GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אידה זינגר: אם מערכת החינוך תיתן להם את אסטרטגיות הלמידה הנכונות, אפשר יהיה לדבר על צמצום של התאמות.
אידה זינגר: כרגע, לעשות דבר כזה לילד, זה מראש להגיד לו: "אתה נכשל".
אידה זינגר: אני לא חושבת, שזה המקום בו אנחנו רוצים לראות את הילדים שלנו, שהם דור העתיד.
אידה זינגר: מי יודע אולי אחד מהם הוא חתן פרס נובל העתידי.
אידה זינגר: אי אפשר לחשוב לטפל בנושא של ריבויי אבחונים על הגב של הילדים.
אלכס מילר: כל המצב הזה בכל הנושא של ליקויי למידה, גם במערכת ההשכלה הגבוהה וגם במערכת התיכונית, הגיע למצב אבסורדי.
אלכס מילר: כל אותם הילדים הזקוקים לעזרה צריכים להתמודד עם מצבים, אל מול כל אלה שיכולים לנצל את המערכת כי המערכת היום פתוחה לניצול.
אלכס מילר: חייבים להסדיר את הסוגיה הזו בצורה חד משמעית וסופית.
אלכס מילר: מצד אחד לא תהיה אפשרות לניצול המערכת, הקריטריונים יהיו ברורים מאוד וגם הטיפול יהיה הטוב ביותר.
אלכס מילר: אם אנחנו מדברים על כיתות מיוחדות, מי שצריך להיות באותן הכיתות אלה אותם הילדים עם לקות מסוימת שרק בכיתה מסוג כזה הם יוכלו לקבל טיפול, בלי קשר למצב סוציו-אקונומי כזה או אחר שלהם.
אלכס מילר: אם אתם מכניסים ילד, ולא משנה אם הוא במצב טוב, ממעמד הביניים או גבוה יותר, לכיתה שבה הוא לא יכול לקבל טיפול המתאים ללקות שיש לו, אתם הפסדתם את הילד.
אלכס מילר: אתם לקחת ילד במצב סוציו-אקונומי טוב יותר, הוא לא הצליח בלימודים ואז הוא מקים משפחה במצב סוציו-אקונומי נמוך יותר כי הוא לא מצליח להתקדם בחיים.
אלכס מילר: מה עשיתם?
אלכס מילר: לקחתם מישהו שהיה יכול להצליח.
אלכס מילר: אתם מבינים?
אלכס מילר: זה בסך הכל אותו מעגל.
אלכס מילר: אני מציע לכם, להתקדם עם הנושא של החקיקה.
אלכס מילר: אנחנו נהיה שמחים לבוא ולהסדיר את הסוגיה הזו.
אלכס מילר: אתם כמשרד החינוך צריכים להביא לנו את החוק בהקדם האפשרי.
אלכס מילר: אני מקווה, שגם התקנות יגיעו.
אלכס מילר: הנושא הזה הוא פרוץ מאוד ומנוצל על ידי השוק הפרטי בצורה מאוד בעייתית.
אלכס מילר: אני חושב, שהכסף לא יכול לקבוע את ההטבות שמקבלים ילדים במערכת החינוך.
אלכס מילר: מצד שני, המערכת צריכה לדעת איך לטפל באותם הילדים שיש להם לקות אמיתית.
אלכס מילר: הטיפול צריך להיות מקצועי, ולא רק כדי שהמערכת תעשה כיסוי לעצמה שהיא נותנת מה שהיא יכולה לתת וזה המקסימום שהיא יכולה לתת.
אלכס מילר: במערכת התיכונית זה הרבה יותר חשוב מאשר במערכת ההשכלה הגבוהה.
אלכס מילר: במערכת ההשכלה הגבוהה זה כבר נגזר ממה שקרה בתיכונים.
אלכס מילר: יש אפשרות לטפל בסוגיה הזו בצורה מסודרת, עם הנחיות ברורות למנהלי בתי הספר ולמורים: "במידה ויש צורך באבחון, האבחון ייעשה בצורה מקצועית רק על ידי גופים המאושרים על ידי משרד החינוך ולא מי שבא לו ברוך הבא".
אלכס מילר: משרד המשפטים צודק, כל עוד לא תסדירו את העניין הזה, פורמאלי או לא פורמאלי, המצב יישאר פרוץ וכל אחד יוכל לעשות מה שהוא רוצה.
אלכס מילר: אם תסדירו את זה בחקיקה, המצב ייראה אחרת ואנחנו בעוד 3-4 שנים נוכל לטפל בסוגיות הרבה יותר קטנות.
אלכס מילר: אני מחכה לתקנות.
דורון בובמן: אני תלמיד י"ב בתיכון לידה.
דורון בובמן: חבריי ואני נמצאים פה במסגרת עבודה באזרחות, שחוקרת את כל הנושא של לקויות הלמידה.
דורון בובמן: ראינו הבחנה ברורה בין שתי קבוצות של תלמידים: קבוצה ראשונה – תלמידים בעלי לקויות למידה, שבהחלט מגיע להם הטיפול הנדרש.
דורון בובמן: הקבוצה השנייה – קבוצה גדולה מאוד של תלמידים, שהאחוז שלה הולך וגדל כל שנה והוא נפוץ הרבה יותר בשכבה הסוציו-אקונומית הגבוהה, שמוציאים הקלות לימודיות ברמה 1 ו-2 – בעיקר הארכת זמן – למרות שאין להם צורך אמיתי בזה.
דורון בובמן: כיום אין כמעט פיקוח על האבחונים וההקלות הלימודיות ברמות הפשוטות, וכל התהליך נעשה בתוך בתי הספר.
דורון בובמן: בעצם, תלמיד יכול ללכת באופן פרטי למקום אבחון.
דורון בובמן: עשינו סקרים, וכמעט לא ראינו מצב בו תלמיד לא קיבל הארכת זמן לאחר אבחון.
דורון בובמן: כל אחד יכול לקבל את ההקלות האלה.
דורון בובמן: נוצר פה מצב מאוד בעייתי של חוסר שוויון בין התלמידים.
דורון בובמן: רצינו להעלות את הבעיה ולהגיד, שאנחנו חושבים שצריך קודם כל לשפר את האבחונים.
דורון בובמן: כנראה שהאבחון הקיים היום הוא לא מספיק מקצועי ולא מספיק מדעי, כי הוא יוצר טווח של אנשים הזכאים לאותה הקלה.
דורון בובמן: צריך לחדד ולשפר את האבחונים.
דורון בובמן: מצד שני, אנחנו חושבים שזה נכון להוציא את הפיקוח על ההקלות הבסיסיות מבתי הספר, כי לבתי הספר יש אינטרס מאוד גדול שלתלמידים יהיו הקלות לימודיות, כי זה מעלה את רמת הציונים הממוצעת, זה מקל על המורים להתמודד עם זה.
דורון בובמן: צריך לעשות פיקוח יותר קפדני על כל העניין.
אלכס מילר: יש פה קונצנזוס מלא, שהנושא הזה חייב להיות מוסדר כמה שיותר מהר, כך שהמערכת תדע שמי שמגיע לו מקבל.
אלכס מילר: זה קשור למי בוחן ומי מקבל את ההחלטה.
אלכס מילר: ברגע שמנגנון האבחנה יהיה בצורה מסודרת יותר, המערכת תדע למי מגיע ולמי לא.
אלכס מילר: כינסתי את הישיבה בעקבות כתבה שהתפרסמה בעיתון "הארץ".
אלכס מילר: ראיתי לנכון לדון בסוגיה הזו, ולבדוק איך עובד המנגנון של הכרה באבחונים של ילדי עולים הזקוקים למסגרות מיוחדות במערכות החינוך, כאשר האבחונים נעשו באותן המדינות מהן הם עלו.
אלכס מילר: הייתי רוצה לשמוע מאנשי המקצוע על מנגנון ההכרה: כמה זמן זה לוקח, מהן העלויות הכספיות, אם קיימות, האם יש התייחסות שונה למדינות שונות או האם יש מגנון כללי לכולם, מאיזה רגע אותו ילד עם צרכים מיוחדים המגיע לכאן נכנס למסגרת.
אלכס מילר: יש כאן כמה הורים שנמצאים, חלקם מדברים עברית וחלקם לא.
אלכס מילר: בסופו של דבר נוכל לשמוע את כל הצדדים, ואם יהיה צורך נסכם כאן.
אלכס מילר: נציגת משרד החינוך, תספרי לנו מה קורה מרגע שאותו ילד מגיע לארץ וצריך להיכנס למערכת החינוך: לאולפן או לכל מנגנון אחר.
אלכס מילר: מתי, מבחינתכם, אתם מתחילים בטיפול, איזו מסגרת מקבל אותו ילד ומאיזה שלב.
רעיה לוי גודמן: לפני שמגיעים למערכת החינוך המיוחד, מגיעים אל השלטון המקומי.
רעיה לוי גודמן: הרשות המקומית, בתוקף תפקידה, היא זו שמנהלת את כל התיק של הילד, החל מהדיונים, הזמנה לדיון, וועדת ההשמה.
רעיה לוי גודמן: הרשות המקומית היא יו"ר ועדת ההשמה.
רעיה לוי גודמן: הרשות המקומית היא יו"ר ועדת השיבוץ.
רעיה לוי גודמן: האחריות החוקית הסטטוטורית בנושא של שיבוץ ילד עם צרכים מיוחדים, היא של הרשות המקומית.
רעיה לוי גודמן: הרשות המקומית לא נושאת לבד באחריות.
רעיה לוי גודמן: יש לה שותפים, כאשר משרד החינוך הוא אחד השותפים, גם של ועדת ההשמה וגם של ועדת השיבוץ.
רעיה לוי גודמן: חשוב להגיד שיושבים בתוך הוועדה הזו יו"ר ועדת ההשמה, שהיא הרשות, מפקח חינוך מיוחד ונציגו, מנהל השירות הפסיכולוגי של הרשות המקומית או מישהו מטעמו, נציג הורים שאינו הורה הילד, וגורמים נוספים על פי הצורך.
רעיה לוי גודמן: למעשה, ילד בעל צרכים מיוחדים שמשפחתו עלתה לארץ, לא צריך לחכות לזמן שבו על פי הנוהל מתקיימות ועדות ההשמה.
רעיה לוי גודמן: ועדות ההשמה מתקיימות בדרך כלל בין ינואר ל-30 במאי.
רעיה לוי גודמן: אלה התאריכים הקובעים, אבל יש החרגה.
רעיה לוי גודמן: ההחרגה כוללת את העולים החדשים.
רעיה לוי גודמן: לכן, כאשר ילד עולה ומסתבר שהוא ילד עם צרכים מיוחדים, אפשר לקיים לו ועדת השמה באופן מיידי, 10 ימים אחרי שמודיעים להורים על קיום הוועדה.
רעיה לוי גודמן: מארגנים את התיק שלו ואת המסמכים שלו, ואפשר לקיים ועדה לאורך כל שנת הלימודים.
רעיה לוי גודמן: לא מחכים לתקופה המוגדרת של ועדות ההשמה.
רעיה לוי גודמן: המשפחה מגיעה עם המסמכים שיש לה, וצוות מקצועי יושב ובוחן את המסמכים.
רעיה לוי גודמן: המסמכים צריכים להיות מתורגמים לעברית, כדי שהוועדה תוכל לקיים דיון מקצועי.
רעיה לוי גודמן: אם הצוות המקצועי מתרשם שהמסמכים אמינים ורציניים, שאפשר בעזרתם להחליט איפה הילד ילמד, משבצים את הילד במסגרת המתאימה לו על בסיס מקום פנוי.
רעיה לוי גודמן: תיכף אני אומר מה קורה אם המערכת מלאה.
רעיה לוי גודמן: לא מחכים.
רעיה לוי גודמן: זה דבר שנעשה באופן מיידי.
רעיה לוי גודמן: במקרה שהאבחונים מתגלים לא סבירים או לא מקצועיים, מפנים את המשפחה לאבחונים נוספים בקהילה.
רעיה לוי גודמן: חשוב להגיד, שבמקרים של צרכים מיוחדים מורכבים לא מחכים לסיום תהליך האבחון.
רעיה לוי גודמן: זאת אומרת, כאשר הצוות המקצועי רואה ילד, הוא יודע להתרשם ולהחליט לאיזו מסגרת לשבץ אותו, כדי שלא להגיע למצב שילד יושב בבית עד שהמערכת הרפואית או המערכת של משרד החינוך – תלוי בסוג האבחון - תסיים את התהליך.
רעיה לוי גודמן: מאפשרים לילד להיכנס למסגרת הדומה ביותר, כפי שמתרשם הצוות מהניירות ומההסתכלות על הילד, והילד משובץ לתקופה מסוימת, עד אשר מסיימים את התהליך.
רעיה לוי גודמן: במקרה שהמסגרת האופטימאלית באזור המגורים מלאה ואין אפשרות לעשות החרגה – כאשר במקרים מסוימים כן עושים החרגה.
רעיה לוי גודמן: אם תקן של כיתת אוטיסטים הוא בין 5 ל-8 ילדים ויש ילד בדימונה, אנחנו לא נסיע אותו לבאר שבע.
רעיה לוי גודמן: במקרים מסוימים נאפשר ילד תשיעי, ונשים תמיכה נוספת בתוך המסגרת על מנת לאפשר את הקליטה של הילד.
רעיה לוי גודמן: זה המסלול המסודר.
רעיה לוי גודמן: יש מקרים מסוימים – בין היתר המקרים שהעברתם אלינו לבדיקה – בהם ההורים התנגדו להמלצת הצוות המקצועי לשיבוץ, ואז חל תהליך אחר.
רעיה לוי גודמן: ישנו תהליך של בחינת חלופות, ישנו תהליך של דיאלוג.
רעיה לוי גודמן: עד אשר ההורים לא מסכימים לשיבוץ, הילד לא נמצא במסגרת.
יהודית גידלי: אז הוא בבית?
רעיה לוי גודמן: אנחנו לא יכולים להכריח ילד להיות באופן מיידי בתוך מערכת.
רעיה לוי גודמן: נותנים להורים את התקופה הזו, כאשר עוזרים להורים להבין מהן החלופות.
רעיה לוי גודמן: במקרים מסוימים הילד בבית עד אשר מגיעים עם ההורים לדיאלוג והסכמה.
אלכס מילר: ברשותכם, אני אבדוק עם ההורים שהגיעו, אם הם רוצים להתייחס.
אלכס מילר: יועץ השר יתרגם.
אלכס מילר: יש פה הורה שנמצא חודש בארץ, והוא גם אחר כך יתייחס.
אלכס צסרסקי: אני מתרגם את לנה אוספנסקי: אנחנו נמצאים שנה בארץ.
אלכס צסרסקי: כאשר עלינו לכאן נתקלנו בבעיה.
אלכס צסרסקי: הילד שלנו לא יכול ללכת.
אלכס צסרסקי: יש אבחון מקצועי.
אלכס צסרסקי: היינו צריכים ללמוד באולפן.
אלכס צסרסקי: אנחנו מירושלים.
אלכס צסרסקי: יש פה קליניקה.
אלכס צסרסקי: בגלל שהילד שלנו היה בבית, רק אחד מאיתנו יכול היה ללכת לאולפן.
אלכס צסרסקי: בעלי הלך לעבוד.
אלכס צסרסקי: עד הצהריים הוא ישב עם הילד, ואני למדתי באולפן.
אלכס צסרסקי: אחרי שהלכנו לקליניקה, אמרו לנו להגיש מסמכים כדי לאמת את האבחון.
אלכס צסרסקי: התהליך היה מאוד ארוך, והילד היה חצי שנה בבית.
אלכס מילר: תבינו, שחצי שנה אף אחד לא הציע להם שום דבר.
אלכס מילר: אמרו להם להגיש מסמכים, וחצי שנה הילד ישב בבית.
אלכס מילר: ממה שאני מבין ממנה: הם פנו למשרד החינוך, משרד החינוך פנה לגן עם בקשה לקליטה, והגן סרב לקלוט את הילד באמצע שנה.
אלכס מילר: בסופו של דבר הילד נשאר ללא מסגרת במשך חצי שנה.
אלכס צסרסקי: שאלה חשובה היא, האם היא פנתה למשרד החינוך או לאגף החינוך בעיריית ירושלים?
אלכס מילר: לאגף החינוך של העירייה.
אלכס מילר: היו שתי ועדות בביטוח הלאומי.
אלכס מילר: נתנו להם 30% נכות.
אלכס מילר: הוגש ערר, כי הילד לא יכול ללכת בלי כיסא גלגלים.
אלכס מילר: אחרי הערעור הם קיבלו 80% נכות.
אלכס מילר: אחרי חצי שנה הילד נכנס לגן בירושלים.
אלכס מילר: היא העלתה עוד סוגיה הקשורה אליה אישית, בנושא של כיסא הגלגלים והדיור, אבל הסברתי לה שזה קצת לא קשור אלינו.
רעיה לוי גודמן: אני רוצה לשאול שאלה: בן כמה הילד היום?
אלכס מילר: בן חמש וחצי.
אור נוי: אני גם רוצה לשאול משהו.
אור נוי: ילד עם בעיות הליכה צריך גם טיפול רפואי.
אור נוי: איך התנהגה כאן קופת החולים?
אור נוי: האם הוא קיבל פיזיותרפיה בתקופה הזו?
אור נוי: האם הם קיבלו את האבחון, האם אבחנו אותו עוד פעם וכו'?
אלכס מילר: היא אומרת: חודשיים וחצי לקח לסגור את כל הסוגיות בקופות החולים, ורק אחר כך הוא התחיל עם כל הטיפולים, כולל הפיזיותרפיה.
אלכס מילר: עכשיו אני אתרגם מה שאומר איגור: הוא הגיע עם ילדה שהיא בעוד חודש בת 6.
אלכס מילר: הם עדיין לא קיבלו פגישה.
לאנה אייזנשטדט: אני מארגון קשר.
לאנה אייזנשטדט: אני מטפלת בהם ומלווה אותם.
לאנה אייזנשטדט: לקח חודש וחצי עד שנוירולוג נתן אבחון.
לאנה אייזנשטדט: הם נמצאים כבר שנה בארץ, והילד כבר הולך לבית הספר מראשון לספטמבר.
לאנה אייזנשטדט: הם חיכו מינואר עד ספטמבר.
אלכס מילר: אני ממשיך לתרגם את איגור.
אלכס מילר: לפי מה שאני מבין, יש שם כל מיני שלוחות.
לאנה אייזנשטדט: זה הולך לפי רמת התפקוד.
לאנה אייזנשטדט: אם התפקוד יותר נמוך - - -
אלכס מילר: אבל כך או אחרת, אני מאמין שעד הראשון לספטמבר הם לא יקלטו.
אלכס מילר: לפני שתהיה הפניה מקופת החולים, הם אפילו לא יכולים לגשת לשם.
אלכס מילר: אני חושב, שמשרד הבריאות ביחד עם הביטוח הלאומי שחקנים מרכזיים פה.
אלכס מילר: תיכף נגיע למשרד הקליטה, וכמובן גם למשרד החינוך.
אלכס מילר: הבנו את הדברים.
אלכס מילר: אנחנו עדיין נמצאים במצב בו אנשים מגיעים עם מסמכים, ולוקח כמה חודשים לעבור את הסאגה של ההכרה במסמכים האלו, כאשר הילדים נמצאים בבית.
אלכס מילר: לאנה, אני מבין שאת רכזת עולים בארגון קשר.
אלכס מילר: האם יש לך נתונים, מה קורה היום: כמה ילדים יש בשנה-שנתיים שלא נקלטו במערכות?
לאנה אייזנשטדט: הנתונים שלי הם של משפחות שמגיעות אלינו.
אלכס מילר: כמה יש אצלכם?
לאנה אייזנשטדט: יש אצלנו 10-20 בשנה.
לאנה אייזנשטדט: הרבה מאוד משפחות לא יודעות על השירות שאנחנו נותנים, ולא מגיעות אלינו.
לאנה אייזנשטדט: הסטטיסטיקה שלנו היא לא רלוונטית, כי אנחנו יכולים להגיד בוודאות שכל ילד עם צרכים מיוחדים שעולה לארץ עובר את הפרוצדורה ונשאר בבית לתקופה זו או אחרת.
לאנה אייזנשטדט: אם אנחנו עוזרים ועושים את הכל כדי לזרז את הפרוצדורה ועדיין התקופה המינימאלית בה הילד נשאר בבית היא שלושה חודשים, אז אפשר להניח שאלה שלא יודעים על העזרה שלנו ולא מגיעים אלינו נשארים יותר זמן.
לאנה אייזנשטדט: זה גם תלוי בזמן שהם עלו ארצה.
אלכס מילר: נציגי משרד הקליטה, אני אשמח לשמוע איך עובד המנגנון אצלכם מבחינת העברת המסמכים.
אלכס מילר: הרי אתם מקבלים חומר על האנשים שמגיעים לארץ עוד לפני שהם מגיעים לארץ.
שרי פייר: אני יכולה לדבר על הצד של החינוך.
שרי פייר: הטריטוריה של החינוך הפורמאלי, לכל הגילאים, היא לא הטריטוריה שלנו.
שרי פייר: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם מאיה ממשרד החינוך.
שרי פייר: קודם כל, הייתי שמחה לדעת אם הם פנו ללשכה שלנו בירושלים, ואם הם קיבלו את הטיפול ההולם.
שרי פייר: לכל עולה שמגיע מצוות יועץ קליטה, שמקבל אותו, מראיין אותו ואמור להפנות אותו ולסייע לו.
שרי פייר: אני אומרת זאת, למרות שזה לא התחום הספציפי שלי.
שרי פייר: לגבי התחום שלי - אנחנו נותנים סיוע בתחום החינוך הלא פורמאלי למגוון גילאים ברשויות.
שרי פייר: הדלת פתוחה לכולם.
אלכס מילר: מה שקורה איתם כאשר הם מגיעים לארץ, אנחנו הבנו.
אלכס מילר: זאת פרוצדורה מסובכת, כך שלוקח שלושה חודשים-חצי שנה עד שהילד נקלט.
אלכס מילר: השאלה היא כזאת: האם ניתן לבחון אפשרות שהמסמכים הקיימים אצל אותם העולים יגיעו לכל אותן הרשויות קצת לפני שהם מגיעים לארץ?
אלכס מילר: כך לפחות תהיה הכרה זמנית, והילד יגיע וייכנס למערכת.
אלכס מילר: כאשר ילד לא הולך, לא מדובר בלקות למידה הדורשת 20-30 דקות תוספת למבחן.
אלכס מילר: יש הבדל מאוד עצום.
אלכס מילר: רובם יודעים לאיזה גן הוא ילך.
אלכס מילר: יש כמה בעיות.
אלכס מילר: הבעיה הראשונה, לפי מה שאני שמעתי, היא שאנשים מגיעים למקומות בהם אין שום מסגרת.
אלכס מילר: כאשר מעלים אותם לישראל, צריכים לקבל מידע איפה כן ואיפה לא.
אלכס מילר: דבר שני – הם נכנסים למערכת בירוקרטית מאוד קשה, עם קביעת תור של חודשיים-שלושה.
אלכס מילר: כמובן שתור לנוירולוג מהיום למחר זה כמעט בלתי אפשרי.
אלכס מילר: זה לוקח חודש- חודש וחצי.
אלכס מילר: מבלי להגיע לשם, אין להם שום הפניה לגן כזה או אחר.
אלכס מילר: באמצע שנה גן לא קולט, וכך ההורים נמצאים בבית, אחד חייב להיות צמוד לילד ולא הולך לאולפן, והשני הולך לאולפן וגם עובד.
אלכס מילר: נוצר פה פער עצום, וממשיכים אחר כך לחשוב מה עושים עם האנשים.
אלכס מילר: הם כמעט בשנה איחור של כל מה שהמדינה רצתה לעשות עם קליטת עולים.
אלכס מילר: יש בן אדם שנמצא בבית.
שרי פייר: אני תיכף אעביר את רשות הדיבור לברהן משירות הרווחה של המשרד, והוא ייתן מענה מקצועי ספציפי יותר.
שרי פייר: אני בהחלט אביא את זה לתשומת לב במשרד.
שרי פייר: אני יודעת שלגבי קליטה קהילתית אנחנו אוספים את כל הנתונים לפני כן.
שרי פייר: אני אבדוק את הנושא.
אלכס מילר: האם יש לכם נתונים, כמה ילדים שעלו לישראל בתקופה האחרונה, בשנה האחרונה, נקלטו וכמה עדיין מחכים למנגנון?
אלכס מילר: האם אתם מקבלים פידבק מאותם האנשים?
שרי פייר: לי כמי שממונה על החינוך הרגיל, לא.
שרי פייר: אני אעביר את רשות הדיבור לברהן.
ברהן מלדה: אין לי נתונים ביד.
ברהן מלדה: בתוך הלשכות שלנו נמצאות עובדות סוציאליות מחוזיות, שהן אמורות לעשות עבודה כדי לסייע ולהקל בהמתנה הזו.
ברהן מלדה: יכול להיות שאותם האנשים עם בעיות כאלה ואחרות לא מצליחים להגיע ללשכות שלנו כדי לקבל את הסיוע.
ברהן מלדה: רציתי קודם לשאול, האם הגברת פנתה ללשכה וקיבלה סיוע מהעובדת הסוציאלית אצלנו.
לאנה אייזנשטדט: בלשכת שיקום הדרום.
לאנה אייזנשטדט: אני הלכתי איתה.
לאנה אייזנשטדט: אין דוברי רוסית.
ברהן מלדה: לא של שירות הרווחה, אלא של משרד הקליטה.
ברהן מלדה: של שירות הרווחה של משרד הקליטה.
לאנה אייזנשטדט: יש את יונה, רכזת, שהיא עוזרת להם מאוד.
ברהן מלדה: כנראה, שאותה יונה היא יועצת קליטה שעובדת בצמוד לעובדת הסוציאלית שלנו, שמנתבת בעיות מסוג זה לאותם גורמים כדי להקל על העולים ולקבל את השירות הטוב ביותר.
לאנה אייזנשטדט: השירות של משרד הקליטה הוא שירות מצוין.
לאנה אייזנשטדט: ברגע שנוחתים מקבלים את כל המידע מהרכזת.
ברהן מלדה: כבר בשדה התעופה אנחנו מטפלים באותם אנשים.
אלכס מילר: אני שאלתי, האם ניתן לקבל נתונים על הדברים האלה לפני שמגיעים לארץ.
שרי פייר: אם המשפחות פונות.
אלכס מילר: אבל הם עוברים איזשהו תהליך, דרך הסוכנות או גורם אחר במדינות המוצא.
אלכס מילר: הם עוברים תהליך, הם מגישים מסמכים, הם בודקים מה האופציות שלהם.
אלכס מילר: בן אדם לא לוקח את המזוודות וטס.
אלכס מילר: הוא עובר איזשהו תהליך.
אלכס מילר: השאלה היא, האם במסגרת התהליך הזה אתם יכולים להעביר הנחיה לעתיד, שברגע שיש מסמכים של הצהרת נכות כזו או אחרת של ילדים ואתם יודעים שמסגרות בישראל צריכות לטפל בהם בעתיד - וכמובן שזה חייב להיות באישור ההורים – להעביר אותם.
אלכס מילר: צריך להגיד להם: רבותיי, כמה שיותר מהר תעבירו אלינו את המסמכים, כך יותר מהר תהיה לכם אפשרות להגיע לארץ.
אלכס מילר: תיכף נדבר על מה שיקרה כאן בארץ, אבל המערכת צריכה לדעת מה יקרה עם אותם אנשים שאמורים להגיע.
ברהן מלדה: אנחנו נחזור למשרד ונבדוק את הנושאים האלה, ונספק לוועדה את הנתונים, אם יש.
ברהן מלדה: אם לא, נראה איזו דרך יש כדי לקבל את המסמכים מראש, כדי שהעולים שמגיעים לארץ לא יגררו אחרי הטיפול הזה ויוכלו לקבל את השירות והטיפול המגיע להם.
אלכס מילר: נציגת השלטון המקומי, בבקשה.
רות דיין מדר: אני בדיוק מבקשת את תגובתם של מנהלי המחלקות הרלוונטיות כאן.
אלכס מילר: האם את לא בשביתה?
אלכס מילר: אתמול היה לנו דיון, וראש עיריית לקייה מצא לנכון לשבות דווקא בדיון שלי.
רות דיין מדר: מרכז השלטון המקומי לא שובת.
רות דיין מדר: הרשויות שובתות.
רות דיין מדר: המרכז זו עמותה.
רות דיין מדר: לגופו של עניין – אני בהתחלה חשבתי שאין בעיה, אבל אני מבינה שאכן יש בעיה.
רות דיין מדר: מבדיקה של תעודות הזהות של הילדים שקיבלנו, הובהר לנו שכולם משובצים.
רות דיין מדר: אני מבינה, שלא כך המצב.
רות דיין מדר: אנחנו נקיים ישיבה משותפת עם משרד הקליטה.
אלכס מילר: השיבוץ זו לא הבעיה.
אלכס מילר: בסופו של דבר, ברור שהם יהיו משובצים.
אלכס מילר: השאלה היא, מתי.
אלכס מילר: אם ילד ישב חצי שנה בבית ורק אחר כך שובץ, זה כבר משהו אחר.
רות דיין מדר: על זה בדיוק אני מדברת.
רות דיין מדר: אני מדברת על שיבוץ מיידי, ולאחר מכן להמציא את כל המסמכים הנדרשים על מנת לשבץ את הילד במקום המתאים לו ביותר, בהתאם לצרכים ולטיפול שהוא צריך לקבל.
רות דיין מדר: אנחנו נקיים ישיבה משותפת עם משרד הקליטה, משרד החינוך ונציגים של מנהלי מחלקות חינוך ברשויות, כדי לראות איך סוגרים את זה כדי שמצב כזה לא יישנה.
רעיה לוי גודמן: צריך לזכור, שלפני שמדברים על משרד החינוך צריכים לדבר על משרד הבריאות.
רעיה לוי גודמן: כל הנושא של האבחונים צריך להיעשות על ידי קופות החולים והמכונים להתפתחות הילד.
רעיה לוי גודמן: אם יש בעיה עם המסמכים שהעולים מביאים איתם, אני בהחלט תומכת בנושא של קבלת מסמכים טרום עלייה.
רעיה לוי גודמן: אין סיבה שהילדים עם הלקויות הקשות יעלו כדי לקבל את המסמכים.
רעיה לוי גודמן: צריך להיערך לכך.
רעיה לוי גודמן: כדי שאנחנו נתחיל לטפל בהם, צריך איזשהו נייר רפואי.
אלכס מילר: רבותיי, אנחנו לא חיים בעולם, שבו בברית המועצות קוראים למחלה מסוימת א', באתיופיה קוראים למחלה ב', בישראל קוראים למחלה ג' ובצרפת קוראים לה אחרת.
אלכס מילר: בסופו של דבר, המושגים הרפואיים הם אותם מושגים.
אלכס מילר: מבחינת האבחון ישנם דרגים.
אלכס מילר: אם יש דרג שהוא קשה ביותר, הגמישות שאותה ועדה יכולה לשחק איתה היא לא הכי גדולה.
אלכס מילר: כאשר משרד החינוך יושב עם משרד הבריאות ועם המרכז לשלטון מקומי ומשרד הקליטה, יש דרגים שהוא יכול להחליט עליהם.
אלכס מילר: אם בן אדם נותן לי מסמכים ביום שהוא עולה, אני כבר יודע לאיפה הוא הולך להיות משובץ.
אלכס מילר: אני אתן לו הכרה זמנית, הוא ייכנס שבוע-שבועיים לתוך מסגרת מסוימת, ואז נמשיך בתהליך.
אלכס מילר: מקסימום נגיד לו: "תשמע, מהשלוחה הזו תעבור לשלוחה אחרת, כי הנכות שלך קלה יותר".
אלכס מילר: רבותיי, ילד לא יכול חצי שנה לשבת בבית.
אלכס מילר: זה בלתי סביר.
אלכס מילר: אני מבין שהבירוקרטיה במדינת ישראל זה דבר חיובי, שיוצרים אותו.
אלכס מילר: אני שומע, שילד מגיע ומקבל 30% נכות, ואחרי הערר הוא מקבל 80% נכות.
אלכס מילר: זה כבר לא מצחיק.
אלכס מילר: אני לא יודע מי מחליט בביטוח הלאומי ובאיזה מנגנון, אבל זה כבר ממש לא מצחיק.
אלכס מילר: בסופו של דבר מדינה צריכה לקחת אחריות, ברגע שהיא קיבלה החלטה שעולים כולם.
אלכס מילר: צריכים לקבל אחריות באיזו דרך עושים את זה.
אלכס מילר: בסופו של דבר, אנחנו נשב כאן בכל פעם על סוגיה אחרת, וזה מוגזם.
אלכס מילר: האם נציגי הביטוח הלאומי נמצאים?
אור נוי: קודם כל קבלו את התמונה האמיתית.
אור נוי: המתנה של ישראלי לנוירולוג היא לפחות שלושה חודשים במרכז הארץ, כאשר בפריפריה זה יכול להגיע עד 4-5 חודשים.
אור נוי: חודשיים וחצי לסיום כל התהליך זה בדרך כלל יותר מהר מאשר מה שקורה לילד ישראלי שנולד פה.
אור נוי: זה ברור, שלילד שעלה צריך לתת רכבת אקספרס כדי לעשות את הדברים מהר יותר.
אור נוי: מקובל עלי.
אלכס מילר: אבל ילד ישראל לא מתחיל את התהליך שלו בזמן שההורים שלו צריכים למצוא מסגרת.
אור נוי: לכן אמרתי שזה מקובל עלי.
אור נוי: פה צריך למצוא פתרון.
אור נוי: אחד הפתרון הוא באמת שהניירות יגיעו קצת יותר מוקדם.
אור נוי: איפה הבעיה?
אור נוי: הרי מי שנותן את השירותים זאת קופת החולים.
אור נוי: אני לא בטוח, שעולה יודע לאיזו קופת חולים הוא ישתייך לפני שהוא עולה לארץ.
אור נוי: אם יגיעו ניירות ואנחנו לא נדע לאיזו קופה שייך האדם, הם ישכבו סתם.
אור נוי: הנקודה השנייה – לא כל אבחנה שנעשית במדינה כזו או אחרת מקובלת פה על המערכת הרפואית.
אור נוי: יש אבחנות מעבדתיות, ועל זה אין ויכוח.
אור נוי: לכן, רופא שרואה את האבחנה ואת הניירות, אומר: "זהו זה".
אור נוי: יש אבחנות, שהקריטריונים פה בארץ עשויים להיות שונים מאלה שקיימים במדינות אחרות.
אור נוי: גם משרד החינוך מקבל את הקריטריונים של משרד הבריאות, ואין לו ברירה אלא לחכות שהאבחון יהיה אבחון חוזר.
אור נוי: אני מוכן לבדוק עם הקופות – כמו שאנחנו עושים לגבי ילדים עם חשד לאוטיזם, שיש להם עדיפות באבחון - להכניס גם ילדי עולים המגיעים ארצה למסגרת של עדיפות לאבחון.
אור נוי: זה, קרוב לוודאי, יקצר את ההליך לחודש-חודשיים.
אור נוי: אני מקווה, שלא יותר.
אור נוי: לגבי הביטוח הלאומי – אני מכיר את הנושא, ואני מוכן לומר כמה משפטים.
אור נוי: יש בביטוח הלאומי סוגים שונים של ועדות.
אור נוי: יש ועדה ראשונה, שאליה מגיע כל אדם אשר חושב שמגיעה לו גמלת לנכות.
אור נוי: הוועדה יכולה לקבוע מה שהיא רוצה, והאזרח יכול לערער על הקביעה הזו ולהגיע לוועדת ערר.
אור נוי: ועדות ערר לא מתחשבות לחלוטין – ובצדק, כי אלה ועדות במעמד משפטי – במה שהוועדה הראשונה קבעה.
אור נוי: לכן, יכול להיות פער – לטוב או לרע.
אור נוי: כלומר, יכול להיות מצב בו הוועדה הראשונה קבעה 30% וועדת ערר תקבע 80%, אבל יכול להיות גם להפך: הוועדה הראשונה תקבע 80%, וכאשר מגיעים לערר ועדת הערר תחליט הפוך.
אור נוי: זה התהליך.
אור נוי: זה תהליך המאפשר לכל אזרח ערעור.
אלכס מילר: השאלה היא, האם אחרי ההמלצה ל-30% נכות נותנים לו מסגרת א', ואחרי המלצה של הערר ל-80% נותנים לו מסגרת ב'.
אור נוי: אני לא חושב, שזה תלוי במסגרות.
אור נוי: המסגרות לא קשורות לכך בכלל.
לאנה אייזנשטדט: הבעיה היא לא רק אבחון.
לאנה אייזנשטדט: נניח שחיכינו חודש וחצי-חודשיים לאבחון.
לאנה אייזנשטדט: הבעיה לא נגמרת פה, אלא רק מתחילה.
לאנה אייזנשטדט: אחרי שיש אבחון, לוקח זמן להזמין ועדה בביטוח הלאומי.
לאנה אייזנשטדט: מחכים לוועדה הראשונה, אחר כך מחכים להחלטה של הוועדה, ורק אחרי זה לוקחים את המכתב מהביטוח הלאומי והולכים למשרד החינוך.
אור נוי: זה לא קשור.
אור נוי: אם יש לך אישור רפואי, החינוך המיוחד לא מחכה לביטוח הלאומי.
רעיה לוי גודמן: הוא לא מחכה יום אחד.
אור נוי: אין קשר.
לאנה אייזנשטדט: אחרי האבחון באנו למשרד החינוך, וביקשנו ועדת השמה.
רעיה לוי גודמן: אני בתפקיד 11 חודש.
רעיה לוי גודמן: לא היתה פנייה אחת אל האגף לחינוך מיוחד על ילד עם אבחון שלא שובץ.
רעיה לוי גודמן: לא היתה אפילו פנייה אחת מארגון קשר, ואני נמצאת בקשר שוטף עם תמי קריספין.
לאנה אייזנשטדט: ילד ישב עד ספטמבר בבית.
לאנה אייזנשטדט: אנחנו פנינו.
רעיה לוי גודמן: אף לא פנייה אחת.
לאנה אייזנשטדט: אבל פנינו.
יהודית גידלי: למי?
קריאה: אולי לעירייה.
יהודית גידלי: אז לא למשרד החינוך.
לאנה אייזנשטדט: פנינו לאגף החינוך בעירייה, כי אנחנו יודעים שזו הפרוצדורה.
אור נוי: אני רוצה לסכם.
אור נוי: הבעיה מובנת.
אור נוי: אנחנו ננסה לשכנע – כי אנחנו לא יכולים לכפות – שתהיה עדיפות לילדי עולים באבחון ובטיפול.
רעיה לוי גודמן: מבחינת הבנת התהליך: אין קשר בין קבלת קצבת נכות לשיבוץ במערכת החינוך.
רעיה לוי גודמן: אפשר להשתבץ במערכת החינוך ולא לחכות לסיום תהליך של הביטוח הלאומי.
רעיה לוי גודמן: זה לא קשור.
טלילה נשר: יכול להיות שפספסתי, אבל יש היום תלות בין מה שמקבלים מהביטוח הלאומי לבין המצאות במערכת החינוך.
לאנה אייזנשטדט: את ה-20% הילד מקבל רק אחרי שהוא הלך לבית הספר.
טלילה נשר: בדקנו את זה.
טלילה נשר: גם בביטוח הלאומי אמרו לנו, שילד לא יקבל את מלוא דמי הביטוח הלאומי עד אשר הוא נקלט במערכת החינוך.
טלילה נשר: יש פה דיון תיאורטי, אבל ילדה יושבת כבר חודשיים בבית.
טלילה נשר: תראו אותה.
רעיה לוי גודמן: אבל הם עוד לא היו אצל הרופא.
טלילה נשר: לשם כך התכנסנו.
טלילה נשר: כן מכירים באבחון או לא מכירים באבחון, אבל במצב הזה אי אפשר להתבלבל.
לאנה אייזנשטדט: היא לא תקבל 20% תוספת על זה שהיא ישבה בבית.
יהודית גידלי: תוספת על מה?
לאנה אייזנשטדט: נניח שמגיע לה 100% נכות, היא תקבל 80% על התקופה שהיא היתה בבית, ו-100% היא תקבל רק מהיום שהיא תשובץ במערכת החינוך.
רות דיין מדר: זה רלוונטי לביטוח הלאומי.
לאנה אייזנשטדט: בי"ת, מגיע לה גם קצבת ניידות.
לאנה אייזנשטדט: קצבת ניידות היא לא מקבלת מיום העלייה אלא רק מיום בו היא הגישה מסמכים.
אלכס מילר: איך זה קשור לאיפה היא לומדת?
טלילה נשר: הביטוח הלאומי לא נותן את מלוא המענק עד שנקלטת במערכת החינוך.
טלילה נשר: במקור, זה נועד לעודד הורים לשלוח ילדים עם צרכים מיוחדים.
לאנה אייזנשטדט: מורידים 20% מקצבת נכות על זה שהילדה, בבית בגלל שלא מאפשרים לה.
אלכס מילר: זאת אומרת, יש השלכה לכך שמערכת החינוך לא קלטה, גם על המצב הכלכלי של ההורים של הילדים.
טלילה נשר: ממקרים שאנחנו בדקנו, מוועדת ההשמה ועד אשר הם נקלטים יכולים לעבור כמה חודשים.
טלילה נשר: זאת אומרת, שעד אשר משרד החינוך והשלטון המקומי מכנסים ועדה ועד אשר הם נכנסים לתוך המערכת, עוברים כמה וכמה חודשים.