GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס מילר: אני רק אומר לכם רבותי, זה פשוט מאד – כל עוד אתם לא מביאים את ההסכמה על הסעיף הזה, הכל בסדר שם עם העניין של המכינות.
אלכס מילר: הכסף לא יעבור ושום דבר לא יעבוד.
אלכס מילר: עכשיו, אם ישבו רגל על רגל, אז ככה זה גם יימשך.
אלכס מילר: אנחנו מבחינתנו מוכנים לסגור את החוק, חייבים לסגור את הנושא הזה.
אלכס מילר: אז עכשיו זה אחריות על מי שנמצא בראש המערכת.
אלכס מילר: כמה שיותר מהר תדחפו את העניין הזה לפתרון, ככה כמה שיותר מהר תיפתר הסוגיה של המכינות.
אלכס מילר: תתחילו להתעכב עם העניין הזה, כל הנושא של המכינות יהיה באותו מצב כמו שזה היום, כי החוק לא יאושר.
יעקב כץ: מה המוטיבציה של האוצר לדחוף את זה קדימה?
אלכס מילר: הם צריכים להבין שהם לוקחים על עצמם אחריות שכל המכינות האלה בבעיה מאד רצינית והם יודעים את זה וזה עליהם.
יעקב כץ: האם אפשר לאכוף עליהם פה בבחינת ---
יהודית גידלי: הר כגיגית.
אלכס מילר: טוב, תודה רבה רבותי, אנחנו נגיע להסכמות.
אלכס מילר: יורם, את השיחה אחרי שולחן.
אלכס מילר: נתחיל.
יורם לוינשטיין: טוב.
יורם לוינשטיין: אחרי כן תיפגשו עם תלמידים ואנשי קהילה שאנחנו עובדים איתם.
יורם לוינשטיין: נתחיל את הסיור, זה מבנה היסטורי, זה מבנה שנבנה על ידי חנה רובינא בזמנו, היא הופיעה בפני הבריגאדות היהודיות בצפון אפריקה בהתנדבות והיא קיבלה המון כסף והיא לא ידעה איפה להשקיע את הכסף.
יורם לוינשטיין: היא קיבלה הרבה כסף, אבל אז זה היה עולם אחר מהיום, כשהם קיבלו הרבה כסף הם לא ידעו מה לעשות עם זה, כי הם היו סוציאליסטים.
יורם לוינשטיין: ואז בעיריית תל אביב הציעו לה להקים מעון יום לילדי שכונת התקווה.
יורם לוינשטיין: דרור קהלני, שהוא איש התחזוקה שלי, גדל במבנה הזה כילד והיום הוא איש התחזוקה.
יורם לוינשטיין: זה דרור קהלני, תושב השכונה, שגדל כאן כילד.
דרור קהלני: לפני 40 שנה זה היה גן הילדים שלי.
דרור קהלני: זה היה מקום מדהים כל הזמן, היה יוצא מפה אוכל בכמויות להרבה משפחות, ועד היום המקום הזה מדהים ופורח ומקום קהילתי.
יורם לוינשטיין: אני הגעתי לפה דרך שלמה מסלאווי.
יורם לוינשטיין: הגענו למקום הזה, זה היה גן ילדים ואחר כך הוא ננטש והפך להיות מרכז של נרקומנים.
יורם לוינשטיין: כאן הנרקומנים חיו, בתוך המבנה הנטוש הזה.
יורם לוינשטיין: ראיתי את המבנה הזה, שמעתי שזה חנה רובינא, אמרתי שזה יסגור מעגל ושכרתי את המבנה הזה מנעמ"ת.
יורם לוינשטיין: היום עיריית תל אביב בתהליכים מתקדמים לקנות את המבנה ולהעביר אותו אליי.
יורם לוינשטיין: יש לנו עוד מבנה של אולם התיאטרון, אם תרצו, שנמצא שני בלוקים מפה, ששם מבנה התיאטרון של בית הספר.
יורם לוינשטיין: מה שאתם רואים בחצר אלה כל הבוגרים שלי, מונצחים כאן בהצגות, וגם את העבודה הקהילתית שאני ארחיב בהמשך.
יורם לוינשטיין: יש כאן את איילת זורר ויש כאן את עוז זהבי, אקי אבני, אסי לוי, שני כהן מ'ארץ נהדרת', רון שחר, דורית בר-אור, יעל הדר, זהר שטראוס, יובל סגל, הילה וידור, אוולין הגואל.
יורם לוינשטיין: נעצור פה.
קריאה: המדד להצלחה זה שחקן שמגיע לטלוויזיה?
יורם לוינשטיין: המדד להצלחה זה שחקן שמתפרנס מהמקצוע הזה.
יורם לוינשטיין: זה, בעיניי, המדד להצלחה.
יורם לוינשטיין: יש המון מפורסמים, אבל חלק גדול, אני יכול להגיד ש-70% מהבוגרים שלנו עובדים בתיאטרון, היום זה מצב שבבית לסין, מתוך חמישה שחקנים ארבעה הם בוגרי בית הספר.
יורם לוינשטיין: הדרך לעשות את זה היא להביא את ציפי פינס ללמד פה ואז היא מכירה את השחקנים.
יורם לוינשטיין: כאן יש פסטיבל בין לאומי של סיטיז.
יורם לוינשטיין: אני ביקשתי שהפסטיבל הזה, שהוא פסטיבל של בתי הספר למשחק באגן הים התיכון והבלקנים, שאני אחד המייסדים שלו, יחד עם פרופסור ולדימיר יבטוביץ' בבלגרד, זו עבודה על סצנות מתוך מחזות שנכתבו באזור הים התיכון.
יורם לוינשטיין: אני לא אדבר איתכם על הקונספט, ב-2001-2002 ביקשתי לארח את בית הספר ב-2006 אצלי, מתוך מחשבה שיהיה שלום עם הפלשתינאים ויהיה שקט במזרח התיכון וב-2006, כשהזמנתי את זה, פרצה מלחמת לבנון.
יורם לוינשטיין: אני יכול להגיד שהייתה ירידה בביקוש והייתי מאוד מודאג לפסטיבל.
יורם לוינשטיין: למזלנו המלחמה נגמרה חודש לפני קיום הפסטיבל ואז מה שקרה, הביקוש של בתי הספר שהגיעו לפה היה המספר הכי גדול שהיה עד אותו זמן.
יורם לוינשטיין: זה היה עניין עצום, הגיעו לכאן מרומניה, מסרבניה, טורקיה, מקדוניה, איטליה, קרואטיה, אוסטריה.
יורם לוינשטיין: בקיצור זה מפגש מדהים.
יורם לוינשטיין: הפסטיבל הזה נוסע כל שנה למדינה אחרת ואנחנו מייצגים את הארץ בכבוד רב.
יורם לוינשטיין: אני רוצה להגיד שהרמה של לימודי משחק בארץ, או לפחות שאני נפגש בה, היא מאוד גבוהה.
יורם לוינשטיין: זאת הצגה עכשיו.
יורם לוינשטיין: זה המחזור החדש שהתחיל השנה, שנה ג', זו הפקה שעכשיו יוצאת והיא התחילה אתמול.
יורם לוינשטיין: 'טרוריזם' של האחים פרסמיאקוב, זה משהו רוסי.
יורם לוינשטיין: אלה שני אחים שכותבים מחזות חבל על הזמן.
יורם לוינשטיין: מכיר?
אלכס מילר: כן, שמעתי עליהם.
יורם לוינשטיין: 'טרוריזם', הפקה מהממת.
יורם לוינשטיין: זאת הקפיטריה.
יורם לוינשטיין: יש לנו חצר אחורית.
יורם לוינשטיין: שלום לכם.
יורם לוינשטיין: נמצא כאן חבר הכנסת אלכס מילר, יושב ראש ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
יורם לוינשטיין: יש כאן עוד חברי כנסת?
קריאה: יוליה שמאלוב ברקוביץ צריכה להגיע.
יורם לוינשטיין: אני לא אציג את כולם.
יורם לוינשטיין: זה זהר שטראוס, אתם מכירים אותו, הוא בוגר בית הספר והוא עושה שיעור של יצירות אישיות.
יורם לוינשטיין: הוא היה בעצמו תלמיד של אורנה בן חורין ז"ל, שהייתה מורה בבית הספר והיא עשתה את השיעור הזה, והוא המשיך ושדרג ופיתח את השיעור הזה ולקח את זה על עצמו.
יורם לוינשטיין: ומאז, מאיזה שנה אתה מלמד אותו?
זהר שטראוס: זה א' עשירית שלי.
יורם לוינשטיין: זאת שנה א', בשנה א' אנחנו מקבלים מתוך 400 איש בשלושה שלבים של אודישנים 38 בשתי כיתות.
יורם לוינשטיין: השיעור שלך בתולדות התיאטרון זה השיעור היחידי שהם ביחד, כל הכיתה.
יורם לוינשטיין: הם מחולקים לשתי קבוצות של 19 ו-19.
יורם לוינשטיין: בשנה ב' יש פחות או יותר 24-25 עוברים.
קריאה: הם נושרים?
יורם לוינשטיין: גם וגם, גם אנחנו מנשירים.
יורם לוינשטיין: בשנה ג' 20.
יורם לוינשטיין: אני מקווה שכולכם תעברו לשנה ב', מי שלא, אז תאמינו לי שאני מציל אתכם מהמקצוע הזה.
יורם לוינשטיין: אבל באמת, זה לא נורא קשה להתקבל אליי, בוא נגיד, אלה שלושה שלבים, אבל אני חושב, כל בית ספר וההשקפה שלו, שאתה צריך כל פעם להילחם על מקומך מחדש, ואם אתה איכשהו מאבד את עצמך, או במשמעת או בדיסציפלינה, או במטלות שיש עליך, אז אתה לא תכבוש את מקומך, ואני משקף להם ככה את המקצוע.
יורם לוינשטיין: וגם, אולי לא בנוכחות התלמידים, אבל לא חשוב, יש הרבה פעמים שבבחינות אנחנו חושבים שבן האדם הזה הולך להיות כוכב ואחד אנחנו מקבלים על תנאי, ואז בתוך תהליך הלימודים אנחנו מגלים בעצם שזה שקיבלנו על תנאי, פתאום הוא פורח ורץ רחוק, ומי שחשבנו ככה, הוא ככה.
יורם לוינשטיין: זאת אומרת האודישן האמיתי הוא תוך כדי לימודים.
יורם לוינשטיין: זאת השקפת עולמנו.
זהר שטראוס: יורם, למה הם מקליטים אותך וכותבים?
זהר שטראוס: מה מטרת הביקור?
אלכס מילר: אני אסביר לכם.
אלכס מילר: זה הפרוטוקול של הכנסת, אני יושב ראש ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
אלכס מילר: שלום לכם, בוקר טוב.
אלכס מילר: אנחנו מדי חודש עושים סיורים במוסדות התרבות והקולנוע.
אלכס מילר: היום החלטנו לעשות סיבוב במוסדות שבהם לומדים אותם אנשים שנכנסים בסופו של דבר להיות השחקנים וחלק מעולם התרבות של מדינת ישראל.
אלכס מילר: אתם צעירים, אתם עוד לא מכירים, אבל החוק להכיר בסטודנטים לאמנות ולתרבות זה חוק שלי.
אלכס מילר: הוא עבר בקריאה שלישית ואני יכול להגיד לכם מאיפה זה בא.
אלכס מילר: יש לי חבר טוב טוב שהוא כבר מזמן בוגר בית ספר למשחק, שגם בא והתריע בפניי שסטודנטים שלומדים במוסדות לתרבות ולקולנוע ולאמנות לא מקבלים את אותם התנאים שמקבלים שלומדים לתואר ראשון.
אלכס מילר: השווינו את זה, לפני כמה חודשים זה עבר וזה בא גם מאגודות הסטודנטים בירושלים.
אלכס מילר: אז זה מה שחשוב לנו לקדם.
אלכס מילר: ובאופן כללי, אנחנו מתעסקים בתחום הזה כי אנחנו כן חושבים שצריך לקדם וצריך לתת לכם את הגב, לא רק כשאתם לומדים אלא גם כשאתם נכנסים לכל המנגנונים שקשורים לעולם התרבות, שגם אחר כך תוכלו להתפרנס בכבוד מהמקצוע, ליהנות ולתת לנו את מה שהעם היהודי צריך שיהיה לו, עולם תרבות ועולם ערכי.
זהר שטראוס: אני רוצה להגיד בהזדמנות הזאת, לשתף אותך, שכשאני הייתי תלמיד לא התחלתי ללמוד במבנה הזה, למדנו בכל מיני חללים ארעיים שאז בית הספר היה שם ויום אחד יורם לקח אותנו לפה לבניין ואיך כשהוא, אני אומר במרכאות, "השתלט" על הבניין ועל השכונה, ויש היום, מעבר לזה שיש פעילות מקצועית ממדרגה ראשונה בקנה מידה ארצי ואני יודע, מעבר למקצועיות שאת זה יורם בטח יכול להסביר לכם בעצמו, יש משהו מהאישיות של יורם שהיא קרובה לעם ובמיקום של בית הספר, שהוא פה בשכונת התקווה, שגם תורם הרבה לתלמידים וגם תורם הרבה לשכונה ובאיזה שהוא מקום מבטא את החשיבות של התרבות באופן כללי.
זהר שטראוס: זאת אומרת הדבר הזה, החיבור הזה בין האמן לעם הוא דבר ש---
יורם לוינשטיין: אני חושב, תגיד לי אתה אם אני טועה, שחלק מההצלחה של זהר והשדרוג של הכלים כשחקן שיש לו, זה בעצם העובדה, ותיכף אני אסביר לכם את זה יותר לעומק, שכשהוא היה תלמיד בבית הספר הוא הדריך ילדים מהשכונה.
יורם לוינשטיין: איזה ילדים הדרכת?
זהר שטראוס: כל מיני.
יורם לוינשטיין: עמותת לילך, נכון?
זהר שטראוס: אני עבדתי עם ילדים בבית ספר הירדן.
יורם לוינשטיין: התלמידים אצלי, כחלק מהכשרתם להיות שחקנים מקצועיים, תלמידי שנה ב' ו-ג' חייבים לעבוד בתוך השכונה בדרמה, ואני תיכף אפרט לכם איך אנחנו בעצם מרימים יחד איתנו שכונה שלמה ואת ההיגיון החינוכי שמאחורי הדבר הזה.
יורם לוינשטיין: אנחנו בית ספר ייחודי בארץ, אין עוד מוסד תרבות בארץ, ואת זה אני אומר בגאווה, אני בדרך כלל לא איש שמשוויץ, שמשלב עבודה מקצועית ברמה הגבוהה ביותר עם עבודה קהילתית.
יורם לוינשטיין: אנחנו ממוקמים בתוך שכונת התקווה וברגע שהתלמידים מתקבלים לבית הספר הם מבחינתי הופכים להיות תושבי שכונת התקווה.
יורם לוינשטיין: זה חלק מזהות בית הספר ומהחזון שלו ואני אסביר לכם את הכול יותר מאוחר.
יורם לוינשטיין: יש מעט מאוד כאלה מוסדות בעולם.
יורם לוינשטיין: אני יכול להגיד שיש אצלי ביקורים, היה עכשיו מקוריאה, מהסיטז', שבאו אליי, מגיעים אליי מכל העולם, רזי אמיתי הביא לי מישהו מקוריאה, מהסיטז' שישב כאן וניסה ללמוד את ה---
קריאה: תסביר מה זה הסיטז'.
יורם לוינשטיין: הסיטז' זה הארגון הבינלאומי של הצגות ילדים, תיאטראות ילדים.
צלילית בן נבט: אני רציתי לנסח את זה באיזה שהוא אופן טיפה שונה.
צלילית בן נבט: אני חושבת שהייחוד של בית הספר הזה, להבדיל ממוסדות תרבות, בתי ספר וגופים, הוא בזה שבדרך כלל אנחנו רואים גופים שהמעורבות שלהם בקהילה היא מעצם זה שהבניין או המקום נמצא בקהילה, אבל הם לא בהכרח באינטראקציה פעילה עם הקהילה.
צלילית בן נבט: יש השפעה עדיין, מעצם זה שקורית איזה שהיא פעילות, ויש אחרים שנמצאים בפעילות ויוצאים לעשות פעילות כי מקבלים על זה ניקוד בקרדיטציה, זאת אומרת הולכים לכל מיני עיירות פיתוח וכך הלאה.
צלילית בן נבט: ופה יש שילוב, גם של עצם הנוכחות בשכונה מבחינת זה שהמבנה והסטודנטים מגיעים ויושבים בבתי הקפה, אבל גם מעצם פעילות מכוונת שהיא לאו דווקא רק לילדים, אלא אם מסתכלים על תכניות החברה או חינוך-חברה שיורם מקיים פה עם הסטודנטים, זה עם כל קבוצות האוכלוסייה פה, זה זקנים, זה מוגבלים, זה ילדים, זה נערים, זה דתיים, זה חילוניים, הוא נוגע בכל הקבוצות וכל אחד יוצא ל...
אלכס מילר: לא נפריע להם.
אלכס מילר: תודה רבה, בהצלחה.
יורם לוינשטיין: ופה מיכל שדות ממשרד התרבות, שאנחנו עובדים איתה, היא איש הקשר שלנו ומעבירה אותנו בכל המבוכים שם, יד ביד.
יורם לוינשטיין: בלעדיה אני חצי בן אדם.
יורם לוינשטיין: ואיתמר גורביץ, וגם צלילית בן נבט מעיריית תל אביב, זה אבי ניניו, שהוא מלמד אותם, מה אתה מלמד אותם?
אבי ניניו: אנחנו עובדים על סלסה, במסגרת הסדנאות של שנה ג'.
אבי ניניו: אנחנו עובדים על הבעה לטינית בתנועה, מקבלים כלים לתנועה לטינית של שחקנים שלעתיד יצטרכו לשים את עצמם שתי דקות במיקרוגל ולהיות אלופי עולם בפני קהל.
אבי ניניו: אנחנו מקבלים כלים שימושיים איך לייצר את זה.
יורם לוינשטיין: חלק מהכיתה הזאת כרגע מעלים במקביל ל'טרוריזם' את 'דונה פלור נשואה לשניים' של אמאדו הברזילאי, ובכישורים האלה הם צריכים לרקוד שם סלסה וקרנבל ועניינים.
יורם לוינשטיין: אז בואו תעשו.
יורם לוינשטיין: אלה תלמידי שנה ג', הם עושים בשנה כ-8 הפקות.
יורם לוינשטיין: אני רוצה להגיד לך, אלכס, בכלל, שאתם צריכים להבין שאנחנו עושים יותר הפקות מתיאטרון רפרטוארי, עושים כ-8 הפקות שעולות לשבועיים ואחר כך הן יורדות.
יורם לוינשטיין: חלק מההפקות שלנו אחר כך נלקחות לתיאטרון, 'סיגל', על אריס סאן בהבימה זו הפקה שהייתה פה, בתיאטרון אורנה פורת, רץ 'הצמיד של אופירה', שהיה הצגת הדגל שלהם, שנוצרה פה, ועכשיו 'צומת וולקן', העיבוד לסרט שעשינו פה ונלקח על ידי שרגא בר ומרים עציוני וזה הולך לרוץ מסחרית, כך שהתלמידים יוצאים עם עבודה מסטודיו.
יורם לוינשטיין: אני נותן אותם לתיאטרון.
יורם לוינשטיין: (ריקוד).
יורם לוינשטיין: אני רוצה קצת לחשוף לכם יותר לעומק את בית הספר.
יורם לוינשטיין: בית הספר, כחלק מהכשרתו שהשחקנים בו יהיו שחקנים מקצועיים עם מחויבות לעבוד בשכונה בדרמה.
יורם לוינשטיין: אנחנו עובדים כרגע עם 16 קבוצות בתוך השכונה, 7 קבוצות ילדים, 7 קבוצות נוער, קבוצת עיוורים ומבוגרות.
יורם לוינשטיין: אנחנו עובדים עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, אנחנו עובדים עם עולים חדשים ומשפחות הרוסות שהן בדרך כלל חד הוריות, אנחנו עובדים עם ילדי עובדים זרים שישנם כאן, אנחנו עובדים עם נוער בסיכון, נערות בסיכון, נוער דתי מתיכון ראשית, בנים, רק בנים, שזו הקבוצה היחידה בארץ של בנים, בדרך כלל זה בנות.
יורם לוינשטיין: ..
יורם לוינשטיין: אבל אני מדבר איתכם על בנים דתיים שאנחנו עושים איתם תיאטרון, ובית ספר הירדן, שזה בדרך כלל בית ספר שבעיקרו, היום כבר אין ישראלים שם, רק עובדים זרים ופליטים מדרפור.
אלכס מילר: אם אתה מסתכל כמה שנים אחורה, בממוצע, כמה מתוך הבוגרים שלך השתלבו בתוך התעשייה של עולם ה---
יורם לוינשטיין: אבל לדעתי 70%-80%---
אלכס מילר: נשארים בעצם במקצוע הזה.
יורם לוינשטיין: במקצוע, כן, וזה הולך ומתחזק.
אלכס מילר: יש לכם דרך לעזור להם אחרי שהם מסיימים להיכנס לתוך תחום התיאטראות או הקולנוע?
יורם לוינשטיין: הדעה שלי שהצלחה של תלמיד זו הצלחה שלי, כך שאני אעשה הכול.
יורם לוינשטיין: את כל הקשרים שאני יכול, כמובן אני מזהה, מחבר אותם, יש לי כל מיני דרכים לעשות את זה.
יורם לוינשטיין: אחת הדרכים שאני עושה, כמו שראית את הסלסה, שהוא פחות מוכר, אבל אחריו מחליף אותו עידו תדמור ובסוף השנה מגיעה ציפי פינס להנחות פה סדנה ואחר כך לנה קריידלין שהולכת לעשות כאן סדנה, והיום אתה רואה את הקבוצה שבגשר ובבית לסין, חלק גדול אלה שחקנים של בית הספר.
יורם לוינשטיין: עידו תדמור ותנועה, שאני שם כאן נורא חזק, כי אני חושב שאני רוצה להרחיב לשחקנים את האופציה, גם שיהיו רקדנים, שיהיו גם בלהקות מחול, ואיציק גבאי, שמלמד אתכם, הוא בוגר בית הספר והיום הוא מופיע בלהקות בכל העולם כרקדן.
יורם לוינשטיין: זאת אומרת אני חושף אותם גם לעולם הריקוד.
יורם לוינשטיין: מעבר לזה שבעולם הריקוד יש משהו מאוד עם דיסציפלינה גבוהה, של משמעת מאוד גבוהה וגם עבודת גוף חזקה בגיל צעיר, שחסרה קצת לשחקנים ואני מנסה להביא את זה לבית הספר.
יורם לוינשטיין: אני איש של דיסציפלינה קודם כל, אני יקה.
יורם לוינשטיין: אני חושב שדיסציפלינה היא יותר חשובה מכישרון, כי כישרון אני לא יכול ללמד, דיסציפלינה זה---
קריאה: יש יתרון לאלה שרוצים ללמוד משחק אצלכם?
יורם לוינשטיין: לא, אבל אני בודק אותם, אלה ישימון סיימה פה עכשיו שלוש שנים, אבל זה לא יתרון, זה יתרון אם יש לך קואורדינציה בגוף ואתה יכול לספר סיפור דרך הגוף.
יורם לוינשטיין: יש לנו הרבה הצלחות.
יורם לוינשטיין: יש לנו כאן את יגאל שהיום הוא בחור ישיבה והוא בוגר של תיכון ראשית ואני מכיר אותו מאוד טוב כי אני מסתובב איתו בעולם היום.
יורם לוינשטיין: החבר'ה האלה למדו, לא יודע מה, תורה ומדרשים ותלמוד, אני לא הכי גדול בזה, למדתי את זה בתיכון והחבר'ה האלה אחרי שנתיים שלוש מייצגים את ישראל בהצלחה גדולה בעולם.
יורם לוינשטיין: הם מספרים את הסיפור שלהם, הם מגיעים לפסטיבלים, זו הצגה שאני מקווה מאוד שתוכלו להגיע לראות את זה, צריך לעשות את זה מדי פעם גם בארץ, בכל פסטיבל שמגיעים ומקבלים כאלה, הם לא מבינים, והם מורגשים בכל העולם היום, באוקטובר בקנדה, ושבוע אחרי זה היינו בבילורוס, ורבתי עם המנהל שלהם, כי הם היו כל כך הרבה בחוץ לארץ.
יורם לוינשטיין: הם היו בתאילנד, סקוטלנד, גרמניה, צ'כיה, קנדה, בילורוס.
יורם לוינשטיין: בכלל, אלעד, שתיכף נשמע את הסיפור שלו, שהוא אחת ההצלחות שלנו, כשהיה נוער בסיכון, אתה היית בהודו, נכון?
אלעד אביד: בהודו ובאיטליה.
קריאה: הכול במסגרת פסטיבלים?
יורם לוינשטיין: כן, הם היום מייצגים את ישראל כאמנים.
יורם לוינשטיין: הם עברו ממש שינוי.
מיכל שדות: אני חושבת שראוי לציין שבאמת בית הספר הזה, כל מי שראה את כל המגוון של בתי הספר בכלל לאמניות, הוא אחד מבתי הספר שמקפיד ועובד עם הרבה מאוד בתי ספר, בשיתוף פעולה עם הרבה בתי ספר מקבילים לו בחוץ לארץ ויוצא להרבה מאוד פסטיבלים ואני מוכרחה לציין שהוא כמעט היחיד שקיבל על זה ניקוד.
מיכל שדות: מתחילים לפתח את זה בעקבות---
אלכס מילר: זה הצד החיובי, מה אתה אומר שצריך לשפר?
יורם לוינשטיין: איפה הבעיות?
יורם לוינשטיין: אני רוצה רגע שתשמעו את אלעד, את הסיפור.
יורם לוינשטיין: זאת נעימה, שהיא היום כוכבת טלוויזיה, אני רואה אותה בכל מיני...
יורם לוינשטיין: היא התחילה איתנו עוד עם חליל שהוא בוגר בית הספר ואיש הקשר שלנו עם הקהילה, שהוא עושה כאן עבודת קודש.
יורם לוינשטיין: הוא היה הפיילוט, הוא הדריך אותה לפני כמה שנים?
יורם לוינשטיין: נעימה, היא כוכבת של הקשישות---
נעימה: זה חלום שאין דוגמתו.
נעימה: זה חלום שלי להיות על הבמה, להיות ניצבת, יורם וחליל הם החברים שלי, אני עושה פרסומות, אני משחקת בסרטים, הרבה, הצגות.
יורם לוינשטיין: אלעד, בוא תספר לנו על ה...
נעימה: אני רק רוצה להודות לך שבאת לשכונה שלנו, לא רק עשית טוב, אתה עשית אור לכולם.
נעימה: אני מודה לך.
נעימה: באמת.
אלעד אביד: שלום לכם.
אלעד אביד: בוקר טוב.
אלעד אביד: אני בן 25.
אלעד אביד: התחלתי בקבוצה בני 16, משהו כזה, לפני זה הייתי בבית ספר צבאי, היה לי ממוצע ציונים יחסית מאוד גבוה, למדתי שם בערך שנתיים, סבלתי מדיכאון מאוד קשה, ניסיתי לעשות עם עצמי שיא חדש, כמה שליליים אני יכול להשיג במינימום זמן, היה לי ממוצע מעל 90.
אלעד אביד: בפחות מחצי שנה הצלחתי להוריד את זה לשבעה שליליים, עבדתי מאוד קשה בשביל זה, בשביל להצליח להיכשל במבחנים האמריקאים, כדי לא לנחש תשובות נכונות.
אלעד אביד: שם באמת, בגלל שסבלתי מדיכאון קשה, לקראת סוף כיתה י' ניסיתי להתאבד, קפצתי מגשר, ומשם הגעתי לבית חולים גהה, נשארתי שם כשנה בערך לסירוגין, ניסו להוציא אותי לכל מיני בתי ספר, לא כל כך הסתדר.
אלעד אביד: ואז קיבלתי טלפון מחליל, שהוא אחראי על הפרויקטים הקהילתיים, שהוא הגיע אליי דרך---
חליל: דרך עבודת הרגליים.
אלעד אביד: כן, הוא הכיר לי את השכונה, הוא התחיל להכיר לי את האנשים---
יורם לוינשטיין: חליל מכיר את כל השכונה, הוא בקשר עם לשכת הרווחה פה, ומרכילות הוא אוסף ילדים מתוך הרחובות ממש.
אלעד אביד: והוא התקשר אליי ואמרתי לו, 'אני אחשוב על זה', לא ממש רציתי לבוא, רציתי לישון, אבל האחיות לא נתנו לי לשון, כל זמן שניסיתי לישון הם הוציאו אותי מהמיטה וסגרו את הדלתות, כדי שאני לא אמצא חדר אחר להיכנס ולישון בו.
אלעד אביד: אז היה לי מאוד משעמם, ואמרתי, 'טוב, נקום, נלך'.
אלעד אביד: הגעתי לפגישה הראשונה, באמצע השנה פרשתי, ואז המורים שלי החזירו אותי ונראה לי שזה באמת הדבר הראשון שבאמת סיימתי, מהתחלה עד הסוף.
יורם לוינשטיין: הבחור למד כאן במכינה ואחר כך עבר ל...
יורם לוינשטיין: יש לי היום בוגרים שהתחילו כנוער בסיכון והפכו להיות שחקנים מקצועיים.
יורם לוינשטיין: הכוונה היא לא על סמך סוציו אקונומי, רק על כישרון.
יורם לוינשטיין: אני לא מרחם, כי אני לא רוצה לקבל אותם על סמך מצב סוציו אקונומי ואחר כך הם ייתקעו במקצוע כי הם לא לגמרי מתאימים.
קריאה: אבל מבחינת היררכיה---
יורם לוינשטיין: לא, היא פתוחה לכולם.
קריאה: וכמה תלמידים יש לכם?
יורם לוינשטיין: במכינות יש לי ביקוש די גדול, כרגע יש 44, אני מקווה שיגיעו ל-63.
קריאה: וכמה מהם נקלטים בכלל?
יורם לוינשטיין: יש, יש.
קריאה: די הרבה.
יורם לוינשטיין: המכינה זה לאנשים שאנחנו לא חושבים שהם בשלים, בשביל משהו כזה עשינו את המכינה.
יורם לוינשטיין: במכינה הוא היחידי, הוא לומד כאן שנה ב' ו-ג', היחידי שנתנו לו להדריך כבר במכינה.
יורם לוינשטיין: במכינה הוא כבר הדריך נערות בסיכון והוא עשה איתן הפקה מדהימה, אני אספר את הסיפור בקצרה---
קריאה: בסדר, רק רציתי להגיד שחלק מהבנות בקבוצה, חלק מהתהליך היה מאוד בעייתי בגלל שעם אחת היו לנו קצת בעיות להוציא אותה מהפנימייה שלה ולפני זה היא הייתה גרה בפארק עם האחים שלה.
יורם לוינשטיין: זאת אומרת אנחנו גילינו.
יורם לוינשטיין: אחת השחקניות שם, מצאנו אותה בגן, כי היא יום אחד הגיעה הביתה ואמא שלה עברה דירה ולא הודיעה לה כלום והיא הייתה בפנימייה והיה לנו עניינים להוציא אותה הפנימייה והוא הדריך אותה.
יורם לוינשטיין: סמכנו עליו ורצינו כם לתת לו כוח...
יורם לוינשטיין: אני אספר בקצרה את המחזה, הוא מצמרר.
יורם לוינשטיין: הוא לקח את זה מהסיפורים האישיים, גם הסיפור שלו, על ילדה שאבא שלה עזב אותה בגיל 3, משהו כזה, נעלם מהבית, ואז בגיל 18 היא רוצה להכיר אותו ואמא שלה אומרת לה שהוא מת, והיא נורא רוצה לדבר עם אבא שלה אז היא רוצה להתאבד בשביל להיפגש איתו בעולם הבא.
יורם לוינשטיין: ואז היא מתאבדת, עוברת למסדרון כזה שבין החיים למוות ושם היא שומעת שאבא שלה בעצם חי, אז כל המסע שלה הוא כבר לחזור לחיים.
יורם לוינשטיין: זה היה זה ש הוא כתב, הוא כותב עכשיו מחזמר, בודקים אותו דרמטורגים והוא כבר כתב תיאטרון קצר, נדמה לי, שכתבת, והוא הולך להיות מחזאי מגהה לאיש מקצוע.
יורם לוינשטיין: זה דוד טום ותלמידי בית הספר שמדריכים בשכונה.
יורם לוינשטיין: הסיבה שזה מצליח, אני חושב, מאיפה אני אגיד את זה?
יורם לוינשטיין: קודם כל שנה ב' ו-ג', שאלה תלמידים שלמדו בתוך בית הספר ויש להם משמעת ומקצוענות והם כבר יודעים תרגילים והם מלמדים את מה שהם למדו בבית הספר, יחד עם הדיסציפלינה, זה תורה שלמה.
יורם לוינשטיין: אנחנו לא באים לתת עוד טיפולים, הבחור הזה, בשביל להתברג בתוך השכונה ולהפוך את זה למשפחה שלו, היה צריך לעבוד עם דיסציפלינה, לא מאחרים, עובדים בבית, ממש יש כאן משמעת מאוד חזקה.
קריאה: האחריות מוטלת עליהם.
יורם לוינשטיין: כך אנחנו מטילים עליהם את האחריות להתקדם, זה לא שאנחנו מטפלים בהם.
יורם לוינשטיין: בכלל טיפול זה ממקום גבוה, אתה בא ממקום גבוה לבן אדם מטופל, ואני לא מאמין בדרך הזאת.
יורם לוינשטיין: הסיבה שזה עובד זה בגלל שאני לא תופס את עצמי כפילנתרופ.
יורם לוינשטיין: תבינו טוב, אני לא בא לתת לשכונה, שלא יהיו כאן ספקות, אני בא לקחת מהשכונה, כי אני קודם כל מחויב לתלמידים שלי שרוצים להיות שחקנים, ואז אני מסמן בתוך השכונה מה אני יכול להרוויח מהשכונה, ומה שאני מרוויח מהשכונה זה.
יורם לוינשטיין: .. התלמידים שלי שהולכים לקבוצות של המבוגרים חוזרים עם אור בעיניים, שהם לא היו יוצאים מהשיעור שלי, הם שומעים כאן סיפורים, הם עשו סיפורים על הנעורים שלהם ועל הילדות שלהם, שהם התחתנו בגיל 13, מאירן, אלה סיפורים שהיום הצעירים לא מבינים את המשמעות של זה.
יורם לוינשטיין: נעימה שיחקה את ההצגה הראשונה, היא הייתה מלכת היופי.
יורם לוינשטיין: נכון, את זוכרת?
נעימה: כן.
יורם לוינשטיין: אולי היא הייתה רוצה כשהיא הייתה צעירה להיות מלכת יופי, אבל בטח... והיא יפה, כמו שאתם רואים.
קריאה: אני ראיתי תמונות והיא באמת הייתה מאוד יפה.
קריאה: למה הייתה?
נעימה: עשיתי סרט גם על קורות החיים שלי, שלא הייתה לי שמלת חתונה.
נעימה: אחרי 50 שנה עשיתי חתונת זהב, ואחרי חודש וחצי בעלי נפטר ועשיתי את ההצגה על כל החיים שלי.
יורם לוינשטיין: מה אני מרוויח לשחקנים?
יורם לוינשטיין: בגלל שזו שכונת הגירה אני מרוויח מגוון של תרבויות שיש בתוך השכונה, שזה אל"ף-בי"ת לשחקן, מאפריקה, מדרפור, מרוסיה, מכל חבר העמים, מאירן, מעירק.
יורם לוינשטיין: שחקן זה שאומרים לך כל הזמן מה לעשות, אתה לא בוחר את הבמאי, לא את הפרטנר שלך, לא את המחזה שאתה כותב, רק אם אתה באיזה סטטוס מאוד גבוה.
יורם לוינשטיין: ברגע שאני לוקח שחקן מאצלי, שיש לו גם 20 מורים שיושבים לו על הראש והוא עומד מול קבוצה, הוא חייב להיות לידר, הוא חייב לזהות את האמירה האישית שלו לעולם, אחרת הוא לא יכול להוביל את הקבוצה.
יורם לוינשטיין: זה גם מתאים לשיטת המשחק שלי כי אני חושב שבשביל לספר סיפור של דמות אתה צריך קודם כל לזהות את הסיפור שלך, ולפני שאתה אומר מה שהדמות אומרת אתה צריך לדעת מה לך יש להגיד לעולם, לא ברמה הפוליטית, ברמה באמת של הזהות שלך, ואז אני חושב שאני מגדל דור של לידרים לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה.
יורם לוינשטיין: ברגע שאני מסמן מה אני יכול לקחת מהשכונה, השכונה נפתחת אליי ובאים לקחת ממני.
יורם לוינשטיין: זה ממש בגובה העיניים.
יורם לוינשטיין: זאת אומרת העושר שיש פה בשכונה, שאני מזהה, שהתלמידים שלי יכולים לספוג, ברגע שאני מזהה את זה, תושבי השכונה באים אליי ומתחילים לקחת ממני, כי אני לא מתנשא עליהם, אני רואה בהם מורים, כעוד צוות מורים, אני רואה בה, אני רואה בו, אני רואה בו, צוות מורים.
יורם לוינשטיין: אני לא איש דתי, להיפך, אני לפעמים לא איש דתי, אבל פתאום נפגשתי עם העולם הדתי והיה מפגש ואלה חבר'ה מדהימים.
יורם לוינשטיין: הם, אני מקווה מאוד שהם יהיו השחקנים הבאים.
קריאה: מה חסר לך פה, יורם?
יורם לוינשטיין: חסר לי מלגות לתלמידים, שלומדים באמת---
קריאה: בקושי, בקושי הם שורדים.
יורם לוינשטיין: הם גם צריכים לשלם 16,000 בשנה, הם גם צריכים לשכור דירות, הם גם צריכים לנסוע, גם לאכול.
יורם לוינשטיין: אני לא מבין איך שחקן שורד פה שלוש שנים.
יורם לוינשטיין: אני היום השגתי משהו כמו 200,000 שקל מתורמים למלגות, אבל אני חושב שאיכשהו המדינה בסופו של דבר תקבל את זה חזרה ממסים---
מיכל שדות: כמו שאתה יודע, המשרד הקצה מעל 250,000 שקל למלגות, זה נמצא בשלב שכבר בתי הספר הודיעו לי מי כל אחד מהתלמידים שלו שזכאים למלגות---
יורם לוינשטיין: אבל אלה רק אנשים שבאים מהפריפריה.
מיכל שדות: כן, זה רק כאלה שבאים מהפריפריה, שהם מהפריפריה, ולאו דווקא בתי ספר שנמצאים בתל אביב אלא התלמידים עצמם, זה כולל גם ללמוד בתל אביב ולעבור לפריפריה, הם גם כן.
מיכל שדות: מאחר שיש יותר תלמידים מהמלגות שאנחנו יכולים לתת, אז אנחנו עכשיו בתוך השלב הזה ואנחנו מחלקים 50 מלגות של 5,000 שקל לכל תלמיד.
אלכס מילר: כמה שנים לומדים כאן?
יורם לוינשטיין: שלוש שנים.
מיכל שדות: כל בתי הספר זה שלוש שנים.
קריאה: ---אומר שזה לא מספיק ושצריך לתת גם לפריפריה חברתית.
קריאה: בעצם אלה אנשים שבאו מהשכונה הזאת.
קריאה: .. מה המשרד עושה אנחנו יודעים, המטרה שלנו זה לנסות להעצים את זה ולהביא עוד---
יורם לוינשטיין: פריפריה זה שייך למשהו גיאוגרפי, אבל זה לא תמיד גיאוגרפי.
יורם לוינשטיין: הפריפריה נמצאת גם בלב שלנו לפעמים וגם בשכונה הזאת.
צלילית בן נבט: אני חושבת שיש דבר נוסף שבית ספר כמו זה, ברמת תפוקה שלו שהוא היה יכול להרוויח, זה ההצגות שיורם מזכיר שהן עולות לשבועיים ויורדות.
צלילית בן נבט: בסדר, יש שתיים-שלוש דוגמאות בשנה או בשנתיים שמתקבלות לתיאטרון ומפותחות לכדי הצגה, אבל הצגות, כמו שרואים אותן פה, שאני חושבת שזה חשוב שנראה, כי זה אולם תיאטרון לכל דבר, כן היה חשוב שהם ימשיכו לרוץ.
צלילית בן נבט: אל"ף, כי זו פרנסה לשחקנים, אבל הם יכלו ללכת לסל תרבות לתוך בתי ספר ולעוד דברים, או לפורמטים שנכנסים לחשיפה לקהלים שונים.
אלכס מילר: זה דווקא רעיון מצוין.
אלכס מילר: מה עיריית תל אביב עושה?
צלילית בן נבט: עיריית תל אביב תומכת בפעילות הקהילתית פה---
אלכס מילר: אבל יש לכם תיאטראות שהם שלכם, שאתם מתקצבים, אז אתם יכולים לקחת כקריטריון של תמיכה בתיאטראות שנמצאים בשטח המוניציפאלי שלכם, שהקריטריון לתמיכה יהיה שהם יציגו את ההצגות של בתי הספר למשחק.