GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודית גידלי: יש כאן את התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון.
שושי הרץ: שלום לכולם.
שושי הרץ: שמי שושי הרץ וזאת אורנה מאיר.
שושי הרץ: אנחנו ממונות מחוזיות שחולשות על הצפון בתכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון.
שושי הרץ: התכנית הלאומית היא תכנית בהובלה של משרד הרווחה בשיתוף עם משרד החינוך, כך שמחצית מהממונות המחוזיות, שש במספר, יושבות במשרד הרווחה, מחצית ממשרד החינוך.
שושי הרץ: אורנה, חברתי, יושבת במשרד החינוך, כאמור אני במשרד הרווחה.
שושי הרץ: כמה נקודות קצרות ואורנה אולי תשלים.
שושי הרץ: יש לציין שבמסגרת התכנית הלאומית השיתוף בין המשרדים, בעיקר רווחה וחינוך, אבל אנחנו מדברים כמובן על , משרד הקליטה, המשרד לביטחון פנים, מרכז השלטון המקומי שהוא גם שותף לתכנית וגם ...
שושי הרץ: שהם אלה שמנהלים איתנו את התכנית בגיל הרך – התחלה טובה.
שושי הרץ: עד היום נעשה שיתוף, אנחנו לא המצאנו הכל, כמעט לא המצאנו כלום, אבל השיתוף היה סביב ילדי קצה, הילדים הקשים יותר שזה היה ביישובים.
שושי הרץ: ובמאמר מוסגר אני רוצה רק להגיד שכל מה שאנחנו עושים הוא תוספתי למה שעושים משרדי הממשלה ביישובים בכל מקרה ביום יום.
שושי הרץ: בכל מקרה,סביב התכנית הלאומית יושבים סביב ילדים על כך הרצף.
שושי הרץ: זאת אומרת שזה מאפשר לנו לדבר באופן רב מקצועי גם על ילדים שהם לא ילדי קצה.
שושי הרץ: על ילדים שאנחנו יכולים לאתר אותם טרם הסכנה הגדולה, אבל במגוון של מצבי סיכון.
שושי הרץ: יש דבר מאד חשוב שבאמת הוא תוצאה של ועדת שמידט, שממנה נולדה התכנית.
שושי הרץ: זה שכולם מדברים באותה שפה.
שושי הרץ: ישנה הגדרה אחידה של כל משרדי הממשלה מי הוא הילד בסיכון, דבר שלא היה לפני כן.
שושי הרץ: חמישה משרדי ממשלה מדברים בעצם באותה שפה, כשאנחנו באים עם כלים מאד מאד משמעותיים, כלים מתקדמים, אינטרנטים.
שושי הרץ: אני חושבת שהממשלה עשתה פה דבר שהוא מאד מאד חדשני.
שושי הרץ: היישובים, הסמכות והאחריות על הילדים היא בידי היישובים.
שושי הרץ: החלטות מוטלות על אנשי המקצוע ביישוב.
שושי הרץ: אני לא אפרט, אבל ישנן ועדות מקצועיות, ועדות גילאות בתוך היישובים, ישנה ועדה מחוזית וישנה ועדה ארצית, כפי שחנה ציינה, שמתכנסת אחת לשבועיים וחנה היא חברה בוועדה, נציגת משרד החינוך.
שושי הרץ: נמצא איתנו גם חיים להב מקידום נוער, שהוא גם נציג בוועדה הארצית.
שושי הרץ: בכל מקרה, דיברו פה גם על הנושא של הגיל הרך שהיה איתור במחלקת המחקר.
שושי הרץ: היה באמת איתור מאד רחב בגיל הרך.
שושי הרץ: חנה גם ציינה תכניות שנכנסו בפיקוח אגף שפ"י של משרד החינוך.
שושי הרץ: יש לציין שנדמה לי 70% מהילדים שאותרו בגיל הרך, לא הוכרו כילדים בסיכון לפני כן.
שושי הרץ: במסגרת התכנית הלאומית אני חושבת שיש כיסוי של כ-80% מהילדים שאותרו, בתכניות מניעה וגם טיפול בגיל הרך.
שושי הרץ: תכניות לילדים והוריהם.
שושי הרץ: כמובן שהדרך עוד ארוכה, אבל אני חושבת שבשלוש שנים וחצי של שנות פעילות התכנית הלאומית, עשינו איזה שהוא צעד קדימה גם בעזרת כמובן המשרדים, בזכות המשרדים השותפים בפעילות בנושאים של אותם ילדים שלא הוכרו לפני כן כילדים בסיכון, לא ראו אותם, לא ידעו מהם.
שושי הרץ: בימים אלה אנחנו נמצאים באמת אחרי החלטת ממשלה להרחבת התכנית לכל היישובים שהם ברמה סוציו-אקונומית עד 5.
שושי הרץ: זאת אומרת ל-92 יישובים נוספים.
שושי הרץ: דיברת קודם על זה שהתכנית כוללת 72 יישובים עד היום, זאת אומרת שאנחנו נכנסים לעוד 92 יישובים.
שושי הרץ: זה אמנם ייעשה בשלוש פעימות.
שושי הרץ: אנחנו מעריכים שתוך שנה וחצי שנתיים, כל היישובים ברמה הסוציו-אקונומית עד חמש יהיו בתוך התכנית, וזה כולל שכונות בערים גדולות, שהסוציו אקונומי שלהם הוא גבוה יותר, אבל ישנם בהם שכונות מצוקה.
שושי הרץ: דיבר פה חבר הכנסת מילר על רגישות תרבותית.
שושי הרץ: אז התכנית הלאומית מוכוונת בהגדרה שלה לשלוש אוכלוסיות עיקריות שזה ערבים, חרדים ועולים.
שושי הרץ: בכלי התכנית היישובים בעצם נדרשים לשים את הפוקוס ולדווח.
שושי הרץ: אם אנחנו מדברים על העולים – אז מי הם העולים וכמה עולים ואנחנו מקבלים מידע גם על מצבי הילד, גם על מצב המשפחה וכמובן מעקב והמשך.
שושי הרץ: אני חושבת שאלה הדברים העיקריים.
אורנה מאיר: אני רוצה להתייחס לשלושה דברים.
אלכס מילר: רגע, שאני אבין, למה יש איזו שהיא ראייה שאצל עולים יש איזו שהיא אלימות יתר שאנחנו צריכים לדעת עליה?
אלכס מילר: כאילו, למה שמים את העולים בסדרי עדיפויות?
אורנה מאיר: כי קודם כל הגירה היא אחת מהמצבים שמגבירים סיכון.
אורנה מאיר: זה לא מגדיר סיכון, אבל זה מגביר סיכון.
אורנה מאיר: אין שום הגדרה שבקרב עולים תהיה יותר אלימות או יותר מצבי סיכון, אבל זו אוכלוסייה שהיה יותר קשה להגיע אליה, בגלל אותה רגישות תרבותית שגם אתה ציינת, של לזהות קודים.
אורנה מאיר: הצריכה של שירותים חברתיים ושירותי ייעוץ, היא יותר קטנה ולכן מושם הפוקוס על שלוש אוכלוסיות שהיו פחות בתקשורת עם שירותי הטיפול והייעוץ, שזה חרדים, ערבים ועולים, ושהתכנית הלאומית אמרה אנחנו רוצים לעשות מאמץ מיוחד, כדי לא לפספס את הילדים בשלוש האוכלוסיות האלה.
שושי הרץ: ואגב, כהגדרה, בעקבות ההגדרה של שלוש האוכלוסיות האלה, דווקא היו פניות לתכנית הלאומית, בכך שחסרה הגדרה כזאת, שחסר פוקוס כזה.
שושי הרץ: למשל במגזר הדתי לאומי, יש לנו לתכנית במסגרת התכנית הלאומית שהיא לא אופיינית, זו תכנית החופים בקיץ, ושם עלה שמה לעשות, אבל רוב הילדים מהמגזר הדתי לא מבלים את שעות הבילוי שלהם בקיץ בחופי הכינרת,
שושי הרץ: חלק גדול בכל אופן ומסתבר שלמעלה מ-80% מהמגזר הלאומי הדתי הם התלוננו למשל שאין כרגע איזה שהוא פוקוס מיוחד על המגזר הזה, בגלל הרגישות התרבותית, רגישות דתית וכו' וכו'.
שושי הרץ: אז היום יש דווקא בקשה כן להכיר בזה.
אלכס מילר: טוב, אוקי, תודה.
אלכס מילר: עוד מי?
אורנה מאיר: אפשר להוסיף שלושה דברים קצרים בתרומה של התכנית הלאומית.
אורנה מאיר: האחד, דיברו כאן על המיפוי שנעשה בתכנית.
אורנה מאיר: מעבר לממצאים הסטטיסטים, אחד הדברים שזה חידד, מאחר שמי שעשה את המיפוי היה כל אחיות טיפול החלב, כל הגננות וכל המחנכים בבתי הספר מכיתה א' ועד י"ב, זה כבר בהמשך לדברים של חנה על לחדד את ההסתכלות ואת הראייה ואת ההגדרה של ילדים בסיכון, כמו ששושי אמרה קודם – על כל הרצף ולא רק בקצה.
אורנה מאיר: זה דבר אחד.
אורנה מאיר: דבר שני, אחד הדברים שאנחנו גילינו כשהתחלנו בכניסה של התכנית הלאומית והמנהלים היישוביים מיפוי את כל התכניות שקיימות בישוב, תכניות שכבר קיימות עבור ילדים בסיכון.
אורנה מאיר: ואחד הדברים שגילינו, שחלק גדול מהילדים שמקבלים את השירותים האלה ונהנים מהשירותים – הלא לא ילדים בסיכון, אלה פשוט ילדים שההורים שלהם יודעים לצרוך יותר טוב שירותים, שיותר קל לעבוד איתם, שיותר נעים לעבוד איתם ודווקא ילדים בסיכון, שהם לא ילדים תחת הפנס, אליהם יותר קשה להגיע.
אורנה מאיר: אחד הכלים שהתכנית הלאומית משתמשת בהם, בכל מענה שלפחות ממונה על ידינו אנחנו דורשים, אבל זה קורה גם במענים אחרים, ממלאים מה שנקרא תשתית מידע יישובית, ששם ממלאים את תחומי הסיכון של הילד, ואז מופק דו"ח.
אורנה מאיר: הדו"ח הוא דו"ח סטטיסטי, ולכן אפשר להסתכל עליו גם בישיבות מקצועיות רחבות.
אורנה מאיר: ואחד הדברים שאנחנו רואים, שאם מענה מסוים שהיו צריכים להיות בו 100 ילדים, נגיד מרכז נוער יישובי, שזו אחת התכניות של אגף שחר במשרד החינוך, ומסתכלים על 100 הילדים, על הדו"ח הסטטיסטי ו-20 ילדים מהם מוגדרים כילדים לא בסיכון, יכולה אותה ועדה בין מקצועית בתוך היישוב, לשבת ולדון למה יש לילדים שהם לא בסיכון, ואיך מגיעים לילדים בסיכון.
אורנה מאיר: אז זה עוד איזה שהוא מהלך שהתכנית הלאומית חידדה.
אורנה מאיר: והדבר השלישי ומאד קצר שאני רוצה להגיד.
אורנה מאיר: שושי דיברה על תכנית החופית, וד"ר בלהה נוי דיברה קודם על הקשר של מבוגרים ובני נוער.
אורנה מאיר: אחד הדברים המדהימים שאנחנו מגלים בתכנית החופית הזאת, שבה במשך שלושה שבועות בקיץ אנשי מקצוע מהחינוך, מהרווחה, הרשות למלחמה בסמים, על"ם, נמצאים בחוף ומדברים עם בני נוער, זה לא יאומן הצמא שיש לבני נוער.
אורנה מאיר: אותם חברה מורדים, עוזבים את הבית, באים להיות ללא שום עין מבוגרת, ההימשכות שלהם לשבת ולנהל שיחות עם אנשים מבוגרים, שנכון שהם לא אנשי המקצוע שהם פוגשים ביום יום, אבל זה פשוט לא יאומן השקיקה שבה הם יוצרים את הקשר.
אורנה מאיר: מה שאומר שכאנשים מבוגרים או מורים במערכת, יהיו עסוקים הרבה באיך אני הופך להיות מבוגר משמעותי, לאו דווקא מבוגר סמכותי – זה גם יחזק משהו בקשר של בני הנוער.
שושי הרץ: ויש פה גם את נציגת משרד הקליטה בוועדה הארצית, הגברת שרה כהן.
שרה כהן: בוקר טוב לכולם.
שרה כהן: שמי שרה כהן ואני מנהלת שירות הרווחה במשרד הקליטה.
שרה כהן: ואני רוצה להאיר בארבע זוויות את המקום של העולים, בתהליך האיתור של העולים מקרב האוכלוסיות של הילדים ובני הנוער בסיכון.
שרה כהן: אני אתחיל דווקא עם התכנית הלאומית, כיוון שבזה כרגע בעצם סיימו השותפות שלנו מהתכנית.
שרה כהן: המשרד לקליטת העלייה שותף מלא בתכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון, וברמה האישית אני עצמי מלווה את התכנית הלאומית עוד מהוועדה הציבורית עצמה, בראשותו של פרופסור הלל שמידט, בעת שריכזתי את ועדת המשנה של האוכלוסיות המיוחדות, שעסקה לראשונה מאז דו"ח ועדת כץ לפני 30 שנה, בנושא של מגזרים שהם ייחודיים על בסיס תרבותי.
שרה כהן: לראשונה הוועדה הציבורית בעצם נתנה את הדעת על כך שמתקיימת שונות תרבותית במדינת ישראל ושאוכלוסיות שמגיעות מרקעים שונים ומציפות צרכים מסוגים שונים, יש צורך לתת להן התייחסות מיוחדת.
שרה כהן: נכון להיום, בעקבות ההמלצות שנכנסו לתוך דו"ח הוועדה הציבורית, אימצה התכנית הלאומית את הנושא של ההתייחסות הייחודית בין היתר לעולים, מתוך הצורך ביצירה של מחויבות של איתור אוכלוסיות ומתן מענים שמותאמים תרבותית לצרכים של האוכלוסייה של העולים.
שרה כהן: זה לא בגלל שיש אצלם יותר בעיות.
שרה כהן: נכון שאנחנו רואים שבחלק מהנושאים יש גם איתור שהוא גבוה יותר משיעורם באוכלוסייה, אבל זה בא מתוך מקום של הצורך לתת מענה שהוא מותאם לצרכים שלהם.
שרה כהן: רק בשביל לסבר את האוזן, מתוך האוכלוסייה של הילדים בסיכון בתוך התכנית הלאומית, שזה 150,000 ילדים שאותרו במיפוי שהתקיים בראשית הכניסה לדרך ליישובי התכנית הלאומית, לפני ההרחבה כמובן כרגע, כ-80% מאוכלוסיה שהיא אוכלוסיה ייעודית, 80,000 הם אוכלוסיה שהיא יהודית, שמתוכה אנחנו בודקים את השיעור של הילדים העולים בסיכון.
שרה כהן: ואחוז הילדים העולים בסיכון מכלל האוכלוסייה היהודית זה 20%, 19% בעצם.
שרה כהן: כשבתת החלוקה הפנימית בתוכם, אנחנו רואים, וזה חשוב לתת על זה את הדעת – 47% הם ילדים יוצאי אתיופיה, 24% הם ילדים יוצאי גיאורגיה, קווקז ובוכרה; 21% הם יוצאי חבר המדינות, מה שקרוי רוסיה הלבנה, והיתרה הם אוכלוסייה של ילדים שמגיעים מארצות מוצא שונות.
שרה כהן: זה שם לנו בעצם בפוקוס את האוכלוסייה שמאותרת היום במסגרת התכנית הלאומית, שלמעלה מ-70% זאת אוכלוסייה שמזוהה עם ילדים שהגיעו מארצות מוצא שמחייבים כרגע התייחסות שהיא התייחסות מותאמת.
שרה כהן: חשוב לציין שבתכנית הלאומית לראשונה במדינת ישראל יש התייחסות גם לילדים שנולדו בארץ להורים עולים, כאוכלוסיה שמחייבת התייחסות לצרכים מיוחדים של ילדים שגדלים בתוך משפחה שהיא משפחת עולים.
שרה כהן: כלומר, סך הכל של הילדים המאותרים בתכנית הלאומית, הם גם ילדים שהם עולים, דהיינו שהם עלו בעצמם, וגם ילדים שנולדו בארץ לילדים עולים.
שרה כהן: וכמובן הפיתוח של התכניות והמענים כל הזמן ותוך כדי תהליך העבודה, תוך התייחסות ייחודית למקום של הילדים העולים, והמקום שלהם בתוך תשתית המידע היישובית, כשם שצוינה קודם.
שרה כהן: שלושה דברים נוספים ככה, וקצת יותר בקצרה.
שרה כהן: כיוון שמשרד הקליטה הוא משרד שמהווה משרד השלמתי, היינו אנחנו לא אחראים באופן כללי, אלא נותנים את הדגש ואת ההתייחסות לצורך הבניה של מערך התערבות רגיש תרבות במערכות שאלה האחריויות שלהם, אז התפקיד שלנו כל העת זה גם לשים זרקור על אותם צרכים שמתגלים ומתעוררים כל העת בקרב האוכלוסיות של העולים.
שרה כהן: כיוון שאני רוצה גם להתייחס למסמך שאת הכנת, אני רוצה בכמה משפטים להגיד על כל אחד מהדברים.
שרה כהן: האחד, לגבי העניין של התכנית הלאומית לצמצום אובדנות.
שרה כהן: המשרד שלנו שותף לתכנית ואנחנו במסגרת השותפות גם יצאנו עם שני מחקרים שבעצם נתנו את עולם הידע כמעט המרכזי שקיים לגבי מאפייני האובדנות בקרב אוכלוסיות גם של יוצאי חבר המדינות וגם יוצאי אתיופיה.
שרה כהן: פרופסור יוליה מירסקי עשתה לנו את המחקר לגבי מאפייני האובדנות אצל יוצאי חבר המדינות, וד"ר רפי יונגמן, עשה לנו את זה לגבי יוצאי אתיופיה, וזה היום משמש ומשרת כרגע ברמה של תובנות עבודה מול היישובים שבהם מתקיימת התכנית הלאומית לצמצום אובדנות.
שרה כהן: אנחנו מכינים כבר באופן, אני חושבת רציף, כבר זאת השנה החמישית, את השנתון ילדים עולים בישראל יחד עם המועצה לשלום הילד, שזה האח הצעיר, הקטן, של השנתון שנעשה על אוכלוסיית הילדים באופן כללי במדינת ישראל.
שרה כהן: ואנחנו משתדלים ככל הניתן לתת מידע על כל שטחי החיים של ילדים עולים בישראל, ככל הניתן ברזולוציה יישובית, כדי שאפשר יהיה בכל יישוב גם להתבונן ובעצם לראות מה קורה עם הילדים העולים, ויש שם בהחלט דגש שהוא דגש בנושא של בית הספר, גם בנושא של מצבם בבתי הספר, מצב הנשירה ברזולוציה יישובית, ככל הניתן גם בנושא של הפנאי.
שרה כהן: יישוב שעוקבי אחרי זה יכול לזהות את המגמות ואת ההשתנויות במצב של הילדים העולים ביישובים השונים.
שרה כהן: אנחנו יצאנו עם שני מחקרים חדשים שנעשו יחד עם מכון ברוקדייל, שזה מחקרים ---
אלכס מילר: גברתי ---
שרה כהן: כן, אני מיד מסיימת.
שרה כהן: שבדקו את המצב של ילדים עולים מזווית הראייה של ילדים עולים ואנחנו זיהינו מתוך המקום של הילדים העולים איפה הם נמצאים בבית הספר מבחינה לימודית ומבחינת הקשר עם המורים.
שרה כהן: זה בהחלט מהווה איזה שהוא סוג של אפשרות למערכת החינוך לראות מה הצרכים של הילדים, מתוך איך שהם רואים את זה וכיצד להתאים את מערך ההתערבות שלהם למצב שלהם .
שרה כהן: אנחנו מסיימים כרגע מחקר חדש עם ברוקדייל לגבי ילדים עולים עם צרכים מיוחדים, בעיקר בגיל הרך וגם זה לראשונה ישפוך אור על המאפיינים ועל הצרכים של הילדים.
שרה כהן: אז תודה רבה.
אלכס מילר: לא צריך למחוא כפיים.
אלכס מילר: אני אשוחח עם השרה לנדבר, יכול להיות שאנחנו נעשה בוועדה דיון על המחקר שאתם עושים.
אלכס מילר: מתי זה אמור להסתיים?
שרה כהן: המחקר, מחקר אחד הסתיים ב-2010.
שרה כהן: המחקר השני, של דור ראשון, דור שני, שבו אנחנו בודקים גם את הדור השני, עומד להסתיים ממש עכשיו.
שרה כהן: אנחנו נמצאים בשלבי עריכה סופיים.
אלכס מילר: אז תודיעו לוועדה מתי.
שרה כהן: ושל הצרכים המיוחדים בעוד כשלושה חודשים.
אלכס מילר: תודיעו לי לוועדה בבקשה כשאתם מסיימים ואני אשמח גם לקבל את המחקר הזה.
קריאה: אפשר מהקהל?
אלכס מילר: שאלה כן, לא הרצאות אבל.
יונה פרבר: אני מ, לא הרצאה כמה דברים קטנים.
יונה פרבר: שלום, שמי יונה פרבר, אני אחות, עוזרת מפקחת ארצית בבריאות הציבור בנושא של אם וילד, קרי – טיפות חלב.
יונה פרבר: אנחנו, כפי שאתי הראתה וחנה, ודיברה כאן אורנה, על הנשוא של המיפוי של הילדים בתכנית הלאומית, שאחיות טיפות החלב היו באמת מעוז מאד חזק בתוך כל השלבים של המ...
יונה פרבר: מה שאני היום באתי רק לחדד נקודה קטנה לגבי מערכת החינוך, זו ההזדמנות שוב, אני יודעת שמדברים על זה בכל מיני פנים שונות ואחרות, אבל החזרה של אחיות בתי ספר לתוך מערכת החינוך מאד מאד משמעותית.
יונה פרבר: דיברתם כאן על ילדים שאינם אוהבים לדבר עם מבוגרים.
יונה פרבר: אני בעבר הייתי אחות בית ספר.
יונה פרבר: היו ילדים שנכנסו אלי לחדר, הם לא נכנסו לדבר עם אף אחד, רק עם אחות בית הספר, כי היא לא מהווה חלק מהממסד שנקרא בית ספר.
יונה פרבר: מעין פן אחר ואני חושבת שזה מאד חשוב, זה מאד גורם מכריע אם אפשר לצאת גם מהוועדה הזו עם הקריאה שוב להשקיע בנושא של אחיות בתי ספר ולהתברך.
יונה פרבר: תודה.
אלכס מילר: כן אדוני, בקצרה.
יצחק וקנין: שמי יצחק שני ואני יו"ר העמותה לקידום הפנימיות הטיפוליות והשיקומיות.
יצחק וקנין: אני מקשיב כבר בפאנל מי יודע כמה.
יצחק וקנין: כולם מדברים על ילדים בסיכון.
יצחק וקנין: אם אנחנו נמשיך לדבר, רק לדבר ולעשות מחקרים, אנחנו נהיה מדינה בסיכון, כיוון שכולם מדברים על הנושא הזה ולא מטפלים טיפול שורש.
יצחק וקנין: אני עובד עם ילדים כל חיי, עובד עם ילדים בקצה הרצף.
יצחק וקנין: ילדים שבאים מהיישובים השונים מרחבי הארץ לפנימיות, כיוון שלא ניתן להסתדר איתם במערכת החינוך ביישובים, לא ניתן לחנך אותם, לטפל בהם, היד קלה על ההדק להפנות אותם לפנימיות.
יצחק וקנין: וזה מאד מאד, כולם מצפים שבפנימיות יקרו אותם הניסים שלא קורים ביישוב.
יצחק וקנין: כשאנחנו קולטים את הילדים בפנימיות, יש לנו קושי גם אם הם מוכשרים וגם אם קידמנו אותם במערכת הפנימיתית, יש לנו לסדר אותם בבתי ספר ביישובים, כי איש לא רוצה לקלוט אותם, כיוון שהם לא באו בדיוק ב-1 בספטמבר.
יצחק וקנין: כיוון שהאסון שהצריך את הוצאתם מהבית, קרה באמצע שנת הלימודים אין לנו מקום.
יצחק וקנין: נגמר סל השילוב עבור הילדים האלה.
יצחק וקנין: ואני יכול כאן לדבר ולדבר על אותם הדברים שאנחנו מסתובבים במעגלים שונים, עושים מחקרים שונים, ויש כל פעם יותר ילדים בסיכון.
יצחק וקנין: עכשיו, למה יש יותר ילדים בסיכון?
יצחק וקנין: כיוון שיש פחות חמלה בבתי ספר מצד המורים, יש פחות נטייה לעסוק, יש יותר ספשליזציה של מומחים, של כל מיני יועצים, אבל יש פחות מדי יחס אנושי ומלחמה על חייו של הילד, על זכותו של הילד, וקל לנו מאד לשלוח אותו לאיזה שהוא מקום.
יצחק וקנין: לכן אני קורא שאנחנו נגלה יותר חמלה, יותר עניין, יותר נדאג לילד ופחות נעשה מחקרים, אלא נהיה יותר בני אדם.
טל דנקברג: יש לי שאלה.
טל דנקברג: שמי טל דנקברג, אני נציג במועצה העירונית וכל הזמן אני שומע אומרים ילדים בסיכון, ילדים בסיכון.
טל דנקברג: אני אף פעם לא שמעתי מה זה בעצם ילדים בסיכון.
טל דנקברג: תמיד אומרים יש ילדים בסיכון, יש ככה, יש ככה.
טל דנקברג: אף פעם לא באמת מסבירים מה הם הילדים בסיכון, מי נכלל בקבוצה.
טל דנקברג: אמרו שיש ליקוי למידה ושצריך בעצם לאתר אותם.
טל דנקברג: לא אמרו איך מאתרים, כאילו איך בעצם מתכוונים לאתר אותם, את כל הילדים בסיכון, את כל הילדים עם לקויות הלמידה.
טל דנקברג: רציתי אולי אם תוכלו להסביר.
אלכס מילר: אבחונים.
טל דנקברג: אבחונים, אבל כאילו אבחונים זה לשלוח את הילד לאבחון, אבל איך אתה יודע שהוא צריך לשלוח אותו לאבחון.
אלכס מילר: בשביל זה יש את מערכת החינוך.
אלכס מילר: בשביל זה יש מורה שנכנסת לכיתה ומסתכלת מי הילד שמסתדר, ומי הילד שיש לו בעיות כאלה ואחרות.
אלכס מילר: הולכים להורים, יושבים עם ההורים, ועם יש צורך לעשות אבחון – עושים אבחון.
טל דנקברג: הבעיה שלפעמים לא מוצאים, זה הפורמאלי, אבל לפעמים לא רואים את הילד שיש לו את הקושי הקטן, כי הוא לא מראה אותו.
טל דנקברג: ואיך אז מצליחים נניח לאתר את הילד הזה?
אלכס מילר: תשמע, הלוואי והיינו חיים בעולם מופלא שבו הייתה איזו שהיא שבלונה ולפי השבלונה הזו אולי נסתדר.
אלכס מילר: אנחנו חיים בעולם של ראש, של נפש.
אלכס מילר: אז לפעמים זה בכיתה מסוימת.
אלכס מילר: אי אפשר לפגוע בול בכל דבר.
אלכס מילר: לפעמים גם אתה יכול להגיד על ילד שיש לו ליקויי למידה, ואין לו.
אלכס מילר: לפעמים אתה יכול לבוא ולהגיד שיש לו איזה שהן בעיות וזו אבחנה שהיא אבחנה לא מוצדקת.
אלכס מילר: אז יש מצד אחד ומצד אחד.
אלכס מילר: אז צריך בסופו של דבר, זה גם תפקיד של ההורה לזהות, זה התפקיד של כולנו.
אלכס מילר: אנחנו לא מדברים פה על מפעל לייצור אנשים, שהם בעצם לפי שבלונה שיצרה המערכת.
אלכס מילר: בסופו של דבר יש מנגנונים שיודעים לזהות, או לפחות להשתדל לזהות כל דבר ועניין.
אלכס מילר: כמובן שאנחנו משתדלים להגיע למקסימום פתרונות, אבל צריך לחשוב.
קריאה: עדיין לא עניתם על השאלה שלו.
שושי הרץ: אפשר להתייחס לשאלה שלו?
אלכס מילר: כן, את רוצה להתייחס?
שושי הרץ: הממשלה למעשה הגדירה הגדרה משותפת.
שושי הרץ: אי אפשר לתת פה הרצאה מה זה, אבל במסגרת התכנית הלאומית יש הגדרה משותפת שהיא מבוססת על האמנה הבין לאומית לזכויות הילד ---
קריאה: שיעורי בית.
שושי הרץ: שיעורי בית, לך תקרא אותם ותראה.
שושי הרץ: וככה יש הגדרה משותפת של מצבי סיכון, מצבים מגבירי סיכון ולקויות למידה זה חלק ממצבים מגבירי סיכון וישנן הנחיות איך לאתר את הילדים האלה.
שושי הרץ: זה תורה שלמה.
טל דנקברג: זה הופץ?
שושי הרץ: אני לא יודעת אם זה הופץ.
שושי הרץ: באמת צריך, אתה צודק.
אוריה בוקובזה: קוראים לי אוריה בוקובזה, אני נציגת מועצת הנוער בבאר שבע.
אוריה בוקובזה: אני חושבת שמהצד שלנו, של הנוער, מה שאנחנו רואים זה שהרבה מהמורים הם יותר סמכותיים ורשמיים ופחות מדברים אלינו ולראש שלנו, נקרא לזה.
אוריה בוקובזה: בגלל זה קשה לנו בתור תלמידים לבוא ולדבר עם המורה, לפתוח את הלב, להגיד מה באמת הבעיות שלנו, הקשיים שלנו.
אוריה בוקובזה: אז אם יש איזו שהיא תכנית כאילו להכשיר מחנכים מורים איך הם ניגשים לנוער.
אוריה בוקובזה: כאילו, הנוער הזה, של 2011, 2012, שזה לא נוער בשנות ה-70, 80, כשהוא היה קצת אחר מאיתנו.
אוריה בוקובזה: ואם יש איזו שהיא תכנית שהיא לנו, לנוער עצמו, איך אנחנו מזהים אצל החברים שלנו את הבעיות ואת הקשיים.
אלכס מילר: יש לנו כאן את שר החינוך לשעבר, מר ידלין.
אלכס מילר: אדוני רוצה להתייחס, בבקשה אדוני, אתה מוזמן להצטרף.
אהרון ידלין: אני רוצה לענות לשאלה מה אני מבין בסיכון של ילדים.
אהרון ידלין: סיכון להיפגע על ידי מבוגרים מהם.
אהרון ידלין: סיכון להתדרדרות להתנהגות לא נורמטיבית.
אהרון ידלין: סיכון להתדרדרות בלימודים, עד כדי נשירה ממערכת החינוך.
אהרון ידלין: זה סיכון להתדרדרות לעבריינות נוער, מאורגנת אפילו.
אהרון ידלין: זהו, פחות או יותר.
אהרון ידלין: אבל מה שרציתי להפנות תשומת הלב, אני לא יודע אם אני צודק.
אהרון ידלין: אני עוקב אחרי מערכת החינוך, גם כשאני לא ליד ההגה.
אהרון ידלין: מה שקרה הוא, שבנינו בשעתו מערכת חינוך שיש לה אחריות טוטאלית.
אהרון ידלין: אחריות כוללת, שלא נסמכת על משרדים אחרים בנושא של החינוך.
אהרון ידלין: כלומר, הקמנו מגמות של חינוך מיוחד לילדים שמתקשים בלימודים, והתלבטנו אם זה צריך להיות בבתי ספר נפרדים או מסלולים בבתי ספר רגילים.
אהרון ידלין: הקמנו מערכת של חינוך בלתי פורמאלי מבתי תלמיד בחינוך היסודי, מועצות תלמידים בחינוך העל יסודי, עד בתי נוער בקהילה, שאחר כך השתלבו במתנ"סים.
אהרון ידלין: מה זה מתנ"ס?
אהרון ידלין: מרכזי תרבות נוער וספורט ותמכנו בתנועות הנוער, בכל תנועות הנוער ללא הבדל גוון אידיאולוגי.
אהרון ידלין: וכאשר זיהינו ילדים שנשרו מבית הספר שמתדרדרים לעבריינות, פיתחנו מערכת של חבורות רחוב.
אהרון ידלין: לארגן את הנוער ברחוב, אולי כדי להחזיר אותו למערכת.
אהרון ידלין: אחר כך, היות ויש בעיית נשירה, אז היו קציני ביקור סדיר שהיו צריכים לדאוג שילדים יגיעו לבית הספר.
אהרון ידלין: אחר כך פיתחנו תכנית רווחה בחינוך.
אהרון ידלין: היום קוראים לזה נדמה לי אגף שחר.
אהרון ידלין: זה השריד שנשאר מהתכנית, שהעניקה עדיפות למערכת החינוך בעיירות הפיתוח ובשכונות.
אהרון ידלין: אחר כך אמרנו החינוך לא נגמר בשתים עשרה בצהריים.
אהרון ידלין: צריך יום לימודים ארוך, ולא התכוונו רק שיישבו וילמדו, אז אמרנו יש יול"ה ויש יוחא"י, יום חינוך ארוך.
אהרון ידלין: כלומר, שיעורי עזר, חוגי ספורט ואומנות ומוסיקה, ומפעל הזנה בבתי הספר.
אהרון ידלין: לא נתיבים, לא תרומות, אלא משרד החינוך אחראי להקים מסעדות שהילדים יאכלו.
אהרון ידלין: שהאמהות גם יוכלו לצאת לעבודה כי יש יום לימודים ארוך.
אהרון ידלין: אחר כך פה הייתה מישהי מ, אמרנו אחיות בבית ספר שדואגות לבריאות.
אהרון ידלין: זה עניין של משרד החינוך, זה לא משרד אחר.
אהרון ידלין: וקייטנות בקיץ, כי יש סכנה, חודשיים חופש זו בעיה רצינית.
אהרון ידלין: ילדים יוצאים מהמסלול, מה הם יעשו?
אהרון ידלין: אז צריך לדאוג לקייטנות וזו אחריות של משרד החינוך.
אהרון ידלין: אגף הנוער היה אחראי גם לקייטנות.
אהרון ידלין: ובין היתר, כדי להוציא ילדים משכבות מצוקה, הקמנו פנימיות.
אהרון ידלין: חלקן היו למצטיינים, אבל חלקן היו על רקע מצוקת ההורים והצורך אולי להוציא את הילדים מהבית.
אהרון ידלין: אם כן, זו הייתה הראייה הטוטאלית של משרד החינוך.
אהרון ידלין: כל זה השתנה במידה רבה.
אהרון ידלין: משנות ה -80, עם הקיצוצים בתקציבי החינוך, אין יום לימודים ארוך, אין מפעל הזנה ממלכתי.
אהרון ידלין: תכנית הרווחה בחינוך, שחר, איך שהוא מקרטעת.
אהרון ידלין: אה, כן, שכחתי את העיקר מבחינת סיכון, זה השירות הפסיכולוגי הייעוצי.
אהרון ידלין: אמרנו – אנחנו אחראים לפסיכולוגיה במערכת החינוך.
אהרון ידלין: זה לא איזה משרד אחר צריך לדאוג לזה.
אהרון ידלין: אז זה קצת השתנה, ויכול להיות שהתכנית הלאומית שאתם מספרים עליה, שבנויה על שיתוף בין משרדי, מנסה לתקן את הקיצוץ באחריות של משרד החינוך.
אהרון ידלין: פה אני גם שם סימן שאלה, האם אפשר לראות את זה כמאמץ באמת לתקן, ואז לרתום את , את משרד הרווחה, שיטפל במשפחה.
אהרון ידלין: את המשטרה, שמטפלת בעבריינות נוער, וכדומה.
אהרון ידלין: אז אני חושב שאני צודק בראייה ההיסטורית שמשרד החינוך חדל להיות משרד טוטאלי, ואני שואל אתכן, שמצויות במעשה היום יומי, האם באמת התכנית הלאומית והשיתוף הבין משרדי, יכול לתקן את קיצוץ הכנפיים של משרד החינוך.
מלמד: הרב אשר מלמד, הרב של מחוז מרכז המשטרה, מוביל מיזם של שיתופי פעולה בין המגזר החרדי לבין המשטרה כעשור שנים.
מלמד: רציתי לדבר על הנושא של האוכלוסיות הייחודיות, בדגש על החברה החרדית, שדיברתם.
מלמד: פה אני רואה את הכותרת של התפקיד של מערכת החינוך באיתור וזיהוי ילדים בסיכון, בין היתר ילדים שנמצאים בסיכון של פגיעות מיניות, זה גם חלק מהעניין.
מלמד: היה פה גם כן פאנל אתמול שהייתי שותף לו בפורום המקצועי, שבחברה החרדית מתחילים ככה לאט לאט לראות את הפגע הזה שגם קיים בחברה החרדית, ואנחנו במחוז מרכז חשפנו פדופיל שפגע ב-130 ילדים.
מלמד: השאלה הנשאלת – איך זה יכול שבמשך מספר שנים, אף הורה שראה תופעות לוואי על הילד שלו, או המורים, אף אחד לא ראה כלום.
מלמד: זה המון.
מלמד: זה 130 משפחות, עשרות מורים, גננות.
מלמד: ופה אני רוצה להפנות אליכם, אל חברי הוועדה, שאני בטוח אם היינו מכניסים כחומר חובה בצוותי ההוראה ללמד איך הם מזהים תופעות של אלימות נגד ילדים, כולל פגיעות מיניות.
מלמד: כולל ההורים, גם ההורים צריכים את זה, ובמקביל לעשות סדנאות מניעה לילדים, שאנחנו עושים את זה במחוז מרכז.
מלמד: אנחנו עושים את זה ברמה המקומית, נכנסים לבתי ספר ולגני הילדים, אנשים שהם מהחברה החרדית, ומלמדים את הילדים איך לשמור על הגוף.
מלמד: אותו דבר עשינו עם מורים ומורות, אבל זה לא אמור להיות ברמה המקומית, זה אמור להיות ברמה מערכתית, כחומר חובה, ולכן אני חושב שזה מאד חשוב כדי באמת להציל נפשות.
הילה סגל: קוראים לי הילה סגל, ואני מנהלת היחידה למניעת התעללות בשפ"י.
הילה סגל: אני רוצה קודם לענות לאוריה על השאלה שלה.
הילה סגל: גם אנחנו חשבנו שככה חשוב מאד לעבוד על הקשר בין מורים לתלמידים וחשבנו שנכון יהיה לעסוק באמת באיך לייצר דיאלוג משמועתי.
הילה סגל: הדברים הם מורכבים ואנחנו בהחלט ערים למורכבות, וכחלק מהעניין, ב-1,200 בתי ספר שבהם מתקיימת תכנית של קידום אקלים חינוכי מיטבי, יש תכנית שנקראת דיאלוג-מורה-תלמיד, ואנחנו עובדים עם המורים.
הילה סגל: מאד חשוב לנו לעבוד עם המורים, כדי שבאמת יהיו דמות שפונים אליה.
הילה סגל: אני רוצה להגיד מעבר לזה שבאמת גם התכנית של כישורי חיים היא תכנית שבה צריך לעבוד עם המורים.
הילה סגל: אם המורה יעשה סדנה בנושא מסוים בלי שהוא יכול להיות ער לתגובות של תלמידים, בלי שהוא מכוון ובאמת מעביר מסר ששווה לפנות אליו וכדאי לפנות אליו והוא כתובת ראויה, אז לא יפנו אליו.
הילה סגל: מעבר לזה שבשנים האחרונות יש שעות פרטניות שלתוכן זו הזמנות.
הילה סגל: אנחנו רוצים להגיד למורים – יש לכם פה הזדמנות לדבר עם הילדים ברמה יותר אישית.
הילה סגל: לברר איתם, להיות, ליצור איתם את הקשר שלפעמים הוא קשה יותר בפורום של כיתה מלאה.
הילה סגל: וגם להתייחס לדברים שנאמרו קודם לגבי פגיעה מינית.
הילה סגל: אני אחזור שוב ואגיד, הדברים הם מורכבים.
הילה סגל: אנחנו יודעים היום ש-50% מהילדים שנפגעים מינית לא מגלים סימפטומים.
הילה סגל: זאת אומרת המורכבות היא מורכבות גדולה, ובשביל לזהות ילד בסיכון, אנחנו צריכים להיות מסוגלים ללוות לאורך זמן, אנחנו צריכים להיות מצוידים בשותפים, ואנחנו כן מקיימים פעילויות גם בכיתות וגם בחדרי המורים, בנושא של מניעה ושל זיהוי ילדים שחלילה נפגעו או הוטרדו מינית.