוך בית הספר, וזה מקשה מאוד ואם אתם תוכלו להתייחס לנושא הזה, ואם צריך חוזר מנכ"ל או כל דרך שהיא שתראו לנכון לבחון את הנושא ולהיכנס אליו, אז זה יכול מאוד לעזור לנו כי יש לנו פה אוכלוסייה מאוד גדולה של בעלי פיגור קל וגבוליים שמעוניינים להישאר במועדונית.
אורנה קונקול: תן לי להרחיב ולהסביר.
אורנה קונקול: 62 תלמידים מתוך 120 תלמידי בית הספר מוגדרים בעלי פיגור קל או גבוליים, שאינם זכאים להישאר במסגרת המועדונית כי אין להם הסעה שלישית שתיקח אותם הביתה.
אורנה קונקול: ודווקא האוכלוסייה הזאת היא אוכלוסייה בסיכון מאוד גבוה, כי הם לא תלמידים עם פיגור קשה שההורים חייבים להישאר איתם ממילא בבית ומשגיחים עליהם כל הזמן, ההורים בעבודה, הילדים בבית, יוצאים החוצה בצפת, בחצור, בבוקעתה, מסתובבים, חשופים לאלימות מאוד קשה, לסמים- - -
אלכס מילר: מי נותן את ההכרה, משרד החינוך או הרווחה?
אורנה קונקול: זה גם הרווחה וגם החינוך, השותפות בהסעות היא של שניהם והבעיה היא חוקית, אין חוק.
אלכס מילר: אבל את ההכרה מי נותן?
יעל ברם: אני אסביר.
יעל ברם: בתי ספר לחינוך מיוחד הם בהגדרה של החינוך, אבל בגלל שזה פריפריה, אז בית הספר הזה הוא גם וגם וגם.
יעל ברם: במרכז יש בית ספר לפיגור קל שהוא בנפרד, ולכן זה יוצר בעיה.
אלכס מילר: אז למה אי אפשר להכיר בזה?
יעל ברם: צריך להכיר בזה, המשרד צריך להגיד שגם פיגור קל זכאי לחופשות, להזנה, לכל הנושא הזה, אבל זה משרד החינוך.
צור ישראל: הנושא השני זה שהאוכלוסייה הזו שדיברנו עליה, של תלמידים עם פיגור קל וגבוליים, הם לא זכאים לקייטנה בחופשות, למשל בחנוכה, למשל בפסח, למשל בחופש הגדול.
צור ישראל: אנחנו כהורים כל פעם עומדים בפני שוקת שבורה.
צור ישראל: גם לי יש פה ילדה בבית הספר, אנחנו כל פעם עם אותן בעיות.
צור ישראל: ההתייחסות שלכם לנושא הזה יכולה ממש להעלות אותנו דרגה בנושא הזה.
צור ישראל: הנושא השלישי זה שנדרשת השוואת הזכאות לשעות הוראה והזנה של האוכלוסייה הזו שדיברנו עליה בהשוואה לשאר תלמידי בית הספר, זאת אומרת בעלי הפיגור הבינוני, כי הם הרי נמצאים באותה מסגרת, בכיתות הטרוגניות.
צור ישראל: גם פה, הקטע של השוואת הזכאות לשעות הוראה והזנה, זה עוד נקודה.
צור ישראל: מעבר לזה, כל שלושת הדברים האלה מראים על משהו מאוד בסיסי שמשרד החינוך חייב להבין שהזכות המיוחדים, אנחנו קוראים להם מיוחדים, לצאת למרחב ולחיות בכבוד, ושכל הנושא הזה, במיוחד פה רואים את זה בבית הספר, חייבת להיות רב נכותית, רב מגבלתית, רב מערכתית, רב גילית, רב שכבתית, תעסוקתיות ואזורית.
צור ישראל: זאת אומרת כל הראייה היא לא נקודתית של ההוא ככה והליקוי שלו כזה ופה זה עוד חצי שעה ופה זה- - - צריך לראות את זה מלמעלה ברמה הרבה יותר גבוהה, ברמת המקרו, ואנחנו משוכנעים שיש לכם את הראייה הזאת, להבין שמדובר פה בנושא מאוד מורכב שברגע שאתה רואה ומבין את הדברים האלה מלמעלה, אז אתה יכול לרדת לדברים הפרטניים, לתקנות הקיימות, לחוקים הקיימים, לראות מה אפשר לשנות, מה אפשר לשפר, מה אפשר להציע, מה אפשר ליזום.
צור ישראל: אנחנו חושבים שזה בידיים שלכם- - -
נסים מלכה: צריך לנסות להגמיש את החוקים והכללים.
אורנה קונקול: בגלל שזה בית ספר פריפרי ובגלל שזה מכיל באמת אזור מאוד רחב של ילדים שמגיעים אליו, בגלל המבנה הזה וההנהלה הזאת- - -
נסים מלכה: הכנתם מכתב?
אורנה קונקול: כן.
אורנה קונקול: עשינו פעם בדיקה, אם היו מפרידים את האוכלוסיות של בית הספר על פי אוכלוסיות, ההסעות היו עולות יותר מאשר שהם נמצאים כאן וייתנו את הכסף הזה לשעות האלה.
אורנה קונקול: אלה אבסורדים שאנחנו סובלים מהם.
אורנה קונקול: נתנו את המכתב, הכול כתוב.
אלכס מילר: סיור בביה"ס שש שנתי אולפנית
נפתלי קראוס: ברוכים הבאים.
נפתלי קראוס: התפיסה שלנו אומרת, אולי בשונה מהדרך שבה מערכת חינוך רגילה עובדת, שבה תפקידו של המורה, התלמיד באיזה שהוא מקום הוא איזה שהוא כלי שצריך להכניס לו ערכים, צריך להכניס לו לימוד, צריך להכניס לו חינוך ואחרי זה הוא צריך להתמלא ולהתמלא ולהתמלא, אנחנו מאמינים בטיפה אחרת, אנחנו מאמינים שהנערות, הנוער בכלל, אצלנו בוודאי כל התלמידות מגיעות עם מטען שלם של ערכים, של מידות, של הרבה דברים טובים והתפקיד שלנו הוא דווקא ללכת טיפה אחורה, דווקא לתת להם לצמוח, להצמיח מתוך זה, כשהתפקיד של המחנך ושל המורה הוא ללוות את זה, לראות איך זה קורה, להדריך שם, ללוות שם, וכשאנחנו קצת מפנים מקום ונותנים מקום לבנות, אם זה תוך שיחה, למידה טיפה, תוך עבודה, תוך הרבה נתינת מקום ליוזמות שלהן, אז משהו אחר קורה.
נפתלי קראוס: זה ברגל אחת סיפורו של בית הספר.
נפתלי קראוס: בית הספר הוא בית ספר הטרוגני, זאת אומרת כל מי שרוצה חינוך דתי מגיע לפה, יש פה בנות מאוכלוסיות שונות, פלחים שונים מתוך האוכלוסייה ואנחנו חיים פה ביחד באהבה גדולה, בשמחה רבה.
נפתלי קראוס: איך ומה?
נפתלי קראוס: אני מציע שנעשה את זה מתוך לימוד, בסדר?
נפתלי קראוס: אני מקווה שזה בסדר.
נפתלי קראוס: אנחנו נוהגים, גם בכיתות, לעשות מה שנקרא מעגלי לימוד.
נפתלי קראוס: זה דבר ידוע.
נפתלי קראוס: אנחנו גם נמצאים ביום חמישי וזה ככה מתאים לקבלת שבת שזה זמן שאנחנו, כל האולפנית, נפגשים ביחד לשיר משהו וללמוד משהו.
נפתלי קראוס: אנחנו נלמד קצת על בית הספר מתוך סיפור, שזו איזה שהיא מתודה שאנחנו עושים פה לא מעט, סיפור שנקרא 'מעשה באילן', אנחנו לא נקרא את כולו, נקרא חלק קטן ממנו.
נפתלי קראוס: הסיפור הוא מתוך הסיפור של ר' נחמן מברסלב, הוא מופיע בדפים שלפניכם, חלק מתוך קובץ שנקרא 'מעשה בשבעה קבצנים' שנמצא בתוך סיפורי מעשיות.
נפתלי קראוס: הסיפור הוא על חבורת חוקרים שמגלה שיש עץ אחד שבו, להבדיל ממקומות אחרים, כל חיה, כל אחד רוצה להיות בצל של עצמו, יש איזה עץ אחד שכולם רוצים להיות בצל של אותו עץ, בענפים של אותו עץ, בצלו של אותו עץ ויש שם תענוג גדול להיות באותו עץ.
נפתלי קראוס: ואז מתחילים לחשוב איך מגיעים לאותו עץ, ללכת מפה, ללכת מפה, ללכת מפה?
נפתלי קראוס: וכמו אנשים טובים הם מתחילים להתווכח איך הולכים.
נפתלי קראוס: באיזה שהוא רגע בא חכם אחד ואומר, 'לפני שאתם שואלים את עצמכם איך מגיעים לאותו עץ, תשאלו את עצמכם האם אתם יכולים להיות באותו עץ' כי יש איזה שהיא בעיה, ומה הבעיה?
נפתלי קראוס: אנחנו נמצאים בתוך הסיפור בפסקה השנייה, "ובא חכם אחד ואמר להם, 'למה אתם חוקרים באיזה צד לילך אל האילן?'," למה אתם חושבים איך הולכים?
נפתלי קראוס: " 'חקרו מתחילה מי ומי האנשים שיכולים לבוא אל אותו אילן, כי אל אותו האילן, לאו כל אדם יכול לבוא אצלו' ", מה, אתם חושבים כל אחד יכול להיות שם?
נפתלי קראוס: לא כל אחד, "כי מי שיש לו המידות של האילן", זאת אומרת יש מידות לאילן הזה, ומי שיש לו את המידות האלה יכול להיות, "כי זה האילן יש לו שלושה שורשים, שורש אחד הוא - והשני הוא - והשלישי הוא - והוא גוף האילן ומשם יוצאים ענפים ועל כן אי אפשר לבוא לאילן כי אם מי שיש בו המידות הללו", שלוש מידות וגוף אילן אחד.
נפתלי קראוס: מי שירצה יקרא את הסיפור הזה, זה סיפור מדהים ומקסים ומתוק, ומכיוון שכולם רוצים ללכת לשם ולחלק מהם יש את המידות האלה ולחלק מהם אין את המידות האלה, אז כולם כחבורה עובדים על המידות, עושים עבודה ומגיעים אל האילן, וכך מסתיים הסיפור של ר' נחמן: "ולקחתי אותם ונשאתי אותם לשם אל האילן".
נפתלי קראוס: נהייתה שורה של נסים ובזכות זה שיש את שלוש המידות הללו ואת גוף האילן הם מצליחים להגיע לעץ, ושאלת הלימוד שלנו היום שאני פותח פה, עם האנשים המכובדים שנמצאים פה, זה באמת לנסות לחשוב, כדי להיות באיזה שהוא עץ כזה, כדי שכולנו נוכל להיות באיזה שהוא עץ, באיזה שהוא מקום שכולנו נוכל לחיות ביחד, להיות ביחד, כל אחד ככה; הבנות, הצוות, של האולפנית יחשבו בלימוד הזה מה הן שלוש המידות שיש במקום הזה שמאפשר לכולם לחיות פה ביחד, באהבה, בשמחה, בטוב.
נפתלי קראוס: אלה שלא בתוך האולפנית יחשבו על עצמם, אם הם היו צריכים עכשיו לחזור לבית הספר, מה הם שלושת הדברים שהיו אומרים, 'זה בית ספר שהייתי שמח בו', זה עץ שהייתי שמח להיות בו, איזה שלושה דברים ונפתח ונשמע, ומתוך זה ננסה ללמוד קצת על המקום הזה שנקרא אולפנית.
נפתלי קראוס: ניתן לעצמנו, מכיוון שהביקור הוא קצר, לא עשר דקות ולא חמש דקות, ניתן 45 שניות של מחשבה ומי שירצה לומר, יאמר.
נפתלי קראוס: מי מהבנות, מהצוות, שירצה לומר.
נפתלי קראוס: המשימה ברורה?
נפתלי קראוס: מישהו רוצה להתחיל?
תלמידה: שמי עמליה, אני מכיתה י"א.
תלמידה: משהו אחד שחשוב שיהיה ויש כאן בבית הספר זה הנושא של ערבות הדדית, גם בתוך כיתה וגם בין הכיתות.
תלמידה: יש שש כיתות בבית הספר ובכל שכבה יש כיתה אחת ובין הכיתות אפשר לראות שכיתה אחת עוזרת לכיתה השנייה ויש תחושה של אחריות-על.
תלמידה: נגיד פעם נתקלתי באיזה שהוא תרגיל במתמטיקה ומישהי בכיתה י"ב באה ועזרה לי לפתור אותו.
תלמידה: זאת אומרת יש תחושה של אחריות או עזרה ללמוד לבגרות, יש תחושה של אחריות, שכל אחד ערב לשני.
תלמידה: גם בתוך כיתה וגם בין הכיתות, ואני חושבת שזה חשוב שיהיה.
נפתלי קראוס: ערבות הדדית, תודה.
תלמידה: אני נועה דווידי מכיתה י"ב.
תלמידה: מה שמיוחד בבית הספר זה המגוון הרחב של הבנות שמגיעות לכאן, כל הפלורליזם הזה, מגוון רחב של רמה דתית, יש כאן בנות ברמות דתיות שונות, ברמה לימודית שונה לגמרי.
תלמידה: האולפנית מקבלת את כולם, וזה ממש יפה לראות שלכל אחת יש את הדבר שמתאים לה בצורה הכי טובה, מי שצריכה עזרה לימודית אז יש תגבורים, מי שרוצה טיפה מעבר, אני יכולה לתת דוגמה על עצמי, בשנה שעברה אני הכנתי עבודת גמר, אני מאוד מאוד אוהבת ביולוגיה אז בית הספר נתן לי את האופציה ללכת למכללת תל חי ולמידע, שזה מכון מחקר כאן, ולהכין עבודה.
תלמידה: זה באמת ממש יפה לראות שאפשר לענות על הצרכים של כולם, למרות שזה בית ספר קטן ואין הרבה משאבים.
נפתלי קראוס: אם אני מבין נכון, אילן זה אומר, אילן שאחד הדברים זה דווקא שלכל אחד יש את המקום שלו.
תלמידה: אני הילה.
תלמידה: יש לנו פה את הפורום מקום, שזה מחבר בין מורים לתלמידים.
תלמידה: את כל הבעיות שיש לתלמידות הן מציגות, וביחד עם מועצת התלמידות והמורים הם פותרים את הבעיות שיש תלמידות.
נפתלי קראוס: זאת אומרת שיש מקום שבו אנחנו לא מסתכלים בהיררכיה של מעמדות, כולם בגובה העיניים, כי הבית הזה הוא של כולנו.
נפתלי קראוס: חשוב שלא יהיו מעמדות.
מורה: אני שרי בינשטוק.
מורה: אני מורה לתנ"ך ומחשבת ישראל ורכזת תנ"ך.
מורה: אני חושבת שיש שני דברים שהם מאוד משמעותיים, אחד זה דיבור משותף, גם בין המורים, יש לנו המון מפגשים של דיבור ושל חשיבה, מה עושים ואיך מקדמים ואיך מסתדרים עם כל המגוון הגדול, וגם בין מורים לתלמידות, שזה דיבור שאנחנו מאוד מאוד עובדים עליו בצורה מיוחדת.
מורה: גם מה שהילה אמרה, על פורום מקום, וגם באופן אישי, שיחות אישיות שתלמידות מ-ח' ו-י"א, שלכל תלמידה יש מורה מסוים שזה שיחות אישיות לאורך השנה, זה עניין אחד, ועניין שני זה נכונות לוותר כשאפשר.
מורה: כלומר כשיש דיבור ויש מגוון כל כך גדול שצריך להרגיש בו טוב, צריך שתהיה נכונות לוותר כשאפשר לוותר.
נפתלי קראוס: דיבור ו-ויתור.
תלמידה: רותם, אני בכיתה ח'.
תלמידה: אני חושבת שמה שצריך להיות גם זה נתינה, שאנחנו גם עושים בבית הספר.
תלמידה: אנחנו נותנים מעצמנו לקהילה, עשינו חסד, כל כיתה יצאה לאיזה שהוא מקום לעשות חסד בקהילה.
תלמידה: אנחנו כיתה ח', נסענו למקום שהוא של אנשים שהם עם בעיות ונורא הרגשנו שנתנו להם.
נפתלי קראוס: נתינה.
תלמידה: אני איילה מכיתה ט', בהמשך למה שנועה שאמרה, שיש כל כך הרבה בנות, אני חושבת שבאולפנית כל אחת יכולה להתאים את עצמה למה שהיא רוצה, יש כאן פרויקט של מצוינות והתנדבות, יש בנות שרוצות תוספת של שעות תורניות, ביום רביעי בערב הן באות מרצון, וכל אחת יכולה להתאים את עצמה לאיזה פרויקט שהיא רוצה.
תלמידה: אני דפנה מכיתה י"ב.
תלמידה: אני חושבת שאחת מהתכונות או המידות, איך שלא תקראו לזה, שהן א'-ב' בכל חברה הטרוגנית, בישראל ופה באולפנית במיוחד, היא כבוד.
תלמידה: כי בנות כל כך שונות, אף פעם אי אפשר להסכים עם כולם ואף פעם אי אפשר להתחבר עם כולם, אבל לדעת שכולם פה שווים ולכולם פה יש זכות לומר מלה, לחשוב מה שהם רוצים ולאהוב את מה שהם רוצים, אז זה חשוב.
נפתלי קראוס: כבוד וחירות, נקרא לזה.
תלמידה: אני ספיר מכיתה י"א.
תלמידה: אני רוצה להוסיף על העניין של הנתינה ולהרחיב את זה לתרומה לקהילה.
תלמידה: יום החסד זה דוגמה למשהו שעושים בפורים, אבל יש התנדבות קבועה של בית הספר בקהילה, שאנחנו, כיתות ט' עד י"א, יוצאים שעתיים מתוך המערכת שלנו כדי להתנדב במסגרות שונות בעיר.
תלמידה: יש גם כל מיני פרויקטים שעשינו, כמו הדלקת נרות בחנוכה לניצולי שואה, ובפורים לתת משלוחי מנות למשפחות שכולות, ויש פה הרבה מקום של עידוד לתרומה לקהילה, בנות שהולכות לבני עקיבא או בכלל בתנועות נוער ומועצות נוער, התמיכה פה היא מאוד גדולה ותמיד מתעניינים ושואלים ועוקבים על העשייה שלנו מחוץ לבית הספר ונורא מרגישים את זה פה, ולי זה נורא חשוב.
נפתלי קראוס: עוד בנות, מישהו מהצוות, ראש העיר.
נסים מלכה: להוסיף למקום שיש גאווה אישית במקום שבו נמצאים.
נסים מלכה: אני בטוח שכל בת שנמצאת באולפנית גאה במקום שהיא נמצאת, במקום שהיא לומדת, ולא רק שהיא גאה במקום שהיא לומדת, היא גם מבטאה את זה ומוציאה את זה החוצה למקום שבו היא אוהבת ללכת לשם ולהיות גאה במקום.
נסים מלכה: מי שמרגיש כך, מרגיש שהוא גאה במקום, זה חשוב מאוד וזה מקרין על האוכלוסייה כולה, לראות איפה שאני מקבל ואיפה שאני גם נותן, אז אני גם גאה במקום.
אפרת: אני תלמידה טובה, אני אצמד לשאלה שלך.
אפרת: אמרת לנו לחשוב איזה שלושה דברים צריך כדי שבית הספר יהיה- - - אז הדבר הראשון שבטח כולם ככה מדברים עליו כל הזמן, הנושא של הישגים והצלחות וכלים ומיומנויות.
אפרת: הדבר השני שמתחבר פה לכל מה שעלה כאן זה הנושא החברתי, רגשי, היכולת של הילדים להרגיש שלכולם יש מקום, שיש כבוד ויכולת הכלה.
אפרת: ויש עוד דבר מיוחד שצריך בשביל שבית ספר באמת יצליח וזה נפתלי.
אפרת: מנהל, עם רוח, עם יושרה.
אפרת: אני חושב שנפתלי כזה באמת חייבים, יישר כוח.
נפתלי קראוס: תודה רבה, תודה רבה.
נפתלי קראוס: עוד.
נפתלי קראוס: חגית.
חגית: בהמשך למה שאפרת אמרה, אני חושבת שהעניין של עבודת צוות זה משהו שנותן פה הרבה כוחות לאנשים לעבוד והפרגון שנמצא פה בכל מקום, מהנהלה לצוות, מצוות להנהלה, מתלמידות לצוות, מתלמידות להנהלה.
חגית: פרגון זה דבר חשוב, הוא נותן כוח להמשיך הלאה.
נפתלי קראוס: כפיר.
כפיר מעוז: שני דברים בהגדרות.
כפיר מעוז: דיברו על העניין הזה, אני חושב שהקהילתיות והפתיחות של בית הספר זה משהו שלא מוצאים בכל מסגרת שהיא מסגרת דתית.
כפיר מעוז: זה מתחיל מהתלמידות ומסתיים במנהל, דרך הצוות החינוכי, או הפוך, מהמנהל לתלמידות, ואני רוצה להגיד שמאוד כיף לתקשר ולעבוד עם בית הספר ולראות את התלמידות פעילות גם מחוץ למסגרת שעות הלימודים.
כפיר מעוז: דיברתם על נתינה, זה ממשיך הרבה מעבר לזה.
תלמידה: אני אגיד.
תלמידה: הרגשה של בית, של משפחה.
תלמידה: תמיד כשנכנסים לכאן, יש הרגשה של משפחה גדולה וחמה.
קריאה: אחד הדברים שאותי מרגשים בעבודה בבית ספר זה לראות שינויים, לראות שאנשים משתנים, לראות שתלמידות משתנות, לראות מורים, אנשים בצוות שעושים איזה שהוא שינוי ואם מקום מאפשר את זה ודוחף לזה, זה אחד היתרונות של מקום, שהוא נותן לאנשים את ההזדמנות ואת האפשרות להשתנות.
נפתלי קראוס: נמצאת איתנו בלה, היא אחראית על כל הנושא של תקשורת ושיווק.
נפתלי קראוס: אנחנו נכנסנו השנה, כמו שראש העיר הציג בתחילת היום, מבעלות העירייה לרשת חדשה שנוסדה השנה, לקרן רש"י, שבאמת שמה דגש לתת מענה נכון וחשוב בפריפריה.
נפתלי קראוס: אנחנו מאוד מאוד מהפרטנרים.
נפתלי קראוס: נהנינו מהעירייה, היו לנו פרטנרים טובים מעיריית קרית שמונה ועכשיו יש לנו פרטנרים טובים חדשים, העירייה לא עזבה ולא הלכה, היא נשארת, אבל פרטנר נוסף, חשוב ומשמעותי, שקשור גם בחשיבה וגם בהשקעה, גם מבנית, גם פיזית, גם בהשקעה של תכניות חדשות.
נפתלי קראוס: אז בלה פה תגיד מה היא חושבת שצריך להיות הענף.
בלה: אז אני חושבת שכולם כאן נגעו באמירה הזאת בטיפה, המלה היא העצמה.
בלה: מה שאתה עושה לבית הספר, הבנות, ומה שהצוות המדהים כאן עושה ומקבל חזרה, את אותה העצמה שאתם משקיעים, משקיע ומשקיעות בבנות, הכול חוזר אליכם בחזרה.
בלה: זה מעין מעגל שמאוד מאוד יפה לראות כאן, הבנות מנהלות את החיים שלהן כאן ובאמת מגיעות עם המון הצעות מדהימות והמון יוזמות שפשוט מאוד יפה לראות כמה הפתיחות וכמה הגיוון תורם לעבודה המשותפת שלכם ביחד.
נפתלי קראוס: תודה, העצמה.
יעקב שבות: אני רוצה להוסיף עוד כמה היבטים למה שכבר נאמר, מההיכרות שלי את האולפנית, ואני חושב שזו באמת הזדמנות גדולה לומר שבזכות העשייה הם קיבלו את פרס החינוך הארצי הדתי.
יעקב שבות: יש לזה חשיבות מאוד גדולה לעיר הזאת, יש חשיבות מאוד גדולה לבנות ולכולם.
יעקב שבות: אני חושב שיש פה צמיחה וזה האופי של העידן הזה, שהוא דינמי, שהוא מתפתח, שאי אפשר להגיד מה הפירות אבל הפירות כל הזמן הולכים וגדלים.
יעקב שבות: אני חוזר גם להגיד שיש פה מישהו שמעמיד את הדברים בצורה נכונה ודואג להשקות, דואג לטפח, אז האילן צומח יפה וברכותינו.
נפתלי קראוס: תודה.
אלכס מילר: אני רק יכול להגיד לכם שכאשר אנחנו מתעסקים במערכת החינוך אנחנו תמיד מנסים להסתכל על המערכת הזאת קצת שונה ממה שבמדינות אחרות מסתכלים.
אלכס מילר: שם מסתכלים יותר על מספרים, אנחנו יותר מסתכלים על ההיבט של מחשבה, על היבט של מחקר, על היבט של ללמוד להקשיב ולחשוב.
אלכס מילר: זה אחד הדברים שאני חושב שצריך להיות בכל מוסד חינוכי ולא רק לקרוא ובסופו של דבר להתמודד עם החומר שנקרא, או חומר שנלמד, אלא גם להבין ולחקור ולחשוב על המרחב.
אלכס מילר: כאשר אנחנו מסתכלים על השוטף גם, זה דבר נוסף, אנחנו מסתכלים בסופו של דבר על התוצאה ופחות מסתכלים על הדרך ואני חושב שבמערכת החינוך מה שחשוב היא הדרך מאשר התוצאה, כי אם הדרך נכונה בסופו של דבר אפשר להגיע לתוצאה הטובה ביותר וזה אולי מה שמשנה אותנו מהשוטף שלנו.
אלכס מילר: אנחנו ביום יום מצפים לתוצאות אבל פחות מסתכלים על הדרך, אולי במערכת החינוך אנחנו יכולים יותר להתמקד על הדרך מאשר על התוצאות.
נפתלי קראוס: תודה רבה.
נסים מלכה: אני רוצה להוסיף ולהגיד משהו שיקרה בשנת הלימודים הבאה, עד היום זה היה בית ספר אחד עם בית ספר המתמיד, ישיבתית הבנים וגם הבנות, הצלחנו לשכנע את משרד החינוך להפוך את זה לשני בתי ספר, האולפנית בנפרד ולכל בית ספר יהיה מספר משלו ויתנהל עצמאית כבית ספר בנפרד ולא כשותפות של שני בתי ספר.
אלכס מילר: צהריים טובים לכולם, נפתח את ישיבת ועדת החינוך.
אלכס מילר: התאריך – 16/1/12, כ"א בטבת תשע"ב.
אלכס מילר: הנושא: הצעה לסדר היום (דיון מהיר): תיכון מקיף חדש אקראא בלקייה פועל זאת שנה שנייה בתנאים בלתי נסבלים – של חבר הכנסת מסעוד גנאים.
ג'מאל זחאלקה: וחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.
אלכס מילר: זה מה שכתוב לי.
ג'מאל זחאלקה: לא, זו היתה טעות - - -.
ג'מאל זחאלקה: התקשרו להתנצל.
יהודית גידלי: זו לא פעם ראשונה שהמזכירות טועה – זו פעם שנייה – וזה מעצבן.
ג'מאל זחאלקה: אבל שהיושב-ראש יזכיר, לפחות.
יהודית גידלי: מפאת תקלה במזכירות, אכן - - -
אלכס מילר: טוב, אז גם של חבר הכנסת זחאלקה.
אלכס מילר: רבותיי, תקנו אותי אם אני טועה, היתה תכנית בגלי-צה"ל שבה שמעתי על הנושא הזה.
יהודית גידלי: נכון.
אלכס מילר: מי התראיין שם?
קריאה: הוא לא נמצא, הוא לא הגיע.
אלכס מילר: הוא לא נמצא.
אלכס מילר: ראש העירייה נמצא כאן?
אלכס מילר: גם הוא לא נמצא.
אלכס מילר: הוא הכריז שם על העניין הזה, שמהראשון בספטמבר אמור להיות מבנה חדש – יש קבלן שנכנס; יש תקציב שעומד לרשות העניין הזה כבר כמה שנים, לדעתי, אם אני לא טועה.
מסעוד גנאים: כך אמר ראש המועצה?
אלכס מילר: אנחנו מדברים על זה, רבותי?
סלימאן אלסאנע: כן, כן.
אלכס מילר: שמעתי שיש בעיה עם החשמל; שיש בעיה עם הכיתות; שיש בעיה שהתלמידים נמצאים במבנים יבילים; ובעיה עם הביוב – זה הנושא, נכון?
שמוליק דוד: ועוד, ועוד.
אלכס מילר: בסדר גמור, כנראה שאנחנו מדברים על אותו עניין.
אלכס מילר: בבקשה, חבריי, חברי הכנסת, אני אתן לכם להציג את הנושא: חבר הכנסת גנאים, ואחריו חבר הכנסת זחאלקה וכל מי שרוצה להתייחס, אנחנו - - -
מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, תחילה ברכות לאורחים שבאו לדיון.
מסעוד גנאים: ממה שהגיע אלינו; ממה שקראנו; וממה ששמעתי מוועד ההורים ומכולם – אזי אלה תנאים שלא יכולים לקיים בהם חינוך, לימודים והוראה.
מסעוד גנאים: ראשית, אנחנו רוצים שהתלמידים ילמדו באווירה, באקלים ובתנאים אנושיים.
מסעוד גנאים: שנית, באקלים חינוכי שייתן להם ללמוד.
מסעוד גנאים: ממה שאני קורא על החטיבה שנהפכה לתיכון ואחר-כך למקיף – שהתחילה כחטיבה עם 950 תלמידים: הכול שם קרוונים, דחוס, צפוף, אין חדר מחשבים, אין מעבדות, אין ספרייה, מה יש?
מסעוד גנאים: – אין גדר מתאימה, אין חצר מתאימה.
מסעוד גנאים: אני לא אאריך כדי לתת לוועד ההורים לדבר.
מסעוד גנאים: אני חושב שעלינו, כוועדת החינוך, התרבות והספורט, לצאת מכאן עם מסקנה וקריאה למשרד החינוך, למועצה המקומית, לכל הנוגעים בדבר ולרשויות הנוגעות בדבר – לתקן את המצב הזה, ובמהירות; גם את עניין הצפיפות בכיתות – 43 תלמידים, 42 תלמידים.
מסעוד גנאים: אני מסתפק בזה בכדי לשמוע מה אומרים ועד ההורים והנוגעים בדבר.
אלכס מילר: חבר הכנסת זחאלקה.
ג'מאל זחאלקה: אני מברך את תושבי לקייה שהגיעו לכאן – ההורים והאחראים, הפעילים בחברה האזרחית.