GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שמעון עמר: אלה הם אלה שבסופו של דבר הולכים ללמוד במקום אחר.
אלכס מילר: נשאלת עכשיו השאלה, הרי אנחנו גם יודעים שאי אפשר ביום בהיר אחד להמציא מרצה לחינוך במוסד כזה או אחר.
אלכס מילר: גם אם קם מסלול חדש, נגיד, אצלם בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה להוראה, יצטרכו מרצים לחינוך שצריכים ללמד.
אלכס מילר: האם יש היום מצב שאם נגיד פותחים מסלולים מיוחדים להוראה למגזר הבדואי – כמובן שעם כל המנגנונים שקשורים למכינות ותנאי קבלה – האם יהיה פיתרון ברמת שיתופי פעולה?
אלכס מילר: האם שיתוף הפעולה יהיה עם מכללה להוראה נגיד מבחינת המרצים, עם האוניברסיטה שנותנת את הגב האקדמי שלה מבחינת האישורים והשאר, והמבנה שקיים וכל מה שנדרש?
שמעון עמר: אבל המכללות להוראה היום מצוידות.
שמעון עמר: יש להם את המרצים ואת מה שנדרש.
שמעון עמר: אצלנו, למשל, המסלול הבדואי ניתן בשנתיים הראשונות בשפה הערבית ו אנחנו נותנים להם הרבה מאוד שעות עזר.
אלכס מילר: אבל, תשמע, כשאתה פותח מסלול ייחודי במקום כזה או אחר, הרבה יותר קל לך לעבוד לפי המנגנון שיש לך.
אלכס מילר: כי אם אתה עכשיו תבוא ל"קיי" ותגיד את כל הדברים האלה, אני לא בטוח ש"קיי" בעצמה תרצה איכשהו להיכנס לסוגיה הזאת מבחינת המנגנון הטכני הפנימי שלהם.
אלכס מילר: כי אצלם זה משרד החינוך והם מחויבים עם הקצאות ועם השאר.
אלכס מילר: אני אומר, אנחנו מתמודדים עם מצב – הרי גם שהם הולכים לחברון הם לא משלמים שכל לימוד של 8,000-7,000 שקל, כמו שמשלמים בארץ.
אלכס מילר: הם משלמים שכר לימוד מאוד גבוה.
אלכס מילר: אז אנחנו מדברים על מצב שהם גם ככה הולכים למקום כשהם יודעים מראש שהם צריכים לעבור ברדק שלם בשביל להגיע לשם וללמוד שם, והם גם יודעים מראש שאחרי שהם מסיימים שם הם יצטרכו לעבור את כל הברדק שיש כאן בארץ כדי לפחות שיוכלו לעבוד במה שהם סיימו.
שמעון עמר: להשלים קודם כל תעודת הוראה לפחות שנתיים ואחר כך - - -
אלכס מילר: כן, אז כשאנחנו מסתכלים על כל התמונה אנחנו צריכים למצוא את הדרך לפחות בשלב א'.
אלכס מילר: לתת להם את הפתרונות כאן.
אלכס מילר: גם אם זה אומר שכל לימוד יותר גבוה ממה שקורה היום במכללות הרגילות, אבל לפחות לחסוך להם את כל הסאגה הזו של נסיעות ואחר כך מבחנים.
שמעון עמר: תראה, הפתרון היחידי שאני רואה הוא מה שהציעה ריקי מהמל"ג קודם ואלו אותן מכינות ייעודיות.
שמעון עמר: סטודנט לומד בסופו של דבר ארבע שנים, מתוכם שנה אחת הוא בסטאז'.
שמעון עמר: סטודנט שהולך לחברון או לירדן – יש לנו כיתה של סטודנטים בוגרי אוניברסיטה בירדן, הם חוזרים בחזרה, צריכים ללמוד עוד שנתיים, סטאז' עוד שנה, זה שלוש, ואתה גומר בסופו של דבר את הלימודים שלך אחרי שש שנים, במקום ארבע.
שמעון עמר: כאשר מכינה ייעודית של שנה אחת טרם הלימודים האקדמיים מביאה אותך בסופו של דבר לחמש שנים כולל סטאז'.
שמעון עמר: זה הפיתרון שצריך להיות בסופו של דבר.
אלכס מילר: אוניברסיטת בן גוריון, יש לנו פה גם את פרופ' אגבאריה וגם את פרופ' אריאל פלדשטיין, בבקשה.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: בוקר טוב.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: צריך לזכור שהאוניברסיטה לא מקיימת מסלול הכשרת מורים אלא רק אחרי תואר ראשון.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: זה דבר מאוד חשוב.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: אנחנו מזהים באוניברסיטה איזשהו קושי מהותי, או פער, בין מסיים כיתת הי"ב, עם הידע שהוא יוצא ממנו – ואני חושב שהפרויקט שהות"ת מוביל הוא הפרויקט הנכון – כי אנחנו צריכים שנה שלמה לגשר על שני פערים מאוד מהותיים.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: הראשון הוא בשפה העברית.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: וצריך לזכור שאחר כך יש מגבלה נוספת, שגם סטודנטים מהמגזר היהודי מתמודדים אתה והיא השפה האנגלית.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: כדי לקבל היום תואר ראשון באקדמיה בארץ צריך לקבל פטור בלימודי האנגלית.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: אנחנו צריכים לזכור שיש כאן שני פערים של שפה מאוד מהותיים.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: יש מצב שצריך להתמודד אתו – תלמיד שמסיים במגזר הבדואי תיכון ויש לו זכאות לתעודת בגרות של משרד החינוך, מרגיש, בצדק מבחינתו, מקופח על זה שמטילים ספק או מכניסים אותו למכינה.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: הפתרון הוא לא מכינה.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: הפתרון הוא שנה ראשונה באקדמיה שיש בה ליווי אישי – ופה צריך תקציבים כי הליווי האישי הוא יקר מאוד – שבעצם יאפשר לו ללמוד ולהפנים את המערכת האקדמית ואת ההתנהלות שלה, שהיא גם מורכבת לתלמיד היהודי-הישראלי.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: כלומר, היא לא עומדת בפער כזה.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: בזה צריך להשקיע היום את המשאבים.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: כלומר, האוניברסיטאות, לפחות אוניברסיטת בן-גוריון, בוחנת גם את האופציה שבכלל לא תהיה הסתכלות על תעודת הבגרות, אלא על ממוצע הציונים בסוף שנה א'.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: זה משהו שאנחנו מנסים לבדוק היום ואנחנו מובילים מהלך בנושא הזה.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: אבל צריך לזכור שמוטלת על ההשכלה הגבוהה היום השלמת הפערים – שמוטל על משרד החינוך ב-12 שנות הלימוד – והיום האוניברסיטאות נאלצות להתמודד עם המצב הזה שהוא לא פשוט.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: לגבי התוכניות היוקרתיות, זה הכול ביקוש והיצע.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: אם האוניברסיטה נאלצת לעמוד במכסה של 18,000 סטודנטים שאנחנו מתוקצבים, אין לנו ברירה, אנחנו חייבים לסנן.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: אנחנו לא יכולים לקבל את כל מי שרוצה.
אלכס מילר: בסדר, זה נאמר כאן, זה ברור.
אלכס מילר: אין על כך ויכוח.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: זה ברור.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: ולכן אני אומר שהתקציבים צריכים היום להיות מיועדים לשנה של לימודים.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: לא מכינה, אלא שנת לימודים אקדמית שהיא לא בהיקף של 40 נקודות, כמו שסטודנט ממוצע לוקח, אלא בהיקף של 20 או 25 נקודות.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: ואז אני בטוח שבהשקעת המאמצים הזו, נצליח להביא את הסטודנטים מהמגזר הבדואי או מהמגזר הערבי לאותם הישגים אקדמיים, ואולי אפילו, במקרים מסוימים, פרטניים, גבוהים יותר.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: אבל פה צריך מאמץ של תקציב.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: זה מתחיל ונגמר בתקציב.
ליאונרד אריאל פלדשטיין: תודה רבה.
אגבאריה ריאד: אני רוצה להוסיף על מה שחברי אריאל תיאר.
אגבאריה ריאד: הבעיה של מערכת החינוך במגזר הבדואי לא צריכה לבוא, לדעתי, דרך החלון של כמה מאות תלמידים שלומדים בחברון, ואם זו באמת בעיה שמממנים את האוניברסיטה שם או לא.
אגבאריה ריאד: יש לנו בירדן אולי יותר מ-1,000 תלמידים בדואים שלומדים שם, וכבוד היושב-ראש, האם זה לא מפריע לך שמממנים 100,000 שקל לשנה, שכל לימוד שם?
אלכס מילר: אני אסביר לך מה מפריע לי, למה שאני לא יכול לתת מענה, ואני מודע שאני לא יכול לתת מענה, כמדינה, שם אני אומר: אין לי ברירה.
אלכס מילר: איפה שאני כן יכול לתת מענה ואני לא נותן, אז פה מתחילה הבעיה.
אלכס מילר: אני כבר אומר לך, אתה, שאתה בא מאוניברסיטת בן-גוריון, אתה יודע טוב מאוד שללימודי רפואה בישראל אנחנו לא יכולים לתת מענה.
אלכס מילר: אם היינו יכולים להכפיל או להשליש את כמות הסטודנטים שנכנסים ללימוד רפואה, כל המדינה, תאמין לי, היתה מורידה את הכובע.
אלכס מילר: אבל בלימודי חינוך אני כן יכול לתת מענה.
אגבאריה ריאד: אני עמדתי בכמה תוכניות שבהן באתי לתת מענה ממוקד ולעשות מין פיילוט לפני 15 שנה, להוכיח את מה שאמר חבר הכנסת אלסאנע, וגם שני חברי הכנסת זחאלקה וגנאים יודעים את זה, שהפסיכומטרי ותנאי הקבלה לא מותאמים לאוכלוסיה הערבית.
אגבאריה ריאד: אבל אין מה לעשות, אנחנו צריכים להשתמש באיזושהי מסננת, כאוניברסיטאות, לקבל את התלמידים הטובים ביותר.
אגבאריה ריאד: הבעיה שלי – לא הייתי הולך ואומר לאוניברסיטה: אתם תשנו את התנאים.
אגבאריה ריאד: בגלל שגם אם נשנה עדיין אנחנו עם 100 מקומות לרפואה, 50 מקומות לרוקחות של כל המדינה, ואנחנו צריכים לספק רפואה לכולם.
אגבאריה ריאד: בכל זאת אנחנו יזמנו תוכניות - - -
ג'מאל זחאלקה: יש לך 50 ובירדן לומדים 200.
אגבאריה ריאד: נו, אז מה עשינו?
אגבאריה ריאד: הלכנו לדוגמה לנושא שבאמת היה חסר והוא רופאות בדואיות.
אגבאריה ריאד: הורדנו את סף הקבלה, עשינו תוכניות שנה א' כאלה, עם תגבורים ועם תמיכה והיום יש לנו ארבע רופאות בדואיות שסיימו רפואה בבן-גוריון, בלי לוותר על שום סטנדרט במשך שש השנים מבחינת הרמה.
אגבאריה ריאד: אחת אפילו סיימה את ההתמחות שלה ברפואת נשים.
אגבאריה ריאד: ויש לנו עוד 17 בנות שלומדות רפואה בבאר-שבע.
אגבאריה ריאד: האם אנחנו יכולים להכפיל את זה ל-50?
אגבאריה ריאד: אני אומר לך: לא.
אגבאריה ריאד: בגלל שאין לנו שדות קליניים, אין לנו מקומות בכיתות, זה מה שאפשר לעשות.
אגבאריה ריאד: אם המדינה באמת רוצה, ואתה גם, כבוד היושב-ראש, לא שאתה באופן ספציפי, אלא הבית, המשכן הזה, לא יודע שבנגב חסרים היום 1,500 אחיות בדואיות לעבוד בבתי הספר, במרפאות.
אגבאריה ריאד: 1,500 אחיות.
אגבאריה ריאד: איך אפשר לפתור את הבעיה הזאת?
אגבאריה ריאד: לבוא לבאר-שבע, לאוניברסיטה, - יש לנו 50 בנות שמתקבלות לשנה א' – ולהגיד: תעשו לנו עכשיו את כל הפער הזה, של ה-1,500 ? – אי אפשר.
אגבאריה ריאד: צריך לבוא, לקחת את החינוך ואת טובת האוכלוסייה הבדואית בנגב, ולשים אותה על סולם העדיפויות של המדינה.
אגבאריה ריאד: כאשר יש לך את הבעיה הפוליטית של הכפרים הלא-מוכרים, איפה לומדים התלמידים האלו?
אגבאריה ריאד: אלו תשתיות יש להם?
אגבאריה ריאד: האם אפשר להביא אותם עם רמה של אנגלית כמו שהושגה?
אגבאריה ריאד: נקבל אותם, הם לא יצליחו.
אגבאריה ריאד: אז צריך לפתור את הבעיה של הכפרים הלא-מוכרים, להקים את בתי הספר הכי טובים שיכולים להיות.
אגבאריה ריאד: להשקיע כמו שהשקיעו בירוחם והרימו את רמת ההשכלה שם, שיעשו את אותו הדבר בכפרים הלא-מוכרים בנגב.
אגבאריה ריאד: אחר כך אנחנו ניתן את החופש לכל אחד ללכת ללמוד איפה שהוא רוצה.
אגבאריה ריאד: רוצה ללמוד בשכם, רוצה בסין – איפה שהוא רוצה.
אגבאריה ריאד: אנחנו, מבחינת האוניברסיטה, עושים את המקסימום.
אגבאריה ריאד: יש לנו גם תוכניות שאנחנו חושבים עליהן עכשיו, להכין קדר למקצועות האלה, מתמטיקה, פיזיקה, מחשבים וכל זה.
אלכס מילר: חבר הכנסת זחאלקה ואני מסכם.
ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, הנושא הוא מאוד חשוב ואני רוצה להמשיך את הדברים שאמר ידידי, פרופ' אגבאריה.
ג'מאל זחאלקה: צריך ללכת בשני מסלולים.
ג'מאל זחאלקה: אחד, לחזק את החינוך היסודי והתיכון, והתלמידים לא יצטרכו כל מיני – איך אומרים?
ג'מאל זחאלקה: – פרוצדורות מיוחדות בשביל להיכנס למסלול האקדמי.
ג'מאל זחאלקה: אפשר לעשות את זה.
ג'מאל זחאלקה: אם תהיה השקעה מוגברת בנגב, יהיו תוצאות.
ג'מאל זחאלקה: אני מאלה שחושבים שהשקעה בחינוך מביאה לתוצאות.
ג'מאל זחאלקה: כלומר, שלטה פה האידיאולוגיה בעשר השנים האחרונות - - -
אלכס מילר: לא רק אתה, חבר הכנסת זחאלקה.
ג'מאל זחאלקה: לא, לא, חבר הכנסת מילר, אני מזכיר לך, אני רוצה לתת לך את הנאומים של שרי חינוך שעמדו על הבמה ואמרו: אין קשר בין תקציב לבין - - -.
ג'מאל זחאלקה: אפשר למשל להזכיר כשבא דוברת ומה אמרה והשרה לבנת על הבמה.
ג'מאל זחאלקה: אני הייתי בזמן הקיצוצים.
ג'מאל זחאלקה: לכן אני חושב שיש להשקיע בחינוך.
ג'מאל זחאלקה: שניים, אני בעד זה.
ג'מאל זחאלקה: אני חושב שאין פיתרון קסם לבעיה הזאת, צריך להיות פיתרון מורכב בתנאים הקיימים.
ג'מאל זחאלקה: כלומר, פרופסור אגבאריה הוא מנהל בית הספר לרוקחות בבאר שבע - - -
אגבאריה ריאד: וגם יושב-ראש ועדת קבלה וחבר בוועדת קבלה לרפואה.
ג'מאל זחאלקה: אני יודע, את כל התארים אני מכיר.
ג'מאל זחאלקה: אז אני שואל: יש?
ג'מאל זחאלקה: – הוא אומר לך: יש לי 50 מקומות.
ג'מאל זחאלקה: אתה יודע כמה - - -
אלכס מילר: אתה רוצה להגיד לי שהוא קצת יודע מה הוא מדבר, כן?
ג'מאל זחאלקה: הוא מומחה לקבלה לאוניברסיטה, הוא מומחה.
ג'מאל זחאלקה: אני אומר שכאשר אני רוצה לברר משהו אני מתקשר אליו, שואל מה הדין בעניין הזה.
ג'מאל זחאלקה: אני בעד הקמת צוות מיוחד כי אנחנו רואים פה שיש הרבה מוסדות, יש את המוסדות הפרטיים, יש את האוניברסיטה ויש את האוניברסיטה הפתוחה ויש אחרים.
ג'מאל זחאלקה: אני חושב שצריך לפנות למשרד החינוך שיקים ועדה מיוחדת שתטפל בנושא הזה, כיצד לקלוט את התלמידים במוסדות האלה.
ג'מאל זחאלקה: אני מאלה שחושבים, באופן עקרוני, שצריך להקל בתנאי קבלה ולהחמיר בתנאי סיום.
ג'מאל זחאלקה: זו האידיאולוגיה שלי, זו השיטה הצרפתית והיא אחת ממערכות החינוך המוצלחות בעולם.
אלכס מילר: כעת ידברו בקצרה התאחדות הסטודנטים ומשרד החינוך.
אלכס מילר: אני חייב לסגור את הישיבה כי יש לי פה הכנות לטקס למקבל פרס נובל.
רסול סעדה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הנקודה הכי חשובה שעדיין לא נגענו בה לדעתנו היא שעד היום אין ייצוג סטודנטיאלי בכל הוועדות ובכל המקומות שמדברים בהם על הבעיות של הסטודנטים וההשכלה הגבוהה בחברה הערבית .
אלכס מילר: מה זאת אומרת, להתאחדות הסטודנטים יש שני נציגים?
סתו ארז: לא בוועדות.
רסול סעדה: לא בוועדות.
אלכס מילר: איזה ועדות?
סתו ארז: לדוגמה, ועדה שבוחנת עכשיו איך לסייע לסטודנטים הערבים.
סתו ארז: אין סטודנט שיוכל לדבר על מה הבעיות של הסטודנטים.
אלכס מילר: איזו ועדה?
אלכס מילר: הוועדה להשכלה גבוהה?
סתו ארז: כן.
רסול סעדה: כן.
רסול סעדה: אדוני, בשנת תשע"א הוגש למל"ג על-ידי ההתאחדות נייר עמדה אשר מפורטים בו המחסומים שיש לסטודנטים הערביים והם כוללים גם את הסטודנטים הבדואים והדרוזים בארץ.
רסול סעדה: כמו כן, בנייר העמדה הוצגו המנגנונים אשר אנו מציעים לנכון לאמץ על מנת להנגיש את ההשכלה הגבוהה, גם לאוכלוסיית המיעוטים בכלל.
רסול סעדה: בישיבת במל"ג האחרונה שהתקיימה ב-10 בינואר הוצעו המלצות הוועדות שבה גם לא השתתף סטודנט ערבי או סטודנט מהמגזר שיכול להציג את החסמים.
רסול סעדה: מדובר פה על חסמים מסוימים, המחסום של השפה הוא הקריטי ביותר, חסמים של מצב סוציו-אקונומי ומלגות – כאשר הסטודנטים שלומדים בירדן מקבלים לרוב מלגות אז הם יכולים לסבסד.
רסול סעדה: גם ארכת תקופת התואר, אדוני, תואר שהוא בין שלוש שנים לסטודנט ממוצע, סטודנט ערבי בדואי לרוב מסיים אותו בארבע או חמש שנים.
רסול סעדה: אז יש חריגה משמעותית מבחינת השנים.
רסול סעדה: לכן, גם כהצעת פיתרון יש היום במכללת "ספיר" למשל, תוכנית "תקדום" שהיא יוזמה של ד"ר עוואד אבו-פראח, ראש המסלול לביוטכנולוגיה במכללה, שהוא הגיש למל"ג.
רסול סעדה: השנה יש פיילוט שהמסלול הזה מדבר על פריסת התואר לסטודנטים לארבע שנים, כאשר בשנה הראשונה מעצימים את - - -
אלכס מילר: כבר דיברו על זה.
רסול סעדה: אבל זה לא מכינה.
רסול סעדה: מכינה זה משהו מאוד שונה.
אלכס מילר: הם בדיוק דיברו על זה.
ריקי מנדלצוייג: אנחנו קוראים לזה - - -
אלכס מילר: בואו נתקדם, בואו לא נחזור על הדברים שנאמרו כאן.
רסול סעדה: אנחנו צריכים להעלות את הנקודה הכי חשובה שהיא הייצוג ההולם של הסטודנטים, שיהיה נציג סטודנטים בתוך הוועדות.
כמאל חוואלד: אני אתייחס לשלוש נקודה.
כמאל חוואלד: נקודה ראשונה, כפי שאמרתי קודם, מבחינתנו אנחנו לא רואים תופעה של נהירה למוסדות להשכלה גבוהה ברשות הפלסטינית לשם לימודי הכשרה להוראה.
כמאל חוואלד: אנחנו נבדוק את הנתונים החדשים, אנחנו נבדוק אם אכן זה כך מה גורם להם, מה מביא אותם לשם, באיזה תנאי קבלה מדובר, אם זה על סמך בגרות אז יכול להיות.
כמאל חוואלד: אגב, חבר הכנסת מסעוד גנאים ציין קודם את המגבלה של הפסיכומטרי, מי שבא למכללות לחינוך ללא פסיכומטרי, עם בגרות עם ממוצע ציונים סביר, 92 למשל – אגב, זה כולל בונוסים, ללא בונוסים זה 80 – אז הוא יכול להתקבל ללא פסיכומטרי.
כמאל חוואלד: אז אני מניח ששם מתקבלים על סמך תעודת לידה, אולי, אני לא יודע.
כמאל חוואלד: זה דבר אחד.
כמאל חוואלד: דבר שני, מבחינתנו, המכללות לחינוך שנמצאות בדרום מסוגלות לתת מענה למערכת החינוך במגזר הבדואי.
כמאל חוואלד: אם יהיה צורך בפתיחה של כיתות נוספות להכשרת מורים בדואים המכללות האלה מסוגלות לכך.
כמאל חוואלד: במכללות האלה זמינות התשתיות הנדרשות להכשרת מורים ברמה נאותה, הן מבחינת תשתיות פיזיות, הן מבחינת תשתיות אקדמיות, הן מבחינת תשתיות חינוכיות ותשתיות פדגוגיות.
כמאל חוואלד: לכן, איננו רואים לנכון פתיחה של מוסדות או מסגרות חדשות להכשרת מורים במגזר הבדואי בדרום.
כמאל חוואלד: תודה.
אלכס מילר: רבותי, אני רוצה לסכם את הדיון בכך שקודם כל אני מבקש ממשרד החינוך לקחת את המחקר שנעשה על ידי מחלקת המחקר של הכנסת, לבדוק אותו היטב ולקבל את התמונה המלאה וגם את התמונה העתידית מבחינת אותם הסטודנטים שהולכים ללימודים אקדמיים למוסדות בחברון ללימודי חינוך, וכמובן לעשות מכך עבודת בית מה עושים עם העניין הזה.
אלכס מילר: דבר שני, אני כן זיהיתי כאן פוטנציאל על-ידי שיתוף פעולה של האוניברסיטה הפתוחה עם מכללת מרכז הנגב, שיכול לתת גם איזשהו חלק מהפיתרון.
אלכס מילר: בשביל זה אני גם מבקש שתקיימו איזושהי בדיקה עם המועצה להשכלה גבוהה בכל העניין הזה.
אלכס מילר: אני קורא למועצה להשכלה גבוהה, למשרד החינוך ולוועד ראשי המכללות והאוניברסיטאות לקיים דיון מקיף בכל העניין שקשור לפתרונות הסטודנטים הבדואים בדרום הארץ, כי לפי מה שאני ראיתי יש שם באמת בעיה מאוד קשה.
אלכס מילר: בצפון, לפי מה שאני רואה, זה איכשהו מסתדר, כמות המוסדות שם מספקת.
אלכס מילר: בדרום כנראה שיש בעיה וצריך למצוא פתרונות.
אלכס מילר: אפשר למצוא פיתרון לקליטתם.
אלכס מילר: אני מאמין שהפיילוט שלכם, בסופו של דבר, יהפוך למשהו יותר מעשי ויותר גדול, וכך עוד אחוזים יכולים להיות דרך העניין הזה.
אלכס מילר: כמובן, דרך המכללות להוראה, מה שאפשר לסייע להן בפתרונות, גם בדרום, אפשר לבוא ולחשוב איך עושים את זה.
אלכס מילר: בעוד שבועיים אני רוצה לעשות כאן ישיבה.
אלכס מילר: קיבלתי כאן גם בקשות על רעיון פתיחת מסלולים חוץ-תקציביים ללימודים שהם לא רפואה-רפואה אלא רפואת שיניים ותומכי רפואה.
אלכס מילר: אפשר להתעלם מהמצב אבל אנחנו חיים במציאות.
אלכס מילר: המציאות אומרת: הסטודנטים, אם אין להם פיתרון כאן, הולכים למקומות אחרים ומשלמים שם.
אלכס מילר: אז אם מדינת ישראל יכולה לבוא ולחשוב על מסלולים שיכולים לתת מענה, אפשר לעשות את זה בצורה חכמה כי בסופו של דבר, כך או אחרת, האנשים חוזרים ועובדים כאן.
אלכס מילר: אנחנו נעשה כאן ישיבה.
אלכס מילר: אני עדיין לא סגור על העמדה שלי בעניין הזה, אם כן כדאי או לא כדאי לפתוח.
אלכס מילר: נחשוב על זה כולם ביחד ונראה אם בכלל זה משהו שיכול לעבוד כאן בישראל.
אלכס מילר: אני מברך את כולם.
אלכס מילר: אנחנו נעקוב אחר ההחלטות של כל הגופים הרלוונטיים.
אלכס מילר: אני כבר אומר לכם, אני אבדוק אם אכן היו הדיונים בוועדה המשותפת בין משרד החינוך למועצה להשכלה גבוהה, המכללות והאוניברסיטאות.
אלכס מילר: אני ממליץ למועצה להשכלה גבוהה לשלב את הסטודנטים בכל מה שקשור לתחומים שכך או אחרת נוגעים בעולם הסטודנטיאלי, כי אם לא תשמעו את עמדתם בסופו של דבר תחזרו חזרה לאותו מקום ממנו יצאתם.
אלכס מילר: במיוחד כאשר מתוך 25 נציגים של המועצה להשכלה גבוהה שני נציגים הם סטודנטים.
אלכס מילר: זה לא לפרוטוקול, אבל רבותי, קצת פוליטיקה אתם גם יכולים לעשות.
אלכס מילר: אני פותח את ישיבת ועדת חינוך.
אלכס מילר: רבותי, בוקר טוב, חיכינו עשר דקות ואני חושב שזה מספיק.
אלכס מילר: אנחנו בתאריך 25 בינואר 2012, א' בשבט ה'תשע"ב.
אלכס מילר: הנושא: "ביקורי תלמידים ב"יד ושם" - לציון יום הזיכרון הבין-לאומי להנצחת קרבנות השואה ב-27 בינואר".
אלכס מילר: פרוטוקול מס' 544.
אלכס מילר: טוב, רבותי, אנחנו נפתח את הישיבה.
אלכס מילר: ביקשתי שנעשה את הישיבה בעניין זה מכיוון שהיו פניות רבות אלי בעניין של חקיקת חוק חובת ביקור ב"יד ושם".
אלכס מילר: יש לנו איזשהו חוק, אבל הוא מתייחס למקומות נוספים בירושלים חוץ מ"יד ושם", אבל ראינו לנכון להתמקד בנושא הזה בכך שקודם נקיים דיון, נראה מה קורה היום בשטח - מה בעצם מבחינת כמות הביקורים ואם בכלל ניתן לעשות איזה גורף בכל מוסדות החינוך הבית-ספריים, כמובן לפי הוראות משרד החינוך, עד מה אפשר להרחיב, ואם אפשר לעשות את זה בחלקם, אם יש בכלל צורך.
אלכס מילר: אז אנחנו נתחיל קודם כל עם "יד ושם".
אלכס מילר: אולי נשמע מכם מה קורה היום מבחינת הביקורים, עד כמה בכלל הנושא הזה יכול להיות מופעל בצורה רחבה ביותר לכלל התלמידים בישראל, באותם גילאים שמשרד החינוך מחליט, ובעצם מה העלויות של הסוגיה הזאת, גם אם אנחנו עושים את זה בצורה יותר רחבה.
אורית נוקד: טוב, אני אתחיל מהערכה, ואני אתמקד במצומצם שזה ה-27 בינואר באופן ספציפי.
אורית נוקד: אני אתחיל קודם כל בתמונה הרחבה, שגם נשלחה אל יושב-ראש ועדת החינוך בינואר על-פי בקשתך, ובה פירטנו מה מספר התלמידים שהגיעו ב-2011 לפעילות ב"יד ושם".
אורית נוקד: אז בגדול הגיעו ל"יד ושם" כ-115,000 תלמידים בשנה, זה פחות או יותר המספר שאנחנו - - -
אורית נוקד: אנחנו מדברים ביסודי על סדר גודל של 8,500 תלמידים, בחטיבות הביניים כ-17,500 תלמידים ובחטיבה העליונה כ-55,300 תלמידים.
אלכס מילר: אבל אמרת 100 ומשהו, איך?
אליהו ישי: בסך הכול.
אורית נוקד: בסך הכול, אני חיברתי את הכול.
אורית נוקד: אמרתי, בשנה אחת.
אורית נוקד: בנוסף לזה, יש לנו עוד 11,000 תלמידים שמקבלים פעילות בבתי-הספר שלהם ו-12,000 תלמידים שמשתתפים במסע לפולין, שאנחנו מארגנים.
יהודית גידלי: כמה תלמידים לפולין?
אורית נוקד: 12,000 תלמידים שמשתתפים בהכנות למסע לפולין שנעשות ב"יד ושם".
אלכס מילר: רגע, אז בחטיבות עליונות על איזה גילאים אנחנו מדברים?
אורית נוקד: בחטיבות העליונות אנחנו מדברים על יו"ד, י"א, י"ב.
אורית נוקד: ואנחנו מדברים בערך על 55,000 תלמידים.
אלכס מילר: וכמה תלמידים יש היום בחטיבות העליונות בכלל בכל הארץ?
אליהו ישי: בערך הממוצע לשכבת גיל היא קצת יותר מ-100,000 תלמידים, בין 110,000 תלמידים לבין 120,000 תלמידים.
אורית נוקד: זה כולל ערבים וחרדים.
אליהו ישי: כן, כולל כל המגזרים, כמובן.
אורית נוקד: כשצריך לומר שמרבית היוצאים לפולין ומבקרים בבית-הספר, מרביתם הם - - -
אליהו ישי: לא, חטיבות עליונות זה 300,000 תלמידים.
אליהו ישי: אם סופרים רק יו"ד, י"א, י"ב זה נחשב התיכון.
אלכס מילר: אם אני עושה את ההערכה המתאימה הכללית, בסך הכול אתם מוציאים 100,000 ילדים בשנה כמשרד החינוך, ואם אנחנו רוצים שכלל התלמידים יגיעו ל"יד ושם" אנחנו צריכים תקציב ל-300,000 תלמידים.
אורית נוקד: אם אנחנו רוצים ש-300,000 תלמידים יגיעו בכל שנה, אם אנחנו רוצים שהם יגיעו פעם אחת - - -
אלכס מילר: אם אנחנו רוצים שכל ילד בישראל יגיע פעם אחת ל"יד ושם".
אורית נוקד: אז בתיכון אנחנו מדברים על 100,000 ילדים.
אורית נוקד: נכון?
אליהו ישי: לא, אני אגיד משהו לגבי העניין הזה, מה עשינו.
אלכס מילר: 300,000 תלמידים, רבותי.
אורית נוקד: לא, 300,000 תלמידים זה יו"ד, י"א, י"ב.
אלכס מילר: אבל שוב, פעם אחת, בסדר.
אלכס מילר: אז אנחנו מדברים על כך, שכך או אחרת הם יגיעו לשם.
אלכס מילר: אנחנו אומרים שאם אנחנו מצמצמים את היסודי ואת חטיבות הביניים ומעבירים את כל העניין הזה לתיכונים, ואז אנחנו מתרכזים שם, אנחנו אומרים שיש היום 100,000 תלמידים שאתם מוציאים.
אלכס מילר: ואם אנחנו רוצים את כלל התלמידים שכשהם יהיו בתיכון יגיעו ל"יד ושם" תוך שלוש שנים, אז אנחנו צריכים תקציב ל-300,000 תלמידים בשנה.
אליהו ישי: אם יורשה לי - -
אליהו ישי: - - אני רוצה להסביר כמה דברים.
אלכס מילר: לא, בסדר, אני אתן לה לסיים.
אליהו ישי: לא, גם לגבי המספרים, אני רוצה לעשות קצת סדר עם המספרים.
אורית נוקד: אני אסיים ואז נעשה סדר עם המספרים, בסדר?
אורית נוקד: חשוב לומר שבית-הספר המרכזי להוראת השואה מכשיר – ראשית, מגיעים אליו צעירים תלמידי בתי-ספר, אבל בנוסף, אני חושבת שזה רלוונטי לענייננו –מדי שנה כ-80,000 חיילים, מגיעים אליו מדי שנה כ-80,000 צעירים יהודים מהעולם לביקורים, ליום פעילות, ומגיעים אליו כ-16,000 מורים מישראל ומכ-70 סמינרים בין-לאומיים שמחנכים מדי שנה מהעולם כולו.
אורית נוקד: אנחנו מדברים על היקפים מאוד-מאוד גדולים שמגיעים ופוגשים את נושא השואה, כשהחלק של המורים גם מהארץ וגם מהעולם הם מגיעים לתקופות ארוכות, למשכי זמן ארוכים שבין 30 שעות לשלושה שבועות מהעולם.
אורית נוקד: 30 שעות זה ההשתלמויות למורים בישראל, ואנחנו מדברים על עד שלושה שבועות למורים מהעולם, ורובם הגדול נשארים אתנו לקשר מתמשך לאורך זמן, ויש לנו היום רשימות של רשת, הייתי אומרת, של אלפי-אלפי מורים מהארץ ומהעולם שהוראת השואה עומדת לנגד עיניהם והם מחויבים אליה באופן מאוד עמוק.
אורית נוקד: בנוסף לכך, כמובן באמת יש הסכמי שיתוף פעולה עם מדינות שונות וכן הלאה, באמת יש הרבה מאוד פעילויות.
אורית נוקד: הרבה מאוד פעילויות שבית הספר-מוביל.
אורית נוקד: בית-הספר הפך להיות גורם מרכזי גם בארץ, אבל גם בעולם מבחינת מוקד, מרכז שאתו מתנהל דיאלוג מאוד-מאוד אמיץ בכל מה שקשור להוראת השואה ופיתוח תורת הוראת השואה, פיתוח חומרים חינוכיים וכן הלאה.
אורית נוקד: בין יתר, הדברים שעושה בית-הספר זה בעצם מעיר בעי"ן את המחנכים גם מהארץ וגם מהעולם לקראת ימי ציון מוגדרים, שבעצם מהווים מבחינתנו הזדמנות לקיים פעילות חינוכית מול תלמידיהם.
אורית נוקד: המורים האלו שעוברים אצלנו את ההשתלמות הופכים להיות רשת פעילה לאורך זמן.
אורית נוקד: ולכן, בהקשר ל-27 בינואר - שהוא יום השואה הבין-לאומי שהוכרז כבר ב-2005 על-ידי האו"ם - בעצם מאז 2006 ועד היום מדי שנה אנחנו לקראת ה-27 בינואר מפתחים אתר אינטרנט ייעודי, תת-אתר, שהוא בעצם קורא למורים לקיים פעילות חינוכית בבתי-הספר שלהם ואלפי מורים גם בארץ וגם בעולם מקבלים למייל שלהם הודעה: שימו לב, הנה חומרים חינוכיים לקראת ה-27 בינואר.
אורית נוקד: אנחנו הוצאנו בשבוע שעבר אתר באנגלית לקראת ה-27 בינואר, אני אעביר מייד את הפרטים של האתר וכן הלאה.
אורית נוקד: הוצאנו אתר בעברית למורים בישראל, שוב התראה לאלפי מורים בארץ, בשני האתרים האלה אפשר למצוא גם את הכרזת האו"ם, גם הסבר קצר על זיכרון השואה ומשמעותו, גם חומרים חינוכיים - מערכי שיעור, טקסים, עיתונים מקוונים וכן הלאה.
אורית נוקד: לקראת ה-27 בינואר אנחנו מקיימים כל שנה פרויקט חינוכי משמעותי עם "ויצו חיפה".
אורית נוקד: סטודנטים לעיצוב ב"ויצו חיפה" מעצבים גלויות.
אורית נוקד: הגלויות האלה הן גלויות שמבטאות את הדרך שלהם להנציח ולזכור בגישות חדשות, יצירתיות יותר, הן גם תלויות בבית-הספר, אבל הן נמצאות באתר האינטרנט של בית-הספר עם מערך שיעור מלווה, הגלויות האלה עלו לאתר, יש כבר חמש שנים של גלויות מצטברות, בעיני מאגר מרתק, יצירתי של האופן שאנשים צעירים מציעים לזכור את השואה.
אורית נוקד: האתר של השנה עלה בשבוע שעבר, ושוב נשלחה הודעה לכל המורים בארץ, שהיו אצלנו בהשתלמויות.
אורית נוקד: והשנה קרה אצלנו עוד דבר מיוחד.
אורית נוקד: בית-הספר הבין-לאומי להוראת השואה הפעיל פרויקט משותף לסטודנטים לעיצוב בישראל, בצרפת ובצ'כיה.
אורית נוקד: התוצר שבו הם נקראו לעצב - תחרות כרזות.
אורית נוקד: מתוך כ-300 כרזות שהוגשו לתחרות על-ידי שלושת המדינות האלו – היתה ועדת בחירה שישבה בברלין והיה בה בין היתר חתן פרס ישראל, דוד טרטקובר, הוועדה הזאת שכללה איש חינוך ומעצב בכיר מצ'כיה, מצרפת, מישראל ומהאו"ם.
אורית נוקד: הוועדה שישבה בברלין בחרה 15 כרזות, 15 הכרזות האלה גובשו לכלל תערוכה, התערוכה הזאת הופצה באלפי עותקים בכל רחבי העולם, 97 פרלמנטים, משרדי חוץ, משרדי חינוך בעולם מציגים את התערוכה הזאת ב-27 בינואר.
יהודית גידלי: כמה פרלמנטים?
אורית נוקד: יש לנו 97 מקומות, זה לא רק פרלמנטים.
אורית נוקד: זה גם פרלמנטים, זה גם משרדי חוץ, זה גם משרדי חינוך, זה גם משרדי תרבות.
אלכס מילר: מתי אפשר להציג את זה בישראל?
אורית נוקד: זה גם הוצג בארץ ושותף לעניין הזה היה משרד ההסברה.
אלכס מילר: בכנסת?
קריאה: זה יוצג בכנסת.
אורית נוקד: זה יוצג גם בכנסת.
אורית נוקד: לדעתי - - - משרד ההסברה תולה את זה בכנסת.
אלכס מילר: בסדר, יוצג.
אורית נוקד: זה מוצג גם באו"ם, בלובי של האו"ם התערוכה הזאת עולה, והיא כרזות שהוצבו על-ידי צעירים, אגב, מרביתם לא יהודים, זה מאוד מעניין.
אורית נוקד: הזוכים הגיעו לארץ גם להשתלמות, לסמינר של שבוע ימים ב"יד ושם", יצאו באמת, אני חושבת, שגרירים מאוד-מאוד טובים לישראל בהמשך לפרויקט הזה.
אורית נוקד: אני מקווה מאוד שהפרויקט הזה יקרה גם בשנה הבאה וגם בשנה - - - .
אורית נוקד: תראו, 27 בינואר זה מועד שהעולם כולו מחפש דרך משמעותית לציין אותו, וזאת דרך מאוד טובה לצעירים לציין את האירוע הזה באופן שבו הם מעצבים את הזיכרון, מעצבים את פניו של הזיכרון.
אורית נוקד: שאלתם גם מי נמצא בישראל או אצלנו בבית-הספר במועד הספציפי של ה-27 בינואר שנה זו.