GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שמואל דוד: חשוב לציין, שיש הנחיות המונעות או מעודדות להימנע מלאבחן בהקשרים מסוימים בשנה הראשונה של הקליטה, בגלל שזו שנה של מצוקה רגשית ואחרת.
שמואל דוד: זה לא חל על אבחנות פיזיולוגיות, כמו פגיעה ברגל, אבל זה כן חל על אבחנות שהן רכות יותר, שנוגעות למימד הקוגניטיבי והרגשי.
יהודית גידלי: אמרת שיש הנחיות.
יהודית גידלי: הנחיות של מי?
שמואל דוד: בחוזרי מנכ"ל של משרד החינוך, למיטב ידיעתי.
אלכס מילר: אני גם לא נכנס לבעיות שפה שקיימות.
מאיה שריר: זאת הכוונה.
מאיה שריר: הכוונה היא למקרים, בהם ילד הוא לקויי למידה ומתקשה.
מאיה שריר: אז אנחנו נותנים זמן של קליטה.
רעיה לוי גודמן: חשוב להגיד, שזה רק אם ההורים לא רוצים.
אלכס מילר: איך אתם במשרד החינוך יודעים, שהגיע ילד לישראל שצריך להיכנס למערכת החינוך?
רעיה לוי גודמן: לפי הפנייה של הרשויות המקומיות.
רעיה לוי גודמן: הרשות מקומית מזמנת ועדה.
אלכס מילר: נגיד שאני עליתי עכשיו ארצה ויש לי ילד בן 11 או 13.
אלכס מילר: אני עסוק בזמנים מסוימים, והילד יושב בבית.
אלכס מילר: האם אתם יודעים שהגיע ילד?
מאיה שריר: במקרים של קהילה, כמו שהעולים מאתיופיה מגיעים למרכזי הקליטה, אנחנו מקבלים ממשרד הקליטה רשימות ואנחנו אחראים על השיבוץ.
מאיה שריר: במקרים של קליטה ישירה, כאשר משפחות מגיעות לרשות, תהליך ההרשמה של ילד עולה הוא כמו של ילד הנולד בארץ – באמצעות הרשויות המקומיות.
אלכס מילר: אבל ברגע שילד נולד, יודעים שיש ילד.
אלכס מילר: יש את כל המנגנונים שהילד עובר, וכך או אחרת הוא חייב להיכנס למסגרת.
מאיה שריר: הילד ממשפחות עולות מגיע בכל גיל ובכל מהלך השנה.
מאיה שריר: בחצי הכדור הדרומי שנת הלימודים מסתיימת במרץ-אפריל.
מאיה שריר: אנחנו לא יודעים.
מאיה שריר: הרישום הוא באמצעות הרשויות.
יעקב פרידברג: מבחינת ההסתכלות של משרד המשפטים, הדבר בעייתי.
יעקב פרידברג: האכיפה של ביקור סדיר נעשית על ידי הרשויות המקומיות, ואדוני באמת מעלה כאן קושי.
יעקב פרידברג: הרשות המקומית לא תמיד יודעת שיש ילד חדש בשכונה.
יעקב פרידברג: אם לא מביאים את זה לידיעתה, היא לא בהכרח יכולה לאכוף ביקור סדיר.
יעקב פרידברג: בעייני, זו נקודה שדורשת טיפול.
אלכס מילר: היא גם לא יודעת מה לעשות עם ילד שיש לו צרכים מיוחדים ואין לו מענה.
יעקב פרידברג: זה מקרה פרטי של מקרה כללי בעייתי יותר.
לאה פרנקל: אני מנהלת בית ספר מיוחד לשעבר, ומפקחת בחינוך המיוחד.
לאה פרנקל: אנחנו רוצים להחיש את התהליך.
לאה פרנקל: אנחנו רוצים למנוע מהעולים והילדים את הייסורים שהם עוברים עם הזמן.
לאה פרנקל: אם זה בדרך, אנחנו צריכים לזכור, שהשמה מיוחדת של ילד עם צרכים מיוחדים לפי אבחנה מבדלת, זה דבר חשוב ביותר.
אלכס מילר: אחרי שבוע שהוא מגיע לארץ תשימו לו בן אדם צמוד בבית, שיישב איתו עד אשר אתם תסיימו את המהלכים.
אלכס מילר: אם אתם אומרים: אנחנו רוצים להיות מדויקים, בבקשה.
אלכס מילר: תצמידו לו אדם בבית, כדי שההורים יוכלו ללכת לאולפן ויוכלו ללכת לעבוד.
אלכס מילר: ככה יהיה לכם את כל הזמן שבעולם.
אלכס מילר: הוא יהיה איתו בבית, הילד ילמד, יעשה פיזיותרפיה והוא ילך איתו לפה ולשם.
אלכס מילר: אנחנו תמיד רוצים את הטוב ביותר, אבל אנחנו שוכחים שיש פה חיים של אנשים.
אלכס מילר: אני אצייר לכם נוסחה איך אתם עושים את זה בלי שום תוספת תקציבית ובצורה מהירה ביותר.
נטע זלינגר: מה הקשר בין משרד הקליטה לרשות המקומית?
נטע זלינגר: מאותו הרגע שעולה נקלט, משרד הקליטה יכול להודיע לרשות המקומית, ומאותו הרגע הרשות המקומית תהיה אחראית על החינוך של הילד.
שרי פייר: משרד הקליטה עושה את זה.
שרי פייר: משרד הקליטה מתחיל את הטיפול שלו, למעט בעלייה קהילתית, ברגע ההגעה לארץ.
שרי פייר: בחו"ל מי שאחראי זה הסוכנות.
שרי פייר: חבל שאין פה נציגים שיכולים לטפל בעניין הזה.
אלכס מילר: אבל הסוכנות היא לא גוף ממשלתי.
שרי פייר: ברגע שאדם מגיע לארץ הוא מייד נפגש עם יועץ קליטה בקהילה.
שרי פייר: יועץ קליטה בקהילה או יועץ קליטה בכלל, מלווה אותו צמוד יד ביד.
אביבית ברקאי-אהרונוף: יש לי שאלה אחת לגבי אבחון פסיכולוגי.
אביבית ברקאי-אהרונוף: במידה והאבחון שמגיע מארץ המוצא איננו מוכר, על מי מוטלת העלות של האבחון הזה?
אביבית ברקאי-אהרונוף: שאלה שנייה, היא לגבי מעונות יום שיקומיים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: כאן בוודאי יש תלות, בין אם זה בקצבת ילד נכה ובין אם זה אבחונים אחרים.
אביבית ברקאי-אהרונוף: מה הפרוצדורה בנוגע לפעוט עם מוגבלות שצריך להיכנס למעון יום שיקומי?
אור נוי: לגבי מעונות יום שיקומיים – באופן ראשוני זכאי למעון רק מי שיש לו גמלת ילד נכה מהביטוח הלאומי, אבל לפחות 200 ילדים מאושרים להיכנס למעונות יום שיקומיים גם בלי שיש להם אישור מהביטוח הלאומי, על ידי ועדה מסוימת שאני היו"ר שלה.
אור נוי: במידה וישנם מסמכים רפואיים ואבחון פסיכולוגי, שמאשרים שהילד הזה נופל בקריטריונים מסוימים שנמצאים בחוק, הוא ייכנס למעון יום שיקומי ללא קשר אם הוא קיבל גמלה או לא קיבל גמלה מהביטוח הלאומי.
אור נוי: אני חוזר ואומר: מדובר בלפחות 200 ילדים בשנה.
אור נוי: לגבי האבחון הפסיכולוגי – זה נכון שלגבי ילדים בגיל הצעיר המערך ההתפתחותי עושה את האבחון, אבל המימון של האבחון הזה הוא של משרד החינוך.
אור נוי: כלומר, משרד החינוך מחזיר כסף לקופות החולים.
אור נוי: למעשה, אני מניח שאותו דבר צריך להיות גם לגבי ילד עולה שעובר אבחון פסיכולוגי או שהוא זקוק לאבחון פסיכולוגי שוועדת השמה ביקשה בשבילו.
ברהן מלדה: אני רוצה לשאול שאלה לגבי האבחון הפסיכולוגי.
ברהן מלדה: בקרב עולי אתיופיה, האבחון הפסיכולוגי לא תמיד נכון, ומוציאים אותם עם כל מיני הגדרות התואמות את ארץ המוצא שלהם או את היכולת השפתית שלהם.
ברהן מלדה: אין מאבחנים יוצאי אתיופיה שיכולים לאבחן אותם.
ברהן מלדה: יש מספר לא מבוטל של אבחונים, שהוא מוטעה.
ברהן מלדה: לפעמים מוצאים ילדים במסגרות שלא מתאימות להם.
אור נוי: אין לי תשובה לזה.
אור נוי: כדי שיהיו מאבחנים יוצאי אתיופיה, צריכים להיות מספיק פסיכולוגים יוצאי אתיופיה.
אור נוי: אני מוכרח לומר, שיש לנו לא מעט פסיכולוגים שבודקים באנגלית וברוסית.
אור נוי: אין לנו פתרון.
אור נוי: הפסיכולוגים עושים את הערכה בשפה העברית, ונעזרים בהורים ככל האפשר.
אור נוי: אני לא יודע אם יש או אין מקרים בהם האבחון לא אמין, מפני שבמערך ההתפתחותי אין רק פסיכולוג אלא גם רופא וגם אנשי מקצוע נוספים.
אור נוי: האבחון הוא רב מקצועי, ואם יש חוסר התאמה בדרך כלל עולים על זה.
אור נוי: עם זאת, אני לא יכול לבוא ולומר, שבטוח שכל האבחונים הפסיכולוגים לילדים יוצאי אתיופיה הם אמיתיים ומתארים את התמונה האמיתית.
אור נוי: אין לי פתרון.
טלילה נשר: אני רוצה לומר עוד משפט: במקרים שאנחנו בדקנו ישנה תלות מוחלטת בארגונים.