GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דורית באלין: במערכת החינוך יש תוכנית לימודים בתקשורת חמש יחידות לבגרות, שמחולקת לשלוש יחידות עיוניות ושתי יחידות מעשיות של הפקה – אני בכוונה עומדת על זה כדי להסביר שתלמידים שלומדים הפקה, לומדים קודם לימודי תקשורת על כל התיאוריות שלהם, על כל האתיקה שיש בזה, על כל מפת התקשורת במדינת ישראל ובעולם.
דורית באלין: הם באים ללימודים היישומיים האלה של רדיו או וידיאו במקומות אחרים, מתוך ידע בתקשורת.
דורית באלין: כל הקשר שלנו עם "קול ישראל" הגיע מהרצון שלנו לאפשר לתלמידים ליישם את הידע שלהם בלימודי תקשורת.
דורית באלין: זאת אומרת, שהתלמידים נכנסים היום לתחנת רדיו, הם עסוקים בלהפיק תוכניות רדיו, בללמוד אותן מהיסוד, לא רק לשדר מוסיקה, כמו שהם אוהבים, אלא להגיע למצב של הכנת כתבה, לדעת לראיין אנשים, לדעת לעשות תחקיר בצורה נכונה.
דורית באלין: העבודה הזאת היא עבודה מאוד-מאוד לא קלה, ברמה החינוכית, ברמה של להביא את התלמידים להיות סקרנים, להעלות נושאים לדיון, לדעת לראיין אנשים, אם זה פרונטלית או בטלפון – את כל הדברים האלה, זה תהליך לא קל, ואני מאוד-מאוד שמחה שזה נמצא בתוך מערכת החינוך.
דורית באלין: אפשר אחר כך לתת לשני תלמידים פה לדבר, כדי להבין שכשתלמידים עוברים את התהליך הזה, הם נמצאים לגמרי במקום אחר מתלמיד אחר במערכת החינוך.
דורית באלין: יש איזה סוג של העצמה, העצמה גם אזרחית, גם אישית, של תלמידים שיכולים לעמוד לפני הציבור ולהעמיד את הדעות שלהם בצורה מאוד-מאוד ברורה.
דורית באלין: חשוב לציין שהרדיו הזה של משרד החינוך מקיים היום 22 תחנות, שבהם תלמידים ניגשים לבגרות ברמה של שתי יחידות.
דורית באלין: זאת אומרת, שמשרד החינוך בוחן את התלמידים האלה על תוכנית רדיו של שעה, שהם מכינים לבגרות, כולל תיק הפקה.
דורית באלין: כמובן שהביקורת היא של "קול ישראל" ברמה של השידור, אבל אנחנו מבקרים כאן יחד עם המדריך יוני לביא את התכנים, את צורת ההוראה, את צורת ההבעה, את ההגשה הנכונה וכן הלאה.
דורית באלין: משרד החינוך שם על הפרויקט הזה את החלק החינוכי, את ההדרכה שהיא כמובן שלנו, את כתיבת תוכנית הלימודים, הדרכת המורים, הכוונה של הבגרויות, בדיקת הבגרויות, שזה תהליך מאוד-מאוד קשה וארוך.
דורית באלין: מי שבחן פעם בגרות ברדיו יודע.
דורית באלין: כמובן, הקמת התחנה היא בדרך כלל על הבעלות, הבעלות של בית-הספר, אם זה העירייה או "אורט" או "עמל".
דורית באלין: זאת אומרת, הרשתות עצמן מקימות את זה.
דורית באלין: אין ספק שזה לא פשוט, מפני שלהחזיק תחנה כזו עובדת 24 שעות ברשת, בעיקר אנשים, כוח אדם שיפעיל את הדבר הזה, זה לא רק בעיה של "ברזלים", אלא בעיה אנושית.
דורית באלין: אני רק יכולה להגיד מהמקום שלי, שמאז שיש תחנות רדיו, יש הצלחה בלתי רגילה של תלמידים להגיע למקומות נפלאים ברמה האזרחית שלהם.
דורית באלין: הייתי שמחה אם הייתי יכולה להעביר את רשות השידור לשני תלמידים, שאולי יספרו מה עושה רדיו בשבילם בנושא הזה.
אלכס מילר: תיכף אנחנו נגיע אליהם.
אלכס מילר: כן, הרשות השנייה, אתם רוצים להתייחס?
מנשה סמירה: עוד קצת.
מעין פינגולד: אני השנה בכיתה י"ב.
מעין פינגולד: אני משדרת ברדיו מכיתה י' ב"אשל הנשיא", התחנה ראשונה.
מעין פינגולד: מה שחשוב לי להבהיר בנושא הזה, זה שקודם כל זה לימודים בסגנון אחר.
מעין פינגולד: בזמן שאנחנו יושבים ולומדים היסטוריה או ספרות או תנ"ך, ומשננים בשביל כביכול "להקיא" את זה במבחן, כאן ברדיו אנחנו עובדים תוך כדי הרחבה, העמקה, עשייה, בעצם, ואז גם מה שאנחנו לומדים, אנחנו מעמיקים בהמון תחומים.
מעין פינגולד: אז גם מה שאנחנו עושים, אנחנו בעצם זוכרים אותו אחרי זה, לא כמו שקורה לרוב בדברים אחרים.
מעין פינגולד: מלבד זה, בכיתה י"ב אנחנו, כמו שדורית הזכירה, עושים עבודות גמר, שזה הבגרות שלנו, וזה עבודה שהיא בעצם, חלקה דוקו-אקטיביסטית.
מעין פינגולד: אני למשל, עושה עבודת גמר בנושא טיפוח של תלמידים מחוננים בתיכון.
מעין פינגולד: ואני באמת מנסה גם במשרד החינוך להזיז כל מיני דברים שקורים, וזה באמת עבודה שהיא אחרת והיא עבודה חשובה, חשובה גם אזרחית.
מיקי מירו: אני אומר, כבר הייתי לוקח אותה לשדר אצלי.
תומר נח: שלום, אציג כמו שאני מדבר אל המרואיינים בטלפון, שמי תומר נח, אני מרדיו "אשל הנשיא", ואני חושב שהרדיו החינוכי הוא היום אחד מהכלים הכי חשובים במערכת החינוך.
תומר נח: יש אצלנו פה מערכת, שלדעתי כבר היא מאוד ישנה, לא מעודכנת, והרדיו איכשהו דבר יותר מודרני שנכנס לתוכה, ונכנס בכוח, וטוב שכך.
תומר נח: אנחנו עובדים כל יום שלישי בימי העבודה שלנו, כי אנחנו בית-ספר חקלאי, אז אנחנו עובדים למשק, והשאר באים לרדיו.
תומר נח: אנחנו עובדים על מגזין, כל אחד עושה אייטם, מראיין אנשים שבחיים לא חשבתי שאני בכלל אדבר אתם, למשל אתמול דיברתי עם עמנואל רוזן, מי שמכיר.
תומר נח: אנחנו עובדים בעבודת צוות, עוזרים אחד לשני, אנחנו רואים את החשיבות של עזרה הדדית של קבוצה, וזה המטרה של הרדיו החינוכי.
תומר נח: אני זוכר מתי פעם אחרונה שידרתי מוסיקה, אבל זה בקושי קורה.
תומר נח: אני כל הזמן עובד רק על אייטמים.
תומר נח: הרבה פעמים כשאני שומע שדרנים שהרבה יותר בכירים ממני עושים אייטם, ולפעמים זה אפילו אחרי, אז אני מרגיש קצת "קוקיונר", אבל ככה צריך להיות, הרדיו החינוכי הוא כלי מאוד חשוב כאן.
אלכס מילר: יוחאי רוטנברג, בבקשה.
יוחאי רוטנברג: אני מנהל מרכז תקשורת "כגן" בירושלים, אני גם יושב-ראש בהתנדבות של האגודה הישראלית לתקשורת קהילתית, שאנחנו מדי פעם מסייעים או תומכים, לא במובן של צינור של עמותה, אלא בהשתלמויות שאנחנו עושים לתוכניות רדיו חינוכיות.
יוחאי רוטנברג: הניסיון שלי הוא שזה כלי, כמו שאמר תומר, מהמדרגה הראשונה לא רק לצעירים.
יוחאי רוטנברג: זה כלי שמביא את הצעירים, את בני הנוער להיות אזרחים מהדרגה הראשונה במדינת ישראל, בהבעת למידת הנושא של הדמוקרטיה וחינוך אחר, חינוך לערכים שבשום מקום אחר אנחנו לא מצליחים אולי להנחיל אותם.
יוחאי רוטנברג: אני חושב שאפשר היה לעשות את זה מגיל יותר צעיר, שהתקשורת בכלל תילמד כמקצוע חובה מגיל הרבה יותר צעיר, כמו שיש בארצות אירופה - - -
מיקי מירו: מהגן.
יוחאי רוטנברג: נכון, גם מהגן.
יוחאי רוטנברג: מניסיון שלנו, יש לנו הרבה מאוד בדברים האלה, גם מהגן.
יוחאי רוטנברג: אני מסתובב בארץ בשנתיים האחרונות בהתנדבות, לא תיאמתי עם אף אחד, והניסיון שלי במגע עם מנהלי בתי-ספר, זה כשפורסים בפניהם את האפשרות ללמד רדיו כדרך חשיבה, כדרך של תקשורת אחרת גם במקצועות הדעת שהם תנ"ך, היסטוריה, אזרחות, ספרות, לשון עברית, הם רואים את זה: לא חשבנו על זה שאפשר.
יוחאי רוטנברג: זאת אומרת, שהרדיו הוא כלי, הוא פחות חושף אותך כמו טלוויזיה ודברים אחרים, זה לא אינטרנט, זה כלי מאוד עוצמתי, והרבה מאוד מבּוגרינו מגיעים לכאן או לכנסת, גם כחברי כנסת, אבל לא רק כחברי כנסת, אלא הם נמצאים גם בצה"ל, נמצאים במקומות אחרים.
יוחאי רוטנברג: אבל מה שאנחנו נתקלים בו בצורה הישירה, זה שאנחנו כמנהלי תחנות רדיו – אמרתי:
יוחאי רוטנברג: אני מנהל מרכז קהילה ותקשורת – כלומר, אנחנו לא היינו מקבלים את הרישיון ממשרד החינוך או מרשות השידור, אילולא היינו נותנים את הכלי הראשון לבגרויות, לבתי-הספר באזור ירושלים, שלומדים תקשורת כתובה ומשודרת, וזה "הפרובוקטיבה" על הנושא הזה.
יוחאי רוטנברג: אבל אין לנו שום תקצוב, ואנחנו צריכים או לדעת – סליחה על הביטוי – לבכות טוב או שאנחנו צריכים לדעת לאסוף משאבים ולגייס אותם, והנושא הזה שיש תקינה למשרד החינוך בבתי-הספר למורים, הוא לא קיים מול האמצעים האחרים, שניתן לתת אותם.
יוחאי רוטנברג: בשיחה שהיתה לי עם ניצן חן, שהוא יושב-ראש המועצה לשידורי כבלים, שאין לו קשר בחלק התקצובי, הוא העלה את הרעיון שאמר:
יוחאי רוטנברג: למה לא לעשות את זה כמו שעשו לטלוויזיה הקהילתית במשרד התקשורת?
יוחאי רוטנברג: יש תקנה שתומכת או בעמותות או בגופים חוקיים, שהם גופים משדרים, באיזשהו כלי, שיהיה שקל לשנה, אבל אם זה יהיה שקל לשנה, זה שקל אחד יותר ממה שמקבלים היום.
יוחאי רוטנברג: וזה איזושהי דרך לממן ולסייע.
יוחאי רוטנברג: לילדים אסור לעשות פרסומות, אסור לעשות גופי חסות, עושים נטו תקשורת, נטו חינוך.
יוחאי רוטנברג: לקחתי את זה בשני פרמטרים, אחד, של שילוב הרדיו ככלי לימוד במקצועות הדעת מגיל צעיר, והדבר השני, זה אפשרות שאולי תימצא באמצעות ועדת החינוך של הכנסת, ברשותך, יושב-ראש הוועדה, דרך להמליץ למשרדי הממשלה להביא את הנושא הזה לכדי ביטוי במידה של תקנות כלכליות כאלה או אחרות.
יוחאי רוטנברג: יש לזה משמעות של לימוד מגיל צעיר.
אלכס מילר: רק החינוכית מופיעה כחלק מחוק של רשות השידור?
מוטי אמיר: זה פרויקט שהתחיל ב-1992, 1993 וזה לא בתקנות, אבל אנחנו ברשות השידור בזמנו אחרי שכבר התחילו לפעול כמה תחנות וכו', הכניסה את זה לתוך הפרסומים שלה כפרויקט שאנחנו מקיימים אותו, שרשות השידור מקיימת אותו.
מיקי מירו: זה כבר הפך להיות לחלק מהעבודה של רשות השידור, בעצם.
מיקי מירו: וגם במה שאומר יוחאי, עלול להיווצר קצת בלבול בתחומים.
מיקי מירו: זאת אומרת, צריך להישמר ולהיצמד למסגרת הזאת, ולהיזהר לא לפנות לעוד ערוצים, כי אז באמת יתחיל המישמש של בלבול בין ציבורי לפרטי שצריך להיזהר אתו.
מיקי מירו: הפרויקט הזה כרגע הוא פרויקט באמת מצליח וטוב, ואם צריך למצוא בעיות – לא כדאי בגלל בעיות תקציביות לבלבל את תחומי האחריות, זה מה שאני אומר.
מיקי מירו: צריך למצוא לזה את הפתרון הראוי.
אלכס מילר: אבל מה שאני רוצה להבין, עד כמה בעצם אפשר להגיד שהרדיו החינוכי היום הוא בעצם נותן את מלוא הפוטנציאל שלו מבחינת השידור, כי אם זה נגיד פעם אחת בשבוע שעה-שעתיים זה מצוין, אבל זה רק פעם אחת בשבוע.
אלכס מילר: השאלה אם אפשר להרחיב את זה ובאיזה - - -
מיקי מירו: מבחינת השידורים יש כאלה שמשדרים 24 שעות ביממה.
אלכס מילר: בגלל זה אני אומר, שאם אנחנו נמצאים במצב שאנחנו מזהים מה חסר ומה צריך להשלים ובאיזה דרך עושים את זה, אז מוצאים את הדרך.
אלכס מילר: שלא יקרה מצב שאתה יודע – כי אתה אומר, לך אין תקציב, בתי- הספר והמכללות בעצם מסתמכים על התקציב שיש להם בלי שום קשר לעניין של הרדיו, שאם צריך להחליף שנה או צריך לעשות איזושהי פעילות או לרכוש ציוד כזה או אחר, אם יש בעיה תקציבית – פשוט באים וסוגרים את הבסטה.
מוטי אמיר: יש מקומות.
אלכס מילר: בגלל זה אני אומר, צריך לראות כאן, בלי שום קשר לאבא המפקח, צריך לראות כאן גם - -
מיקי מירו: אבא מתקצב.
אלכס מילר: - - האֵם המתקצבת.
מוטי אמיר: מישהו עם הארנק.
מוטי אמיר: אתה מאוד צודק, אדוני היושב-ראש.
אלכס מילר: השאלה, האם המנגנון העתידי של תקצוב יכול לבוא על חלק ממנגנון השידורים.
אלכס מילר: אני אומר שנגיד אם עכשיו יש תחנה שנמצאת במצב של חוסר תקציבי, ומשדרת פעם אחת בשבוע, האם אפשר לבוא וכביכול לעשות מנגנון שתהיה השקעה תקציבית שתרחיב שידורים, תשמור על המנגנון של השידורים שקיימים, תיתן עוד הזדמנויות ועוד אפשרויות לאלה שמשדרים פעם אחת בשבוע לשדר קצת יותר, במידה ויש להם את הרצון והיכולת, אבל לתת – סתם לדוגמה, אתה משלם עכשיו על זכויות היוצרים בעניין של המוסיקה, אז יכול להיות שאפשר לחשוב איך חוסכים את העניין הזה, ועושים חיבורים עם אלו שמתעסקים היום בסוגיות שקשורות למוסיקה.
אלכס מילר: כך או אחרת, אנחנו חיים היום במצב של התייעלות בעולם התקשורת גם ברשות השידור עם הרפורמה, שאני מקווה מאוד שמתישהו אנחנו נצליח להעביר את זה, וגם במנגנון של אותם הערוצים, שעוברים היום מזיכיונות לרישיונות.
אלכס מילר: וכמובן שכל העולם הזה הולך, לדעתי, להשתנות בשנים הקרובות.
אלכס מילר: צריך לראות איפה גם העניין הזה שהוא לא ייבלע, שברפורמה כזו או אחרת של רשות השידור יבואו ויגידו: רבותי, אתם פה מתעסקים בדברים שמבחינתנו לא צריכים אותם, אז תורידו את זה, ואז ברגע שמורידים מכם, ואין מישהו שלוקח על עצמו, אז פשוט הדבר הזה נסגר, כי אף אחד לא ייתן לשדר ללא פיקוח מסודר.
מיקי מירו: אל"ף, בדבר הזה ברור שיש לנו מחייבות טוטלית.
מיקי מירו: לגבי הסוגיה שאתה מעלה, ללא ספק צריך לעשות פה דיון מחודש גם עם משרד החינוך ואולי עם מרכז השלטון המקומי, לחשוב אולי באמת על כל המרכיבים, ואולי גם עם משרד התקשורת - -
אלכס מילר: אני גם אשמח.
אלכס מילר: כן, אני חושב שגם משרד התקשורת צריך - - -
יהודית גידלי: הוא הוזמן.
מיקי מירו: - - צריך להיות מעורב בזה, כן.
אלכס מילר: הזמינו, כן.
אלכס מילר: חייבים להיות חלק מהסיפור הזה, כי הם בסופו של דבר, כך או אחרת, הם מובילים כל מיני רפורמות היום בתחום הזה, וצריך לראות איך הם רואים את כל הנושא הזה גם כן.
אלכס מילר: מפתח-תקווה, ניתאי, בבקשה.
ניתאי ענבי: בוקר טוב.
ניתאי ענבי: אני תלמיד כיתה י' ב"תיכון בן-גוריון" במגמת התקשורת, לומד חמש יחידות, שתיים מהם מעשיות, שלוש עיוניות.
ניתאי ענבי: את צילה אני קצת מכיר, ביום ראשון אני אבוא לשדר ברשת א' תוכנית בנושא קולנוע.
ניתאי ענבי: אני כתב בפורטל הנוער האינטרנטי וחבר ב"ארגון העיתונאים הצעירים", שזה פורום של עיתונאים, שתחת חסות "אגודת העיתונים" בתל-אביב, אנחנו נפגשים מדי חודש עם עיתונאים ואנשי תקשורת, פשוט לומדים מהם.
ניתאי ענבי: אז המרכז הישראלי לאסטרטגיה תקשורתית "אג'נדה", פרסם בשנה שעברה כמה נתונים, מרבית האזרחים בישראל מכורים לתקשורת, 63% מהם קוראים עיתון יומי, בהשוואה לכ-40% בארצות-הברית, למעלה מ-60% מאזינים לרדיו באופן קבוע - -
יהודית גידלי: ככה לא תהיה שדר.
יהודית גידלי: סליחה, קצת יותר לאט, בבקשה.
ניתאי ענבי: קצת יותר לאט.
מיקי מירו: לא, הוא מדבר לגיל שלו, זה בסדר.
מיקי מירו: אנחנו לא מבינים על מה הם מדברים.
יהודית גידלי: לפחות את המלים הבנו.
יהודית גידלי: סליחה.
ניתאי ענבי: אז אני אדבר יותר לאט.
ניתאי ענבי: אנחנו צורכים תקשורת – אני מדבר על הישראלים ביחס למדינות מערביות אחרות – באופן טוטלי.
ניתאי ענבי: אנחנו מחוברים באייפון, באינטרנט, בכל מקום.
ניתאי ענבי: ולתקשורת הזאת יש כוח, בפרט אצלנו, יש לה משקל גבוה מאוד באופן שבו האזרחים תופסים את המציאות, ובאופן שבו הם מעצבים את עמדותיהם ומגדירים את סדרי העדיפויות שלהם.
ניתאי ענבי: בני הנוער זו הקבוצה שסופחת אליה את כל הדעות האלה.
ניתאי ענבי: במהלך גיל ההתבגרות הם למעשה שומעים את כל הדעות.
ניתאי ענבי: אנחנו מתיימרים, שהם ישמעו את כל הדעות על מנת שהם יגבשו דעה אחת שהיא נכונה, שהיא מובנת, שאני יודע גם את הצד השני, אבל אני בכל זאת בחרתי בצד אחד, בנושאים מדיניים, בנושאים חברתיים.
ניתאי ענבי: מה שקורה היום בשיעורי הדמוקרטיה, שבני נוער נחשפים רק לצד אחד של התקשורת והם תמיד קוראים עיתון מסוים, ותמיד שומעים תחנת רדיו מסוימת, שלאו דווקא משדרת תכנים כאלה, אלא יכולה סתם לשדר תכנים של מוסיקה, והדעה שלהם היא לא נכונה ושקולה ובדרך כלל היא קיצונית.
ניתאי ענבי: אבל למכה הזאת יש תרופה.
ניתאי ענבי: לימודי התקשורת שבמהלכם למדים ונבחנים התלמידים על סוגיות אקטואליות למיניהם, תוך הצגת ספקטרום הדעות בכל נושא ונושא, דנים בהשפעתם על הדמוקרטיה וחיי היום-יום, לומדים על הרומן של הדמוקרטיה עם התקשורת, חופש הביטוי, אתיקה עיתונאית.
ניתאי ענבי: הלימודים הללו הם בהיקף של שלוש יחידות עיוניות ושתיים מעשיות – הרחבתם על זה, אני אדלג.
ניתאי ענבי: בשלבים שלפני הדלקת הנורית האדומה שבשלט ה-on air לומדים התלמידים את הנושא שאותו בחרו – לאחר שהתייעצו עם המורים לתקשורת, שזמינים ועובדים אתנו, והם תמיד שם, ומספיק שאני אשלח לו הודעה במייל והוא יענה לי מייד, כי זה המורה לתקשורת שלי – מתחילים לחקור אותו מפרספקטיבות שונות ולחפש מרואיינים מתאימים.
ניתאי ענבי: בעת התוכנית מפנים שאלות למרואיינים רלוונטיים, ואתה הזכרת, שאלות תמימות, הם באמת תמימות, כאלה ששום עיתונאי בוגר לא יעז לשאול, כי הם רוצים לדעת, להבין, לחקור וללמוד את הנושא, כי הנושא מעניין אותם, והם רוצים לדעת אותו מהמסד ועד הטפחות, ורק כך יוכלו באמת לגבש עמדה בנושא ולעצב את אישיותם.
ניתאי ענבי: בעת הגיוס לצבא, ישנם לא מעט תלמידים המתגייסים לאשכול הדוברות והמידע בצה"ל, ממשיכים את הקריירה התקשורתית שלהם.
ניתאי ענבי: אם כן, הרדיו החינוכי מעניק לתלמידים בבתי-הספר התיכוניים, במרכזי התקשורת ובמוסדות ההשכלה הגבוה, כלים ייחודיים והכרחיים שישמשו אותם בעתיד כאזרחים, כמו צריכה ביקורתית של התקשורת, הפרדת העיקר מן הטפל, יכולת הקשבה, עמידה בזמנים, ניהול דיון, וידע בעולם הדמוקרטיה ובתחומים נוספים.
ניתאי ענבי: הדמוקרטיה כל כך עדינה, היא כל כך שברירית, ובלי תקשורת אין דמוקרטיה, ואנחנו לא רוצים להגיע למצב שלא נוכל לשבת כאן.
ניתאי ענבי: אנחנו חייבים את הדמוקרטיה.
ניתאי ענבי: ובנימה אישית, אתמול ציינו ב"מדיה תקשורת" – שזה הרדיו החינוכי הקהילתי, שאני משדר בו, יחד עם רחמים מעבי שהוא המנהל של התחנה, העמותה מפעילה את הרדיו החינוכי בעיר – שנתיים לעת ההיא, שבה לחצתי לראשונה על הכפתור הצהוב והנורה האדומה נדלקה, ואז עוד קראתי מדפים, התרגשתי, טעיתי, התבלבלתי, דבר לא השתנה.
ניתאי ענבי: שנתיים אחרי ולמעלה מ-100 שעות שידור, ואני מתרגש כל פעם מחדש, הקסם הזה שבמיקרופון.
ניתאי ענבי: אני יכול להגיד, שכל הכלים שרכשתי באמצעות האנשים שליוו אותי לאורך כל התהליך, המיומנויות, שזו גם יכולת להגיד את זה בתוך משפט בלי לטעות, גרמו לי עוד יותר להתאהב במדיום הזה, ברדיו, ולהבין את העוצמה והחשיבות של התחנות החינוכיות קהילתיות, כי בלעדיהן אני חושב שהייתי עוד נער שמתבכיין להורים, שיקנו לו אייפון s4 כדי שיוכל להעיף ציפורים על מגדלים.
ניתאי ענבי: אני פונה אליכם, מכובדי, שמרו על התחנות הללו, על חממות הגידול של אנשי התקשורת שנשתלים עכשיו כזרעים בערוגות הדמוקרטיה, כי הם יפרחו, עם קצת אור ומים וכולנו נהנה מזה.
מנשה סמירה: בוקר טוב ותודה.
מנשה סמירה: אני חושב שאין מחלוקת על החשיבות של תחנות הרדיו, זה מיזם, מפעל חשוב, יוצא מהכלל, ובשביל הגילוי, הייתי מנהל בית-ספר תיכון ויחד עם רשות השידור ועם דורית, עם משרד החינוך, הקמנו תחנת רדיו חינוכית אצלנו ב"תיכון באר-טוביה", כך שאני בוודאי מכיר את זה גם מהצד הזה, ובאמת אין לי ספק שמה שהנוער כאן מספר בהחלט כך.
מנשה סמירה: זה חממה טובה לגידול צעירים, שיעסקו בתקשורת מהצד המעניין, מהצד הטוב, מהצד האיכותי, וזה מפעל חשוב שצריך בוודאי לקיים אותו ולעודד אותו וגם לפתח אותו.
מנשה סמירה: יחד עם זאת, אני לא בא ומסתכל עכשיו מההיבט של התחנה הספציפית או התחנה בבית-ספר זה או אחר, אלא קצת בהסתכלות כוללת ורחבה על תמונת התקשורת ותמונת הרדיו בישראל, והעסק מתפתח, יש צמיחה, יש הרחבה.
מנשה סמירה: קודם כל, אני לא רואה עין בעין את תחנות הרדיו בקמפוסים כמו תחנות הרדיו בבתי-ספר התיכוניים.
מנשה סמירה: אני חושב שיש הבדל גדול.
מנשה סמירה: אני חושב שתחנות הרדיו בבתי-הספר התיכוניים - - -
אלכס מילר: מנשה יש לי שאלה, האם באותה עיר יש תחנת רדיו בקמפוס, מה קורה אם נגיד בית-ספר גם רוצה לשדר?
מוטי אמיר: משדר יחד אתם.
מיקי מירו: עובדים ביחד.
אלכס מילר: עושים סנכרון?
מיקי מירו: לא, הם עובדים ביחד על אותו תדר.
מוטי אמיר: על אותו לוח שידורים.
צילה אילן: לוח שידורים.
מנשה סמירה: יש לוח שידורים, יש שעות שידור, כי עד כמה שאני מבין - - -
מיקי מירו: יש חלוקה ביניהם.
מנשה סמירה: יש חלוקה.
מנשה סמירה: בכל אופן, התחנות בקמפוסים צורכות קצת מעבר לרעיון החינוכי הבסיסי, וצריך לחשוב על זה ולראות לאן זה הולך, כי זה כבר יוצר לנו – הקמפוסים, הסטודנטים, שזה כבר level גבוה יותר, מורכב יותר, יש להם כבר מן הסתם גם יכולות, גם שאיפות, גם עוצמות, ובקמפוסים גם יש להם יותר מקורות מימון.
מנשה סמירה: התחנות האלה מקבלות מעמד קצת של כמעט תחנות אזוריות, ואם אנחנו מסתכלים, לא בצד המסחרי, בהקשר של מפת הרדיו ומפת ההאזנה, צריך לקחת את זה בחשבון.
מנשה סמירה: אני חושב שמה שמוטי אמר, יש הכרח, כבר הגיע הזמן להסדיר את הדבר הזה בתוך תקנות, חקיקה, whatever.
מנשה סמירה: לא להמשיך במצב הזה, שאנחנו לא יודעים לאן יתפתח, כי הלחצים הם לכל מיני כיוונים.
מנשה סמירה: יש תחנות שמחוברות מאוד לרשות המקומית, אני לא הייתי, אבל הבנתי ששאלת שאלה בעניין הזה, ויש תחנות שפחות, ויש תחנות שמשרתות – כל מיני, צריך לראות שזה לא יתפתח, כי זה הולך וטופח ומקבל עוצמה.
מנשה סמירה: הדבר השלישי, יש גם לחץ והיו לא מעט פעמים וניסיונות, אפילו אצלי בתיכון, שרצו מקורות מימון, אז רצו גם לממן את זה מחסויות ודברים מהסוג הזה, וצריך לבלום ולשמור על המסגרת הציבורית, והמסגרת הזאת שלא תהיה.
מנשה סמירה: יחד עם זאת, צריך מקור מימון, צריך לחשוב לאן לוקחים את זה.
מנשה סמירה: יש מקומות היום, אני יודע את זה גם מעבודה, שהציוד בתחנה כבר לא – אנחנו יודעים, במצב ירוד ביותר - - -
מיקי מירו: עדיין הציוד שלהם יותר חדש משלנו ב"קול ישראל".
מיקי מירו: הרבה פעמים אני מקנא בהם, במה שיש להם.
מוטי אמיר: אבל דווקא במקומות החשובים, שזה מאוד חשוב לחברה, אין כסף, כמו דימונה וכו', שם יש בעיה.
מנשה סמירה: ולכן, המצב הזה לדעתי הוא לא בסדר.
מנשה סמירה: עוד פעם, וגם כאן, אדוני היושב-ראש, אתה מוצא את התופעה, שבמרכז התחנות – למעט "אשל הנשיא" שזה סיפור מאוד מיוחד במינו, תחנה שהיא חזקה ודומיננטית, וגם תיכף אני אדבר גם על עוצמות השידור, גם זה סיפור, אפרופו "אשל הנשיא", אבל בכל אופן אלה תחנות שבפריפריה, ציוד על הפנים, אתה רואה שם את ההבדל – תחנות המרכז מן הסתם מבוססות, וגם יש יותר נוער, יותר מבחר, וגם הם יותר באים ליד ביטוי, זאת אומרת, גם בזה צריך לטפל.
מנשה סמירה: מלה על העוצמות.
מנשה סמירה: הרדיו החינוכי קם עם עוצמה מסוימת מקומית, בסביבה של הקמפוס החינוכי ולא מעבר לכך, זה לא המצב, עם האוכל התיאבון, וחלק מתחנות הרדיו הפכו להיות אזוריות, והפכו להיות ממש בעניין הזה.
מנשה סמירה: וכדאי – ומשרד התקשורת לא כאן, שממונה על הדבר הזה – צריך קצת יותר לעשות סדר, יש הפרעות, יש טענות קשות, אנחנו כל הזמן מקבלים גם בהקשר שלנו, כי התחנות האזוריות שמתמודדות כדי לבצע את הייעוד ואת מטה לחמן, אז צומחות להן תחרויות קצת מסוג אחר, שאינן מפוקחות באותה מידה ובאותה צורה.
מנשה סמירה: אנחנו כן חושבים שצריך לחשוב חשיבה קצת יותר יצירתית לגבי העתיד, מיקי, ולחשוב קצת על שיתוף פעולה עם התחנות האזוריות.
מנשה סמירה: הרי תחנות הרדיו נמצאות בתוך אזורים שיש לנו שם תחנות אזוריות מן הסתם, וצריך לחשוב איזה סוג של זיקה ואיזה סוג של קשר ניתן לטפח, שכולנו נצא מורווחים מן העניין.
מנשה סמירה: אני לא מדבר רק על כך שבוגרים של הרדיו החינוכי נקלטים, כאלה ואחרים, ברדיו האזורי ומשדרים שם.
מנשה סמירה: אנחנו יכולים להרוויח מכך, הרשות השנייה, בזה שתוכניות איכותיות - - -
אלכס מילר: אתה פספסת כאן, עלתה כאן סוגיה שלדעתי זה בקשר למה שאתם אחראים עליו, הסוגיה שמשלמים כסף על זכויות יוצרים, שמשלמים על מוסיקה, גם התחנות האזוריות - - -
מנשה סמירה: משלמות הרבה מאוד, הרבה יותר.
אלכס מילר: אז יפה, הרי אם היו עושים נגיד שיתוף פעולה, לפחות בתחום מוסיקה, הרי לא ישלמו כפול, נכון?
אלכס מילר: אם עושים את זה במשותף.
מיקי מירו: לא, אתה בכל מקרה משלם פר השמעה, זה לא משנה, אתה לא יכול - - -
יעקב כץ: לא בעיה, ישמיעו את זה במקביל.
מנשה סמירה: לא, אם אתה עושה השמעה כפולה - - -
מיקי מירו: אם אתה משדר ביחד, אז ברור, אבל בכל מקרה ההתחשבנות היא פר השמעה.
אלכס מילר: אבל אם סתם לדוגמה, עכשיו לוקחים את החבר'ה, שמשעה 12:00 עד שעה 13:00 יש להם שעת שידור מוסיקה, ונותנים להם לשדר בכללי, לא רק ב-106, אלא גם עושים את זה נגיד בעוד תחנה.
מיקי מירו: פה נכנסים בדיוק לתחום שאמרתי.
מיקי מירו: התחנות האלה הן תחנות ציבוריות, התחנות שעליהן מדבר - - -
אלכס מילר: כמו שבגלי צה"ל כשהם משדרים את החדשות של ערוץ 2, ברגע שערוץ 2 יוצא לחדשות, אז באים ואומרים שערוץ 2 יצאו לחדשות - -
מיקי מירו: לפרסומות.
אלכס מילר: - - והם עושים את זה.
אלכס מילר: הם לא משדרים את הפרסומות, זה לא - - -
מיקי מירו: שוב, חלק מהבלבול שיש בארץ שלנו.
מיקי מירו: ארצנו היקרה, עדיין לא יודעים, אולי זה בגלל שאנחנו בתהליך של גדילה, נבין את זה בסוף, צריך לעשות הבחנה ברורה בין הציבורי לפרטי, אז החיים יותר פשוטים.
אלכס מילר: לא, אין בעיה, ההבחנה - - -
מיקי מירו: כשלוקחים תחנה צבאית ומחברים אותה לתחנה פרטית, הבלבול הוא אדיר.
מיקי מירו: וכבר נשאלת השאלה הראשונה - - -
מנשה סמירה: כשלוקחים תחנה ציבורית והיא מוכרת גם פרסומות, אז הבלבול קיים ממילא גם מהצד שלך - - -
מיקי מירו: מנשה, אנחנו מוכנים מחר לגמור עם הפרסומות, גם הצענו את זה, יש הצעה, תתמכו בנו.
מנשה סמירה: לא מכיר את זה.
אלכס מילר: רבותי, סליחה, כמו שאני מכיר גם את המערכות שלנו, ולאן זה מתגלגל, בסופו של דבר מי שנופל, הוא החלש, החזק לא ייפול.
אלכס מילר: בשביל שהחלש לא ייפול, צריך לזהות את הבעיות לפני.
אלכס מילר: הבעיות שאני כבר מזהה עכשיו למול מה שמתפתח בשנה-שנתיים-שלוש הקרובות, אני כבר אומר לכם שהעניין הכלכלי הכספי הוא העניין שיכריע, במקביל לרפורמה שעושים ברשות השידור - -
מיקי מירו: לכן אני מציע - - -
אלכס מילר: - - כי כרגע משרד האוצר נמצא בבעיה מאוד גדולה במימון הרפורמה ברשות השידור.
אלכס מילר: כי בעצם מנגנון מימון הרפורמה לא בא כדרך שרצו, אז מתחילים עכשיו לחשוב על דרכים יצירתיות.
אלכס מילר: דרכים יצירתיות זה מכירת נדל"ן וכו', ואז הם מתחילים להסתכל מה אפשר לצמצם.
אלכס מילר: ואז יושב מנכ"ל רשות השידור ומתחיל לחשוב מה הוא מוריד ומה הוא משאיר, את מי הוא מוריד ואת מי הוא משאיר.
אלכס מילר: אם אנחנו רוצים לשמור על הרדיו החינוכי בצורה כזו, שלא יהיה אפילו שיקול דעת עתידי על סגירה, ושלא יפגעו התלמידים והסטודנטים, שבעצם רואים את עצמם ממשיכים לשדר, ורואים את עצמם בסופו של דבר מגיעים משנה לשנה למימדים יותר גדולים, אז צריך לזהות את המהלך, לעשות את החיבורים המתאימים, לחשוב איך בעצם מונעים את אותם הסוגיות, שאתה מעלה, הנושאים של כניסה לחסויות, לפרסומות, לא הופכים את המנגנון הזה בעתיד גם למאבק בין רדיו אזורי לבין רדיו חינוכי, כי אני כבר אומר לך שברגע שמתחיל המאבק הזה, זה מאבק שיפגע.
מיקי מירו: הוא קיים, הוא קיים כבר.
אלכס מילר: אז חבל שמתחילים להפעיל לובי, ומתחילים להפעיל כל מיני גופים ולחצים על רשות השידור, הרשות השנייה, על משרד התקשורת, זה בסופו של דבר יבוא ויצוף ויפגע.
אלכס מילר: אז אני חושב שהישיבה כאן זו ישיבה שאמורה לזהות את הבעייתיות, שתהיה בעוד שנה-שנתיים-שלוש - -
מיקי מירו: יש לי פשוט רעיון.
אלכס מילר: - - ואנחנו יכולים לעשות מהלכים, שהם בעצם ימנעו מבעיה, שיכולה לקום בעוד שנה-שנתיים - - - לא קמה עכשיו.
אלכס מילר: מנשה, תסיים.
מנשה סמירה: אל"ף, לגבי העוצמות, אתה צודק לחלוטין שמסתמנות בעיות, וככל שהדבר הזה יכה שורש, ויש לו עניין במיוחד במרכז, איפה שגם יש צפיפות, ושם יש גם את הביקוש הגדול, ושם יש את ההצלחה הגדולה, אז אנחנו באמת נראה מתחים מהסוג שאתה מתאר, בין אם זה יהיה כלכלי, בין אם זה על עוצמות, בין אם זה על מאזינים.
מנשה סמירה: וגם אנחנו נתפתח גם לכיוון של התכנים, לדעתי, גם ראשי רשויות וגורמים שונים יזהו את הפוטנציאל, למרות שיש לנו פה בלנס את משרד החינוך, אין ספק, אבל אני חושב שצריך לתת את הדעת, צריך להסדיר את הנושא באיזושהי חקיקת משנה, כזו או אחרת, ולראות את התמונה כולה, לקבוע קריטריונים, לדבר על יעדים, כמה צריכים להיות וכמה יהיו, מה התשתית הנדרשת, מקורות המימון.
מנשה סמירה: ובתוך התהליך הזה, מה הזיקה ומה הקשר שיכול להתפתח עם תחנות הרשות השנייה, הרדיו האזורי למינהו, למשל כדי שגם אנחנו נרוויח במובן הזה שאיכות, הרי יש תוכניות איכות בחינוכית שיכולות להשפיע ולהיות בתוך האזורי ולהיפך.
מנשה סמירה: או שהאזורי גם יסייע בציוד ובדברים לתחנות החינוכיות, אבל אם תהיה איזושהי חלוקה והבחנה.
מנשה סמירה: כדי שזה יקרה, ההצעה שלי האחרונה, אדוני היושב-ראש, אני חושב שמאחר שהנושא הזה באמת צמח מהשטח והצליח ויש לו תשתית יפה, אבל צריך לראות לאן אנחנו הולכים.
מנשה סמירה: כדאי שיהיה איזשהו צוות מקצועי משותף שישקול בראשות הגורמים שמובילים את זה היום, ושיעשה איזושהי עבודת מטה עם חשיבה, ולהביא לוועדה כאן איזושהי חקיקת משנה כלשהי, שיסדיר את הדברים האלה.
מיקי מירו: אני חושב שלפני שנגיע לתהליכי חקיקה, כי יותר מדי חקיקה זה גם לא טוב בעניין הזה, ההצעה שלי, כמובן היושב-ראש הוא הקובע, שאנחנו ניכנס לדיון עם משרד החינוך ועם משרד התקשורת למצוא את המענה לבעיה שאתה מדבר עליה, שהיא בעיה, אני מסכים אתך בכל מאת האחוזים, זה לראות כיצד מגיעים לאיזה "תקציב צבוע", שמבטיח את הקיום של התחנות החינוכיות, ואני מדגיש החינוכיות, מנשה, כדי שבאמת לא לעשות עירוב תחומים, ולתת פה לתחנות האזוריות את הפריחה המתאימה.
מנשה סמירה: - - - להגדיר מה זה החינוכי, כי מה זה התפקיד של התחנות של הקמפוסים, של האוניברסיטאות, שזה יהפוך להיות משהו אחר.
מיקי מירו: לא, זה תקבל תשובה, עוד שנייה מוטי ייתן לך את התשובה לגבי זה.