GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
בדיר מופיד: אז תן לאחר, מי שהעתיק, תן לו את העונש שלו.
בדיר מופיד: אני לא נגד זה, להפך.
בדיר מופיד: אנחנו בעד טוהר הבחינות.
אלכס מילר: על זה כבר סיכמנו שאנחנו לא מקבלים שום דרך של ענישה קולקטיבית וגם משרד החינוך, גם אמר, שיתייחס, שלא היתה שום ענישה קולקטיבית, אבל כמובן שהדברים שעולים כאן, כמובן שמשרד החינוך יטפל.
בדיר מופיד: אדוני, אני התחלתי את הטענות שלי הפוך, הייתי אמור להתחיל – התלמידים שלנו, שהם רובם ככולם, הם תלמידי מגמות טובות.
בדיר מופיד: דרך אגב, מ- 300 השאלונים האלה, אין אפילו ממגמות שהן, נקרא להן, הומניסטיות.
בדיר מופיד: רובם הם תלמידים במגמות מדעיות, אלקטרוניקה, פיסיקה, ביולוגיה וכימיה.
אורי אורבך: בדרך-כלל מעתיקים במקצועות הקשים.
בדיר מופיד: לא.
בדיר מופיד: אבל פה, הבחינות שנפסלו הן בבחינות האלה.
בדיר מופיד: אנחנו מדברים ספציפית על הבחינות האלה ולמזלנו גם אין לנו גם חשד בבחינות אחרות.
בדיר מופיד: מה רציתי להגיד, שהתלמידים שלנו מקצועיים, הם באים דרך מנגנון סינון וסלקציה מאוד קשה, הם עוברים על-סמך 50% מהקריטריון שזה על-סמך הבחינות ועל-סמך הממוצע של הבחינות בשלוש שנים של חטיבת ביניים, ו- 50% מהכניסה או מציון הכניסה למקומות האלה,
אורי אורבך: העתיקו או לא העתיקו?
בדיר מופיד: אדוני, 50% על-סמך בחינת כניסה שעושים בארבעה מקצועות ומסננים.
בדיר מופיד: התלמידים האלה נלחמים שלוש שנים בחטיבת הביניים ומכינים את עצמם לבחינות הכניסה לתיכון, על-מנת להתקבל למגמות קשות.
בדיר מופיד: זאת אומרת שהם צופים מראש, שהם באים למגמה קשה, באים למגמה שיש בה השקעה, חמש יחידות מתמטיקה, חמש פיסיקה, חמש אלקטרוניקה, כאילו 15 מדעיות ועוד חמש אנגלית, כי רובם לוקחים את החמש באנגלית, ארבע יחידות עברית, שתיים ספרות ואזרחות.
בדיר מופיד: אני אומר, פה עושים הרבה בחינות ועושים הרבה שאלונים, הם באים להשקיע, הם מראש באים ומצפים.
בדיר מופיד: הם לא באים להעתיק, זה מה שאני אומר.
אלכס מילר: זה לא השאלה כאן, באיזה מצב רוח ועם איזה רצון בא תלמיד כזה או אחר.
אלכס מילר: תראה, אני עוד לא, אני, אתה יודע, אני עברתי הרבה, גם במערכת הסטודנטיאלית, לפני שנכנסתי לכנסת, והייתי יושב-ראש אגודה וישבתי בוועדות ערעורים של סטודנטים רבים מאוד על טענות של העתקה וטענות של הדחה מלימודים.
אלכס מילר: אני הייתי שנתיים יושב-ראש אגודה, שנתיים הייתי גם סגן בארגון הסטודנטים הארצי, ארבע שנים הייתי בוועדות הערעורים, לא ראיתי סטודנט אחד, סטודנט אחד, שבא והודיע שהוא כן העתיק, לא היה אחד.
אלכס מילר: לא היה אחד.
אלכס מילר: כולם אמרו – תשמע, אני נמצא בתואר ראשון, אני לומד הנדסת אלקטרוניקה, אני רוצה להצליח, נראה לך שאחרי שנתיים של לימודים אני אבוא ואני אעתיק?
אלכס מילר: תראה, אני יודע שזה דבר לא פשוט לקבל, שוב, הטענה היא בסופו של דבר, האם נוצר מצב בזמן המבחן, כי אני מכיר את התלמידים.
אלכס מילר: אי-אפשר גם לצפות ליותר מדי מילדים בני 15, כאשר יכול להיות שנאמר להם – תעשו מה שאתם רוצים.
אלכס מילר: ואז התחיל הבלגאן, ואז פה אי-אפשר לפקח.
אלכס מילר: אז אני אומר שגם, רבותיי, אנחנו תמיד מצפים מהילדים שלנו לאחריות אישית.
אלכס מילר: תמיד מצפים מהילדים שלנו אחריות אישית.
אלכס מילר: אבל ברגע שיש אווירה כללית, ברגע שיש אווירה כללית, שהיא בעצם מכניסה את אותו תלמיד, שהוא נמצא בכיתה ואין לו כבר יותר מדי שיקול דעת, שכולם עושים ומשתוללים וכל אחד עושה משהו אחר וכבר אף אחד לא יכול למנוע ממנו, כשמישהו צועק מצד אחד את התשובה נרשום אותה, אז אני אומר שאם לא תהיה אחריות אישית.
אורי אורבך: לפעמים זה בשקר, לפעמים המשגיח בעצמו נותן.
אלכס מילר: אם לא תהיה אחריות אישית של אותם אנשים שנמצאים בפועל בכיתות, שלא יגיד להשתולל.
אורי אורבך: כב' היושב ראש, היה מקרה, שהמשגיח, מישהו מהמערכת עצמה נתן את התשובה, לרוע המזל, לרוע המזל.
מוחמד ברכה: אורי, תירשם לרשות דיבור.
מוחמד ברכה: אתה לא יכול כל פעם ככה.
אלכס מילר: חבר הכנסת ברכה.
בדיר מופיד: אדוני היושב ראש, אני יכול להמשיך נקודה אחרונה?
בדיר מופיד: רק נקודה אחת.
בדיר מופיד: עובדתית.
בדיר מופיד: עובדתית, לא היתה פגיעה כזו גורפת, בטוהר הבחינות, זה נמצא בכל בית-ספר, זה לא סטרילי, באמת, עושים את המאמצים, תמיד התלמידים, כמו עבריינים, תמיד מקדימים את המערכת ותמיד הם מוצאים שיטות וממציאים שיטות.
בדיר מופיד: אבל לא היתה העתקה המונית.
בדיר מופיד: כי אחרת, אותם פקחים ובקרים, יש סעיף באותו חוזר מנכ"ל, חייבים להתריע בתוך כדי הבחינה, למשרד, לאגף הבחינות, משרד החינוך ולא התריעו.
בדיר מופיד: אז אנחנו מבקשים, יש כאן זכויות של תלמידים, מוגנות, גם על-פי חוקי המדינה.
אלכס מילר: אדוני, אתה עורך-דין ואתה עורך-דין מכובד.
אלכס מילר: אני, אתה לא בבית-המשפט.
אלכס מילר: אתה לא בבית-המשפט אני לא שופט.
אלכס מילר: תקשיב, אתם מעבירים לי, כל שנייה מגיע פה איזה מסמך, תבינו, אתם לא פה, אני לא הולך להוציא פסק-דין שיכריע לכאן או לכאן.
אלכס מילר: אם יש לכם טענות, יש לכם מנגנון של משרד החינוך, אתם יכולים ללכת לפי המנגנון הזה.
אלכס מילר: אם המנגנון הזה לא מוצא חן בעיניכם, יש בית-המשפט, ששם אתם יכולים להעלות את כל הסוגיות האלה.
אלכס מילר: אנחנו צריכים כאן קודם כל להעלות את הסוגיות שהן סוגיות ציבוריות וגם להתריע בעתיד, לא רק קשור לכפר קאסם בכלל, בכל מה שקורה, אם אנחנו מזהים מצב שיש פה פריצה שצריך לסתם אותה, אז אנחנו נייעץ למשרד החינוך ולכל הגורמים הרלוונטיים, איך סותמים.
אלכס מילר: אבל לבוא כאן, אתה יודע, להיכנס למצב הרוח האישי וזה של תלמיד, באיזה, איך הוא הגיע, אם הוא בא להעתיק או לא.
אלכס מילר: זה לא כאן.
מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אני פשוט רוצה לברך את האורחים ולהקדים ולומר – אין מקום להקל את הראש בתופעה של פגיעה בטוהר הבחינות, בשום מקום, בשום בית-ספר, בשום פינה במערכת החינוך.
מוחמד ברכה: ואני בזה מצטרף לדעתו של היושב-ראש ושל ראש העיר, אבל הקדימו אותי ואמרו את הדברים.
מוחמד ברכה: אני לעומת זאת, מרגיש שמתקיים כאן רפרטואר שמעלה תהיות קשות אצלי.
מוחמד ברכה: בשנה שעברה, ההתמקדות היתה בסכנין ואחר-כך התברר מה שהתברר.
דובר: בטירה, בעמל.
מוחמד ברכה: והתברר מה שהתברר והיה דיון כאן.
מוחמד ברכה: אחר-כך עברו לטירה, בבית-ספר עמל, היום מתלבשים על כפר קאסם.
מוחמד ברכה: אני מריח ריח רע מעצם ההתמקדות הזו.
מוחמד ברכה: במקום לצאת בהודעות לעיתונות על פסילות, לבדוק את הטענות של בית-הספר, של התלמידים, של המוסדות הנוגעים בדבר ואחר-כך לצאת, להבאיש את ריחו של יישוב שלם ושל בית-ספר שלם ולפגוע בשמם הטוב של תלמידים ושל הורים ושל יישוב בשלמותו.
מוחמד ברכה: זה דבר שהוא בלתי נסבל לחלוטין.
מוחמד ברכה: הדבר השני, אני שוב, חייב לומר מה שאמרתי.
מוחמד ברכה: אם יש חשד, אני הראשון, כנבחר ציבור, שרוצה שימוצה חומרת הדין במלואה.
מוחמד ברכה: כי אני לא רוצה דור, לא של גנבים ולא של רמאים ואני גם לא רוצה שבנינו יגיעו לאן שיגיעו בעתיד, בדרך של, לא בדרך הישר ולא בדרך הידע.
מוחמד ברכה: יש לו ציון כי הוא יודע, לא בגלל שהוא העתיק.
מוחמד ברכה: ולכן, הדבר הזה, אני רוצה שזה יהיה ברור.
מוחמד ברכה: לעומת זאת, לעומת זאת, נאמרו כאן טענות קשות, אדוני היושב ראש.
מוחמד ברכה: מספיק, מספיקה העובדה שהוזכרה כאן, שתלמידים, או שתי תלמידות, שתי תלמידות, לא 300 עכשיו, נפסלו על כך שהיה בידיהן חיבור במבחן שלא נדרש בו חיבור, יש ריח מאוד מסריח מעצם העובדה הזו.
מוחמד ברכה: לכן אני אומר, אני מבקש ממשרד החינוך, שיבדוק שלוש טענות שאני מעלה אותן כאן בעניין הזה.
מוחמד ברכה: הדבר הראשון, יש פה ענישה קולקטיבית וסיטונאית.
מוחמד ברכה: עובדה שבטפסים של אותם פקחים, לא הוצבע על שום דבר שהוא בלתי תקין והדבר נעשה לאחר הבחינה, אם זה בדקה או אם זה ביום ואם זה בשבוע.
מוחמד ברכה: אבל זה נעשה לאחר מכן, לא בזמן אמת ויש פה ענישה קולקטיבית.
מוחמד ברכה: הדבר הראשון, משרד החינוך שטוען שהוא שלח מכתב ב- 6 בינואר לבית-הספר, על מה שהיה בשנה שעברה, התרשל במילוי תפקידו על-מנת להבטיח את טוהר הבחינות, הבחינה, בשנה שלאחריה.
מוחמד ברכה: זה דבר שגם בלתי נסבל.
מוחמד ברכה: איך אם הכתובת היתה על הקיר ואתם באים כאן ומנופפים במכתב שנשלח ב- 6 בינואר 2011, מה עשיתם?
מוחמד ברכה: היושב-ראש שאל את השאלה הזו שלוש-ארבע פעמים, לא נתתם תשובה.
מוחמד ברכה: מה עשיתם באמת כדי להבטיח ששום חשד לא יתגנב לתוך הבחינות האלה.
מוחמד ברכה: ולכן, אני חושב שזה הדבר שיש לבדוק.
מוחמד ברכה: הדבר השלישי הוא – אם יתברר שהתקלה לא נפלה במהלך הבחינה התקין, או מהלך הבחינה היה תקין, והתקלה היתה במקום אחר במשרד החינוך, אני רוצה לשמוע, אתם, יש לכם כלים להעניש תלמידים שנאשמים או שחשודים בהעתקה.
מוחמד ברכה: יש כלים.
מוחמד ברכה: לבוא ולהגיד לו – שלוש שנים כך וכך, וכו' וכו'.
מוחמד ברכה: מה יעשה משרד החינוך, אם האשמה, אם יתברר שהאשמה נמצאת בעצם התנהלותו של משרד החינוך, ומי מטעמו.
מוחמד ברכה: מה הכלים ואיך אתם מענישים, זה דבר אחד, ואיך אתם, הדבר השני – איך אתם מנקים את שמו הטוב של ישוב ומנקים את שמם הטוב של תלמידים שלכל הדעות, לפחות אנשים שיודעים, אם התלמידים טובים, רובם, לא כולם, אני לא יכול לחתום בעשר אצבעות שכולם לא העתיקו, אבל לפחות אם יש אחד או עשרה או 200 שפשוט נפגע שמם הטוב ונפגע עתידם, איך אתם הולכים לתקן את זה.
מוחמד ברכה: אלה שלושת הדברים שמשרד החינוך צריך לתת עליהם תשובה.
ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב ראש, אני כבר כמה שנים בכנסת וכל פעם אני, כל שר חינוך אני פונה אליו, התחלפו שלושה שרים, בבקשה, איך אומרים?
ג'מאל זחאלקה: בדחילו ורחימו, שלהילחם בעניין של העתקות בבתי-הספר.
ג'מאל זחאלקה: זה אינטרס שלנו, אנחנו מעוניינים בזה.
ג'מאל זחאלקה: להילחם בזה בבגרויות ובבחינות מיצ"ב.
ג'מאל זחאלקה: מה זה מועיל לי, שבחינת מיצ"ב משקרות ולא מצלמות את המציאות כמות שהיא.
ג'מאל זחאלקה: וביקשתי ודרשתי ואני עדיין דורש שבראש ובראשונה, הנושא הזה, הענישה, תהיה, תכוון כלפי אלה שנותנים לתלמידים להעתיק או מוסרים לתלמידים חומר.
ג'מאל זחאלקה: לא ללכת לעניין הקל, לתלמיד, אלא לאותו מפקח, לאותו מנהל, לאותו זה.
ג'מאל זחאלקה: אני לא יודע מי, אבל אותם, ואני אמרתי להם, אם היום יהיה בחדשות, ששלושה מפקחים שנתנו לתלמידים להעתיק הוענשו ונכנסו לבית סוהר, אף אחד לא ייתן להעתיק.
ג'מאל זחאלקה: לכן, הכדור כולו, אם היו העתקות, לא בבית-הספר בכפר קאסם, בכל בית-ספר, האשמה בראש ובראשונה היא על משרד החינוך.
ג'מאל זחאלקה: אני מאשים את משרד החינוך בהתרשלות.
ג'מאל זחאלקה: אני השומר, ישן בזמן השמירה.
אורי אורבך: אבל השומר לא אשם בגניבה, הגנבים אשמים בגניבה.
אלכס מילר: מה עם מנהל בית-הספר?
ג'מאל זחאלקה: אני מאשים את, תדע לך, אני קנאי יותר ממך על עניין ההעתקות.
אורי אורבך: אני לא רואה שאתם קנאים כל-כך.
ג'מאל זחאלקה: לא, אני הרבה יותר ממך.
ג'מאל זחאלקה: אני אתן לך 20 ידיעה לעיתונות שאני הופעתי וכתבתי והוצאתי הודעות לעיתונות נגד העתקות.
ג'מאל זחאלקה: ולהילחם בהעתקות.
אורי אורבך: אבל אם יהיה לך, באלפים כל שנה.
ג'מאל זחאלקה: חכה שנייה.
ג'מאל זחאלקה: אני אומר, אני אמרתי להם – אתם יודעים איך נעשות העתקות.
ג'מאל זחאלקה: אתם, למה אני יודע ואתם לא יודעים?
ג'מאל זחאלקה: למה אני הלכתי לאותם מפקחים ואחראים, ושאלתי אותם איך נעשות העתקות?
ג'מאל זחאלקה: איזה זמן, איזה פרצות ישנן?
ג'מאל זחאלקה: אתם מכירים את הפרצות, איך אתם משאירים את הפרצות האלה?
ג'מאל זחאלקה: איך יכול להיות שבחינה נשארת שעות רבות ללא פיקוח?
ג'מאל זחאלקה: ובדרך זאת, יש דרכים, הפרצות ידועות.
ג'מאל זחאלקה: אני לא רוצה עכשיו לפרט יותר מדי.
ג'מאל זחאלקה: אני קורא לך, היושב-ראש, היות והנושא הזה נדון עם אדרנלין גבוה מאוד, והאדרנלין מאוד גבוה ובצדק, אני רוצה, דורש, שתהיה ישיבה מיוחדת של ועדת החינוך לעניין העתקות במנותק ממה שקרה כאן, איך למנוע העתקות ואני רוצה שמשרד החינוך יתיר, אני, יש לי דרישה, לא יבוא לי המנהל הבכיר.
ג'מאל זחאלקה: אני רוצה שאנשים בשטח, שיבואו ותהיה להם חסינות ושיחשפו מה שידוע להם על העניין הזה, כי הם מפחדים לדבר.
ג'מאל זחאלקה: מי שאני דיברתי אתו, אמר לי – אל תזכיר את השם שלי.
ג'מאל זחאלקה: ומה אתה מפחד?
ג'מאל זחאלקה: אם אתה נלחם בשחיתות, ממה אתם מפחדים?
ג'מאל זחאלקה: אני אומר לו – מה אתה מפחד?
ג'מאל זחאלקה: הוא אומר – אם כך, אני, יטילו עלי עונש, יגידו שאני, איך אומרים?
ג'מאל זחאלקה: יש כאן אחד מחפה על השני.
ג'מאל זחאלקה: בעניין הזה, אני קורא ליושב-ראש הוועדה ולמשרד החינוך לאמץ את העיקרון הבא.
ג'מאל זחאלקה: אני לא יכול, לא בחנתי את ה- 300 בחינות, לא ראיתי, אבל לא נראה לי, אני בטוח, שבתוך ה- 200 או 300, אני לא יודע מה המספר, יש מספר גבוה של אנשים שהם חפים מפשע והעיקרון של הצדק, מבחינתי, יותר טוב ש- 20 אנשים, שהם העתיקו, לא ייענשו, מאשר שיועתק, שיוענש אחד שלא העתיק.
ג'מאל זחאלקה: אסור.
ג'מאל זחאלקה: לכן העניין הקולקטיבי הוא פה מפתח.
ג'מאל זחאלקה: זה עיקרון משפטי הרי, אתה לא יכול.
ג'מאל זחאלקה: אם יש 21 שהעתיקו, 21 נאשמים ואתה יודע שיש 20 רק שהעתיקו, ואתה לא יודע איזה 20 אלה, אסור לך להעניש בכלל, אסור לפגוע, לפגוע בחף מפשע זה הרבה יותר חמור, מאשר לתת למישהו שעשה עבירה ולא נענש, הרבה יותר חמור.
ג'מאל זחאלקה: יש כאן חפים מפשע.
ג'מאל זחאלקה: אני בדקתי את הנושא, דיברתי עם כמה אנשים, גם עם כמה תלמידים, ואני הגעתי למסקנה במצפון שקט, שיש אנשים חפים מפשע שנפגעו כאן ובגלל החפים מפשע, בגלל אותם צדיקים, אסור, צריך לבטל את ההחלטה.
ג'מאל זחאלקה: אני קורא למשרד החינוך לבטל את ההחלטה לגמרי, ולבחון כל גופו, מחברת מחברת בנפרד, מי שמגיעים למסקנה החלטית שהוא אכן, צריך להטיל עליו עונש.
ג'מאל זחאלקה: אנחנו לא נחפה, נהפוך הוא.
ג'מאל זחאלקה: אבל אני חוזר, זה לא יפתור את הבעיה, מחר תתעורר הבעיה כי יש כאן הרבה דעות קדומות.
ג'מאל זחאלקה: אני ראיתי כאן, אם היה ידוע למשרד החינוך שיש בעיית העתקות בבית-ספר מסוים, שחוזרת על עצמה, איפה אתם?
ג'מאל זחאלקה: מה עשיתם?
ג'מאל זחאלקה: למה לא הגברתם פיקוח?
ג'מאל זחאלקה: את משרד החינוך צריך להעניש, לא את התלמידים.
ג'מאל זחאלקה: אתם אחראים על העניין הזה.
ג'מאל זחאלקה: אתם, השארת פרצה לגנב, זה, איך אומרים?
ג'מאל זחאלקה: שותפות לעבירה.
ג'מאל זחאלקה: אם תלמיד יעתיק, אתם שותפים לעבירה.
ג'מאל זחאלקה: לכן אני קורא, כבוד היושב ראש, לשני דברים – האחד, לבטל את ההענשה הקולקטיבית.
אלכס מילר: על-סמך בדיקה שלך-?
ג'מאל זחאלקה: לא בדיקה שלי.
ג'מאל זחאלקה: לא לא לא, לא בדיקה שלי.
אלכס מילר: אתה אמרת לי.
ג'מאל זחאלקה: לא לא, אני לא בדקתי אף מחברת, אני לא בדקתי, אני נגד לתת הנחות.
אלכס מילר: אז איך אנחנו יכולים לבקש לבטל, אם לא בדקנו?
ג'מאל זחאלקה: זו ענישה קולקטיבית.
ג'מאל זחאלקה: אתה לא שמעת את הסיפא.
ג'מאל זחאלקה: אני אמרתי, לבטל את הענישה של ה- 300, ולבדוק מחברת-מחברת.
ג'מאל זחאלקה: אחד-אחד.
אלכס מילר: זה מה שהם עושים.
ג'מאל זחאלקה: לא עשו את זה.
ג'מאל זחאלקה: באופן קולקטיבי.
אלכס מילר: בסדר, בסדר, טוב.
ג'מאל זחאלקה: ואם נשברו הכלים בעניין הזה, צריך ללכת בדחילו ורחימו, לא להרוס חיים של ילד או של ילדה.
אלכס מילר: תודה, חבר הכנסת זחאלקה.
אלכס מילר: חבר הכנסת אורבך עכשיו.
אלכס מילר: רק תקצר.
אורי אורבך: אני לא יודע מה היה בכפר קאסם ולכן מה שאני אומר לא קשור למקרה הזה, אינני בקי בפרטים, למעט ידיעה בעיתונות שאני לא מחשיב אותה לצורך הדיון הזה, למרות שהוא הסיבה לדיון.
אורי אורבך: אבל אני רוצה לדבר בשמם של משגיחים, בוחנים ומעריכים בכירים.
אורי אורבך: עכשיו, תקשיבו – זה לא קשור, תנקו כל דבר עדתי פה, דתי, זה, תנקו אותו לגמרי, אותו דיון גם על ישיבות תיכוניות, אם הוא היה, הייתי אומר אותו.
אורי אורבך: שכשהם מקבלים מנה של בחינות מבית-ספר ערבי, הם נכנסים לייאוש.
אורי אורבך: בגלל ניסיונם.
אורי אורבך: כי הם יודעים שכמות ההעתקות היא מטורפת, במקצועות מסוימים לפחות.
מסעוד גנאים: לא עד כדי כך, תשאל במשרד החינוך, יש גם מגזרים אחרים.
אורי אורבך: אני יודע את מה שאני יודע.
מסעוד גנאים: לא מחפים על שום העתקה.
אורי אורבך: אני מדבר על מה שאני שמעתי מאנשים מהתחום.
דובר: תביא אותם לכאן.
דובר: שיעידו.
אורי אורבך: וההפקרות היא הפקרות.
אורי אורבך: גם בחלק מהמקומות בזמן ההשגחה שהיא לא השגחה, לפעמים לא רק שהיא לא השגחה, זאת עזרה לתלמידים.
אורי אורבך: במקרים קיצוניים, היה מקרה קיצוני לפני מספר שנים, שאדם שהיה אמור להשגיח, נתן תשובה לא נכונה, כולם העתיקו את התשובה, כי ילד לא יכול, גם אני לא הייתי עומד בפיתוי שנותנים לי תשובה לא נכונה, ואפילו ילד אחד באחת הבחינות מחק את התשובה הנכונה שלו, וכתב את התשובה הלא נכונה.
ג'מאל זחאלקה: היום המשגיחים לא מכירים את החומר.
ג'מאל זחאלקה: זה לא מורים מאותו מקצוע.
ג'מאל זחאלקה: הם לא מכירים.
אורי אורבך: זה פרט פיקנטי, הפרט הזה.
אורי אורבך: הוא פרט פיקנטי, נכון.
ג'מאל זחאלקה: זה חסר טעם.
אורי אורבך: הוא פרט פיקנטי נכון, משום שעמד בן-אדם, זאת אומרת, זה בחלק מהמקומות, זאת נורמה והמשגיחים, זה סוד גלוי, זה סוד גלוי במשרד החינוך.
אורי אורבך: אלא מה, בגלל Politically correct, ובגלל שלא נעים מהערבים, סליחה, כן?
אורי אורבך: כי יגידו שזה שוב, ומספיק מקפחים אותנו וגם עכשיו רוצים שנהיה פועלים וכל הדברים האלה.
אורי אורבך: בגלל זה לא מטפלים בזה.
אורי אורבך: לא, משרד החינוך, So called, היהודי, למרות שהמשגיחים וזה הם ערבים ויהודים, ולא החברה הערבית בעצמה.
אורי אורבך: זה נורא דומה למה שקורה בדברים מסוימים אצלנו, הדתיים.
אורי אורבך: לא דווקא בתחום הזה.
אורי אורבך: אם כולנו נגדנו, אז אנחנו נהיה בעדנו.
אורי אורבך: אבל יש פה נזקים חמורים, יש אווירה פה ושם.
ג'מאל זחאלקה: אתה מאשים אותנו שאנחנו מחפים על העתקות?
ג'מאל זחאלקה: אתה מאשים אותנו ככה?
אורי אורבך: הנה, מה, אתה לא..
ג'מאל זחאלקה: זה חוצפה, אתה יודע שזה חוצפה?
אורי אורבך: בסדר, אתה תעמוד בזה.
אורי אורבך: יהיה קשה בהתחלה.
ג'מאל זחאלקה: זה חוצפה, זה חוצפה.
אורי אורבך: אחר-כך תתגבר.
ג'מאל זחאלקה: זו חוצפה.
אורי אורבך: אני אומר, אני אמרתי את זה.
ג'מאל זחאלקה: טול קורה מבין עיניך.
דובר: אז תשלח משטרה שתהיה על הילדים, אז מה?
ג'מאל זחאלקה: אני לימדתי באוניברסיטה ולא נתתי לאף אחד להעתיק.
ג'מאל זחאלקה: ואני, כל אחד שמעתיק, תאמין לי, זה כמו שנותן לי סכין בגב.
ג'מאל זחאלקה: כי אני רוצה שהתלמידים שלנו יהיו הכי טובים.
ג'מאל זחאלקה: אני רוצה שהם יהיו מצטיינים.
ג'מאל זחאלקה: כי אנחנו, אין לנו עתיד בארץ, אם אנחנו לא מצטיינים.
ג'מאל זחאלקה: אני רוצה שהתלמיד שלי יהיה יותר טוב.
ג'מאל זחאלקה: כי אז הוא יוכל לקבל עבודה.
אורי אורבך: אז אני מציע כלים כדי שנרצה כולנו יותר.
אורי אורבך: לא אמרתי שאתה נותן להעתיק, אמרתי שיש תופעה נפוצה, ובמערכת החינוך שהם לא, לא יכולים בדיוק להגיד את כל מה שהם רוצים.
ג'מאל זחאלקה: יש לי עסק עם המדע יותר ממך.
ג'מאל זחאלקה: אל תדבר ככה, אתה מאשים את ראשי הציבור הערבי.
ג'מאל זחאלקה: אתה עשית האשמה מאוד חמורה.
ג'מאל זחאלקה: אתה אומר אתם מחפים על העתקות.
ג'מאל זחאלקה: לא רק שהתלמידים מעתיקים.
ג'מאל זחאלקה: אני חברה מסריחה?
אורי אורבך: אל תיקח את זה רחוק מדי.
ג'מאל זחאלקה: לא, זה מה שאמרת.
אורי אורבך: אני יודע מה אמרתי ואני אגיד לך את זה שוב, אתה רוצה בהטעמה?
אורי אורבך: רבותיי, אני עכשיו ברשות הדיבור.
מוחמד ברכה: אני לא יכול להעיד באופן כללי שיש לך התלהבות יתרה להופיע בישיבות ועדת החינוך.
אורי אורבך: אני לא חבר בוועדת החינוך.
מוחמד ברכה: אתה לא חבר ועדת החינוך.
מוחמד ברכה: באת עם דעה קדומה ואתה נעול עליה.
מוחמד ברכה: שמעת דברים כאן, שמעת דברים כאן, שמעת דברים כאן.
מוחמד ברכה: אתה שומע שתלמידים, שתי תלמידות נפסלו על זה שנתפש אצלן חיבור, כשלא היה נדרש חיבור.
מוחמד ברכה: זה לבדו צריך להאיר אור אדום גדול.
מוחמד ברכה: אבל אתה באת עם דעה קדומה, כדי להכליל, כדי להכפיש.
אורי אורבך: אני אגיד לך למה באתי.
אורי אורבך: אני חבר בכנסת ישראל, אני מופיע פה בהרבה ועדות, גם בוועדות שאני לא חבר בהן, כמו בוועדת החינוך, משום שאת הנושא הזה, הספציפי הזה, אני פשוט בדקתי.
אורי אורבך: יש לי בו ידע.
מוחמד ברכה: אורי, אורי, תמשיך.
אלכס מילר: אתם מפסיקים את זכות הדיבור של בן-אדם כבר במשך עשר דקות, על כל דבר שאתה מתפרץ, הוא עונה.
אורי אורבך: אני אומר שנחשפתי בזמן האחרון, נחשפתי בזמן האחרון לעדויות של אנשים, לא של תלמידים, של אנשים שקשורים למערכת הזאת של בחינות הבגרות בכלל, והם העירו את העניין, אמרו זה סוד גלוי, זה מייאש אותנו, שאנחנו רואים שבמקומות של בתי-ספר ערביים יש תופעה ושמשרד החינוך.
אלכס מילר: העברת את זה למשרד החינוך לבדיקה?
אורי אורבך: ובגלל שמשרד החינוך באינטרס הגדול, לא כלפי ערבים, הוא רוצה שאחוז הבגרות יהיה מאוד גבוה, אז הוא, לפחות בשנים עברו, אני כן בא פה בתלונה למשרד החינוך, הוא מקל ראש, הוא אומר – תעביר, כי אנחנו רוצים מספרים גבוהים של מצליחים, כי זה טוב לאחוזים ולהפגין הצלחות, להפגין נתונים.
אורי אורבך: זה מה שנחשפתי וזה התפקיד שלי, כחבר כנסת, להביא אליכם.
אורי אורבך: זו התמונה שאני יודע.
מסעוד גנאים: אדוני היושב ראש, אני לא אאריך בדבריי.
מסעוד גנאים: אחד, חבר הכנסת אורי אורבך מכריח אותי להגן על משרד החינוך, כי גם כאשר הייתי מורה, לא ראיתי את משרד החינוך מקל ראש בכל העתקה, כלשהי.
מסעוד גנאים: שניים, מפה יצאה אמרה, שכל ראשי הציבור הערבי, חבר הכנסת אורי אורבך, שהעתקות – לא.
מסעוד גנאים: כי זה אנטי חינוכי, זה כשל ערכי, כולנו רוצים שבנינו, המטרה לא מקדשת את האמצעים.
מסעוד גנאים: כולנו רוצים שבנינו ייקחו את הציונים, לא בהעתקה ולא בהדלפה.
מסעוד גנאים: אחד.
מסעוד גנאים: שניים, אנחנו רוצים שהצדק ייעשה.
מסעוד גנאים: שמשרד החינוך ישקול את כל הטענות ששמע, את כל הגרסאות ששמע, לא יפסול לא קולקטיבית ולא יעניש את כולם, אלא באופן פרטני.
מסעוד גנאים: מי שבאמת, אחרי כל הבדיקה ואחרי שמשרד החינוך לקח את כל הגרסאות, נמצא שהוא העתיק, כן תעניש אותו.
מסעוד גנאים: אבל לבוא ולפסול 170, 300, משהו כזה, אני חושב שזה גם דבר אנטי חינוכי.
אלכס מילר: משרד החינוך, עכשיו בקצרה, בבקשה.
מיכל כהן: אני אומר קודם כל בפתיח שאת כל הטענות שהועלו והן הועלו בצורה זו או אחרת, אנחנו נבדוק, לגבי המשגיחים, לגבי ההיכרויות, לגבי מה לגבי המנגנון של המשרד אנחנו נבדוק.
מיכל כהן: אנחנו לא מקלים ראש.
מיכל כהן: אני מזכירה לכולנו, שהילדים הם ילדים גם של מערכת החינוך.
מיכל כהן: אין לנו אינטרס להאשים שום ילד ואמר פה אדוני, כל ילד מבחינתנו שאין לנו ודאות, לא ייפסל.
מיכל כהן: יתרה מזאת, אנחנו בודקים, אתם מתעקשים לדבר על הקולקטיב ואני חוזרת ומצהירה וזה ניתן לבדיקה, אין פה הענשה קולקטיבית, יש מחברת-מחברת, עם הדו"חות.
מיכל כהן: זה אחד.
מיכל כהן: לכל דוגמה שעניתם, אני רק חושבת שאין לנו זמן, יש לנו הסבר, כולל המחברת עם החיבור, על השאלונים, כולל מה כתוב בדו"ח של כל משגיח.
מיכל כהן: אני רוצה לומר, יש מנגנון שהמנגנון בנוי משלושה גופים.
מיכל כהן: אחד שחשד על טופס הבחינה, אחד על המחברת והשני על פי מידע.
מיכל כהן: חוץ מזה, יש ועדה שבודקת, שהיא נקראת ועדת טוהר הבחינות.
מיכל כהן: ומעל ועדת טוהר הבחינות, יש ועדת ערעורים עליונה.
מיכל כהן: ומעל ועדת ערעורים עליונה, יש בית משפט.
מיכל כהן: אין לנו עניין ואני מצהירה בזאת, להאשים שום ילד.
מיכל כהן: כן יש לנו עניין, גבירותיי ורבותיי, יש לנו עניין לא לשים מחסום לעיניים ולראות את התמונה והתמונה היא כשל ערכי שאנחנו צריכים, אנחנו, מערכת החינוך, יחד אתכם, להתמודד.
מיכל כהן: אני מסכימה שאנחנו צריכים לבדוק גם ברמת המנהיגות הבית-ספרית מה קורה.
מיכל כהן: נכון, בעבר היו 400 בחינות פסולות זה לא מקרה בודד לצערי הרב בכפר קאסם, השאלה היא מדוע זה עולה עכשיו.
מיכל כהן: אתם כן במגמת ירידה.
מיכל כהן: אבל עדיין לא ירידה כזו שמשביעה את רצוננו ובוודאי לא את רצונכם.
מיכל כהן: אנחנו צריכים אכן לבדוק.
מיכל כהן: למשרד החינוך יש אחריות לבדוק מה קורה ברמה הבית-ספרית שם, שעדיין יש 300 בחינות פסולות.
מיכל כהן: זהו כשל ערכי ממדרגה ראשונה ושם אנחנו נשים את יהבנו, כולל הגברת האכיפה, כמו שאנחנו עושים, ולצערי, התבלבלנו, אין פה בית-משפט של משרד החינוך מול התלמידים, יש פה אמירה שמשרד החינוך יחד אתכם צריך לטפל בכשל.
אלכס מילר: בנושא של המיצ"ב, זה אותם משגיחים שבבגרויות?
מיכל כהן: לא, לא.
מיכל כהן: זה המשגיחים של בחינות הבגרות, למיצ"ב יש את המעריכים שלו ואת המשגיחים שלו.
אלכס מילר: הבנתי שגם במיצ"ב היו פסילות רבות.
דובר: מיצ"ב זה שייך למשרד החינוך, אדוני היושב-ראש, בכלל לא שייך לכל המערכת הזאת.
מיכל כהן: אני רק רוצה לומר שאנחנו מתמודדים עם זה שלנסות לנתק כמה שיותר בין המשגיחים שבאים לכפרים או באים למקומות אחרים ואתה צודק, יש גם במקומות אחרים, זה לא נחלת הציבור.
אלכס מילר: טוב, רבותיי, בואו, אני רוצה להתקדם.
אלכס מילר: ראשית, אנחנו נקיים כאן דיון נוסף על כל הנושא של טוהר הבחינות, לפי הבקשה של חברי הכנסת, דיון נפרד בלי שום קשר לכפר קאסם.
אלכס מילר: מאוד מטריד אותי, מאוד מטריד אותי את המצב של היכרות אישית של נגישות למשגיחים, של אנשים שהם בעלי עניין, לטוב או לרע.
אלכס מילר: זה בעלי עניין, זה הנהלת הבית-ספר, בעלת עניין זה ההורים, בעלת עניין זה שלטון מקומי.
אלכס מילר: הם כולם בעלי עניין.
מוחמד ברכה: כולנו חיים בכפר קטן, בחייך.
מוחמד ברכה: כל המדינה זה, היא כפר קטן.
אלכס מילר: לא, סליחה, סליחה, מה, אם בן-אדם, מצפון מגיע לבאר-שבע, אז סיכון מאוד קטן שאותה מורה שמגיעה לבית-ספר בבאר-שבע ונכנסת לשם, מישהו מכיר אותה.
אלכס מילר: אני מבקש גם לנתק כל דרך ליצירת קשר עם אותם אנשים.
אלכס מילר: זאת אומרת, האנשים שנכנסים לבתי-הספר, הפרטים שלהם צריכים להיות, לכל מי שנמצא שם, רק ברגע האחרון.
אלכס מילר: והם צריכים להיות מנותקים מכל אותם אנשים שיכולים להתקשר, ללחוץ, בצורה כזו או אחרת, וגם בתוך המערכת, אותם השגיחים, שהם כבר מקבלים פריסה שהם יודעים שביום אחד, הם צריכים להיות בכמה מקומות ורק ברגע האחרון הם צריכים לדעת באיזה מקום הם צריכים להיות, שחס וחלילה לא תהיה איזה שהיא מסחרה.
אלכס מילר: כי זה היה המקרה, כנראה, כאן.
אלכס מילר: דבר שני, רבותיי תראו, אני מבקש מכם לבדוק את אותן הטענות.
אלכס מילר: יש טענות שהן הגיוניות, יש טענות שהן לא הגיוניות.
אלכס מילר: אני מכיר את הכאב, גם כמובן של אותם התלמידים שהמבחנים שלהם נפסלו וגם של הורים.
אלכס מילר: אבל אנחנו מתנתקים מהכאב הזה כי הכאב הוא לגיטימי.
אלכס מילר: כל ילד וילד, כלשהו, הוא הילד הטוב ביותר ואף פעם אנחנו לא נדע שהוא עשה איזה שהיא עבירה.
אלכס מילר: אבל צריך לקחת בחשבון גם את ההיבטים המקצועיים ועל ההיבטים המקצועיים אתם צריכים להתמקד.
אלכס מילר: אם קרה מצב שהיו פה איזה שהן השפעות חיצוניות, על פסילות, כאלו ואחרות, רבותיי, יש פה מצב שהוא פשוט חסר תקדים.
אלכס מילר: זה אנחנו לא נרשה.
אלכס מילר: שתהיה פה פסילה של תלמיד בגלל איזה שהוא לחץ שהיה כזה או אחר על המשגיחים.
אלכס מילר: ואני שוב חושב, אני לא הספקתי לתת גם למנהל בית-הספר שנמצא כאן, נכון?
אלכס מילר: אני לא הספקתי לתת לך לדבר, אבל זה חייב להיות באחריותך.
אלכס מילר: משרד החינוך היום, לך חבר הכנסת זחאלקה יצא, ולכולם, משרד החינוך היום לא בבעלות כמעט בשום בית ספר היום, במוכר ולא רשמי.
אלכס מילר: התיכונים הם לא בבעלות של משרד החינוך.
אלכס מילר: לא בבעלות.
אלכס מילר: מי שאחראי בשטח זה מינהל בית-הספר, הוא צריך לקחת על עצמו אחריות.
אלכס מילר: והמינהלת מחוז.
אלכס מילר: מה שקורה במחוז מרכז, רבותיי, אני לא יודע מה קורה שם עם מנהלת המחוז, סולי נתן.
אלכס מילר: אני כל פעם, אנחנו כמעט שנה פה בוועדת החינוך, רק על המרכז.
אלכס מילר: פתח-תקווה, כל מה שיש, זה פשוט משתוללים שם כי נותנים להם לעשות מה שהם רוצים.
אלכס מילר: אני מבקש לעשות בדיקה מקיפה, מינהלת מחוז מרכז, למה יש השתוללות של העתקות, של גזענות בתוך מחוז מרכז ועם כל דבר שקורה שם.
אלכס מילר: זה פשוט לא יאומן, לא יאומן.
אלכס מילר: אנחנו כל שבוע פה על בתי-ספר במחוז מרכז.
דין זהר: אדוני היושב ראש, אני יושב ראש מועצת התלמידים והנוער של מחוז מרכז.
דין זהר: המחוז שאתה מדבר עליו.
אלכס מילר: מה זה קשור אליך?
דין זהר: לא, כי רציתי לדבר.
דין זהר: בסדר, אתה תגיד לנו שאתה, שמועצת התלמידים והנוער נגד העתקות.
דין זהר: אנחנו יודעים את זה.
דין זהר: רבותיי, אנחנו, זה בסדר.
דין זהר: אני חייב לסכם, אנחנו כאן בשעה אחת, אני מבקש לעשות בדק בית על כל הסוגיה הזאת, על כל הסוגיה הזאת של העתקות.
דין זהר: תקשיבו, הבדיקה תעבור, התוצאות של הבדיקה תעבור לכל תלמיד ותלמיד, צריך לבדוק, צריך להתייחס.