GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס מילר: אני יודע שאתם השקעתם פה המון כסף וזה לא בא כברור מאליו וכל מי שאומר שזה ברור מאליו, אז שינסה בעצמו.
אלכס מילר: אני כן התחלתי בשנה האחרונה להתעסק בתחום הזה, כי ראיתי שמההכרזות שהיו היום מכל מי שלקח חלק בתחום הזה, תכל'ס מה שנעשה, שמים וארץ.
אלכס מילר: בסופו של דבר אנחנו רואים שכל התחום הזה הופך להיות יותר בעייתי ויותר בעייתי.
אלכס מילר: אנשים לא כל כך מתפרנסים מהתחום בכלל, תרבות, אמנות, קולנוע, צילום.
אלכס מילר: אנחנו רואים גם אנשים שהם ברמה מאוד גבוהה, שהיום נמצאים בגיל מאוד מבוגר, שלא יכולים להעביר את היום, מחפשים נדבות, רק לא מזמן הייתה כתבה על אורלי קסטל בלום, וזה רק קצה הקרחון.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לכם שמדינות שהן במצב הכלכלי שלהן הרבה יותר בעייתי מול ישראל, התחום הזה הוא מאוד מפואר שם, שיודעות להשקיע, וזו לא בעיה, היום אפשר למצוא דרך לחזק את אנשי תרבות ואמנות בשביל שהם יוכלו לעשות את זה בצורה.
אלכס מילר: אף אחד לא מבטיח להם שהם יהיו מיליונרים, זה לא התחום.
רונית ידעיה: הם גם לא רוצים את זה.
אלכס מילר: אבל שיוכלו להתפרנס בכבוד, שתהיה להם הגנה בהיבט של הפנסיה, בהמשך הדרך שלהם, ואת זה אפשר לעשות ובזה צריך להיות איזה שהוא מהלך שהוא מהלך משותף לכולנו, שגם כל מי שנמצא בתחום הזה יידע איך לחזק את זה.
עודד ידעיה: דרך אגב, בית הספר שלנו הוא גם למען המורים, כחלק מהפרנסה, כי הרי באמת מכתיבת שירה אי אפשר... למשל נורית זרחי פה, היא מתפרנסת מהוראה.
עודד ידעיה: אם אתם זוכרים, לפני שנתיים-שלוש שהיו הפגנות פה ושביתות, בעיקר באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת תל אביב, אנחנו היחידים והראשונים שביוזמתנו ההנהלה כפתה על המורים לקבל שכר 12 חודשים ולעשות תנאים סוציאליים ולחסוך לפנסיה ודברים כאלה.
רונית ידעיה: כן, ויש לנו 200 מורים שכולם אמנים וכולם בתכנית של פנסיה, ביטוח לאומי וכל זה.
רונית ידעיה: הם לא הבינו מה אנחנו רוצים מהם, אבל פשוט כפינו עליהם.
עודד ידעיה: והם השתכנעו שזה לטובתם, כי הם הלכו לשאול רואה חשבון והוא אמר להם 'כדאי לכם, כדאי לכם, עזבו את המע"מ ואת החשבוניות'.
אלכס מילר: אני אומר לכם, אני כן חושב שאפשר לעשות שיתופי פעולה עם התלמידים, עם הסטודנטים, כבר במשך הלימודים שלהם, ושיתופי פעולה שיביאו לאיזה שהיא הקלה מבחינת העומס הכלכלי שיש על הסטודנטים.
אלכס מילר: צריך לשבת עם משרד התרבות, צריך לשבת עם השלטון המקומי, צריך לשבת עם הנהלת המוסדות והנהלת התיאטראות וההנהלה של כל מי שמתעסק בתחומים האלה היום ולמצוא מנגנון שהוא מנגנון משותף לכולם, כי היום כל אחד יורה לכיוון שלו.
רונית ידעיה: איך נעשה את זה אופרטיבית?
אלכס מילר: היום כל אחד יורה לכיוון שלו, תפיסת התרבות, עם המעט שיש לו, איכשהו הוא מצליח לעזור למערכת השלטון המקומי והשלטון המקומי תמיד, המטרה שלו היא ברורה, שכל אחד רוצה לחזק את האולם, שיבואו אליהם, אבל גם הם עושים את זה ברגולציה שלהם ואף אחד לא מבטיח שהדרך של השלטון המקומי היא אותה דרך שהמדינה מובילה אותה.
אלכס מילר: אותו דבר התיאטראות, זה לא תמיד שהתיאטראות מעוניינים לקחת חלק במה שמוביל השלטון המקומי או המדינה, כל אחד עם הפרספקטיבה שלו, אבל אני חושב שאם מוצאים את המכנה המשותף לכולם, אפשר לבנות את זה בצורה כזאת שתלמיד יידע שיש איזה שהוא עתיד לתלמידים וגם בכלל לכל העולם הזה.
אלכס מילר: אנחנו נעשה ישיבה נפרדת על האם אפשר למצוא מנגנון שהוא מנגנון משותף שיעבוד לפחות באחוז של 10% או 7% מכלל הפעילות שתהיה פעילות משותפת, ואז לדעתי זה גם יעזור לכל המערכת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו רצינו לשמוע את המפיק---
רונית ידעיה: ראש מחלקת קולנוע.
אלכס מילר: חזק אותי במה שאני אגיד, אבל לדעתי בכמה השנים האחרונות יש פריצה מאוד משמעותית בכל התחום הזה, והייתה רגולציה לנושא של המיסוי בקולנוע ובכלל היום בישראל מתייחסים ל---
קריאה: מאז חוק הקולנוע.
דיוויד נוי: נכון, עשור לחוק הקולנוע שאין ספק שהוא שינה את פני הדברים.
דיוויד נוי: אני יכול להגיד לך מהפרספקטיבה של ראש מחלקה בבית ספר שאני חושב שכבר אתם מבינים שיש בו ייחוד, שבמעט מאוד זמן יש פה הישגים יוצאים מן הכלל, סרטי בוגרים שהגיעו לפסטיבלים כמו פסטיבל קאן וסרט שלנו אף זכה בפסטיבל ונציה והיה מועמד לאוסקר וכל שנה יוצאים בוגרים, שזה לא פחות חשוב, כמו שרמזת קודם, לא רק אלה שבטופ שעושים את קיצורי הדרך לפיצ'רים הראשונים, אלא גם שיוצאים לתעשייה הקטנה שלנו הרבה מאוד אנשים מוכשרים במגוון של תפקידים כי זה תחום שיש בו הרבה מקצועות, לא רק בימאים, יש גם תסריטאים ומפיקים ועורכים וצלמים.
דיוויד נוי: מהפרספקטיבה הזאת של ניסיון, יש פה שאיפה למצוינות ואני כראש מחלקה רוצה לתת לסטודנטים שלי הכי הרבה.
דיוויד נוי: יש לי את האפשרות לתת גם את העשרה ממחלקות אחרות, יש פה הרבה אמנים ויוצרים שבאים ללמד במחלקה, למרות שהשכר שלהם יותר נמוך מאשר במקומות אחרים, כי אנחנו פחות מתמחים, בגלל הייחוד של המקום.
דיוויד נוי: יש לי אפשרות לשלב בלימודים סטודנטים שהם לא החתך הרגיל של סטודנטים לקולנוע, יש לי אנשים, למשל השנה, לפחות שלושה, שחצו את גיל ה-40 שנכנסו לשנה א' כמו שנה רגילה, אחרי ששניים מהם היו בקורס ערב, טעמו מזה והחליטו להגשים את החלום או לעשות הסבה מקצועית וכו', ולצד זה כל מיני אנשים אחרים.
דיוויד נוי: דיברתם על פריפריה, שזה דבר מעניין, כי למרות שיש עידוד לצאת דווקא מתל אביב לפריפריה, יש להם הרבה מאוד תמיכות שהם היו יכולים לקבל הם בחרו לבוא דווקא למנשר בגלל השם וההיכרות שלהם עם המקום ולנסות להיעזר ובאמת הם נתמכים גם במלגות שלנו וב---
אלכס מילר: כאיש קולנוע, מה היית אומר, מה חסר לנו במדינה בשביל לחזק את התחום הזה?
אלכס מילר: עזוב נגיד את החוק ואת הכסף.
אלכס מילר: תגיד כסף, כן, אבל לא בחוק קולנוע.
אלכס מילר: אני השנה הייתי כמה פעמים באוקראינה, בקייב, אני לא יודע מה הם עשו שם, אנחנו בודקים את זה עכשיו, אבל כל הוליווד שם, מצלמים שם ברמה שאי אפשר לתאר, כל השחקנים מביאים לשם את כל הציוד, עשו שם איזה שהיא רגולציה מבחינת הארנונה---
קריאה: הם מקבלים הקלות במס.
אלכס מילר: לא, אנחנו בדקנו עם רשות המסים, היום כל נושא הקולנוע כמעט ופטור.
רונית ידעיה: ממש לא.
רונית ידעיה: לא מתקרב למה שיש בעולם.
רונית ידעיה: אנחנו יודעים את זה ובדקנו את זה וההקלות, פרידה עשתה שם , אבל היא לא מגיעה בכלל לסגור את ה---
אלכס מילר: אתה יכול לפרט קצת על העניין הזה?
דיוויד נוי: אני יכול להגיד לך בקטנה שהלוואי שישראל היה מקום יותר אטרקטיבי כדי למשוך גם כוחות מבחוץ.
דיוויד נוי: מבחינת אקלים ומבחינת הלוקיישנים יש פה מדינה מדהימה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מבחינת האקלים אין כמו ישראל, פה אפשר לצלם, יש לך פה שלג ופה יש לך שמש.
דיוויד נוי: וכמה זה עצוב שיוצאים לפעמים---
אלכס מילר: לא, השאלה מה צריך.
אלכס מילר: אם אני היום מפיק, ישב איתי אחד מהמפיקים הגדולים מחוץ לארץ, לא משנה, הוא הולך לעשות סרט משותף עם גרמניה וישראל, זו השקעה אדירה, הוא כבר לקח פרסים על מה שהיה לו בסרט הקודם, והם תמיד מעלים את הסוגיות שיש פה איזה שהיא בעיה מבחינת העניין של מיסוי וביטוח ושל הכול.
אלכס מילר: החלק הגדול של השחקנים הם שחקנים ישראליים, שמכניסים, בגלל שיותר קל---
דיוויד נוי: אני יכול להגיד לך מהפרספקטיבה שלי, גם כיוצר, הרי אנחנו עושים את המקסימום כדי להוציא אנשים מוכשרים ואתה רואה שברמת ההצלחות של הקולנוע הישראלי, יש הצלחות אדירות ביחס לגודלה של התעשייה, הבעיה היא שמהשלב של אחרי בית ספר, יש להם קושי להשתלב ולהתפרנס מזה.
אלכס מילר: לא, אבל שם אחרי בית ספר זה מה ש...
אלכס מילר: ברגע שתהיה כאן תעשייה מפותחת---
דיוויד נוי: אם היה שהיו ...
דיוויד נוי: תראה כמה שנים לא מצליחה לעשות רפורמה---
צלילית בן נבט: מה שאתה מדבר עליו זה בעצם.
צלילית בן נבט: ..
צלילית בן נבט: גם עיריית תל אביב היום מעורבת בזה ואנחנו מכינים פרוגרמה לעידוד צילומים בינלאומיים פה בארץ, זה בהמשך לפרוגרמה שהייתה של התמ"ת שהם עשו.
צלילית בן נבט: הבעיה הראשונה, כמו שאתה אומר, זה המיסוי.
צלילית בן נבט: בחוץ לארץ, כשמעודדים הקרנות, צילומים, הם נותנים בין 30% ל-40% הנחה, פה אי אפשר לתת יותר ממס ערך מוסף ובקושי זה מגיע ל-20% וגם זה לא נותנים, אלא נותנים כשווה ערך.
צלילית בן נבט: זה דבר אחד.
צלילית בן נבט: והמכשלה השנייה זה שבעצם בהרבה מאוד מקומות, גם קרנות וגם ערים, אומרים לך 'אוקי, אנחנו ניתן לך 100,000 יורו אם תוציא פה 150,000 יורו', אבל המקום צריך לתת את ה-50,000 יורו, והיום עיריית תל אביב למשל בודקת האם היא תהיה מסוגלת לעשות כזה דבר, הבעיה היא להוציא את הכסף.
אלכס מילר: אני מציע לכם דבר כזה.
אלכס מילר: אני מציע לכם שיתוף פעולה עם המחוקק.
אלכס מילר: אם בא לך לשבת, אם יש לכם מחקרים, אם יש לכם ידע על מה שקורה בעולם, אם אתם רוצים אנחנו יכולים לשבת ומה שאתם לא יכולים לעשות בהחלטות של חוקי עזר עירוניים שאתם יכולים לעשות, תביאו את זה למליאה שלנו, אנחנו נחוקק לכם בחקיקה.
עודד ידעיה: לדעתי יש גם עוד נקודה, שחלק יכעסו עליי, אבל כשהם הולכים לאוקראינה או להודו הם מחפשים שכר עבודה, העובדים המקצועיים בזול, ובעניין הזה אתם צריכים לעודד בתי ספר, כי בתי הספר הטובים מייצרים המון אנשים ואז שכר העבודה הוא לא מאוד גבוה, כמו באמריקה.
צלילית בן נבט: למשל היום, אם רוצים לצלם את ירושלים, לא צריך לבוא לירושלים, אתה נוסע למרוקו ובמרוקו יש לך את כל ירושלים בנויה ואתה מקבל מהצבא או מירדן או שני לגיונות---
עודד ידעיה: גדודי חיילים בחינם.
צלילית בן נבט: סטטיסטים בלי כסף, בלי כסף.
צלילית בן נבט: אתה בא ומקבל את זה.
צלילית בן נבט: זאת אומרת יש כמה מסביב שכבר הבינו את הפוטנציאל והתחרות היא מאוד קשה.
צלילית בן נבט: אז זה לא רק השכר של העובדים, אנחנו בדיוק על זה מדברים בתל אביב, איך אנחנו רוצים לא רק שיצלמו את תל אביב או את ירושלים או את חיפה, כדי שזה יהיה, אלא שזה ייצור תשתית לפיתוח התעשייה.
קריאה: תדעו לכם שבירושלים כבר יש יותר צילומים בגלל הקרן, יש שם גידול.
אלכס מילר: בסדר, אבל אם יש איזה שהוא משהו שבאמת יכול לשנות את ה...
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כמובן שאני מצטרפת אליך במה שאתה אומר, כי החלום שלי לראות את מדינת ישראל כאחת מתעשיות הקולנוע הגדולות בעולם כי אני חושבת שהאקלים שלנו וגם החזות של מדינת ישראל, גם ים, גם כנרת, גם ים המלח, גם הרים, גם גשם, גם שלג, אני חושבת שאפשר פה לצלם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: .. פשוט לא מספיק עושים, לדעתי, יחסי ציבור בתחום הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך כיוצר, לי יש תחושה קצת, כישראלית, שאנחנו זוכים בדרך כלל בכל מיני פרסים כשאנחנו עושים פרופגנדה נגד מדינת ישראל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת אם יש סרט שהוא מאוד אנטי ישראלי, מאוד פרו פלשתיני, אז אנחנו בדרך כלל מקבלים פרס זה או אחר, ומעולם לא קיבלנו פרס שהוא לצדה של מדינת ישראל.
רונית ידעיה: אנחנו קיבלנו.
רונית ידעיה: הסרט שזכה עכשיו בפסטיבל ונציה, של מני פיליפ.
עודד ידעיה: סרט קצר.
רונית ידעיה: הוא זכה במקום ראשון בפסטיבל ונציה לפני שנתיים, זה סרט שעוסק בעולם של הישיבות, בלי קשר לפלשתינים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא חשוב, אני כבר אומרת לך שזה אנטי ישראלי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך, מבחינתי לעשות סרט על ישיבות, אני אומרת לעצמי, לא ראיתי את הסרט---
דיוויד נוי: כן, גם הסרט הזה, בוא נודה, הוא סרט ביקורתי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ברור, ברור.
דיוויד נוי: וזה בסדר.
דיוויד נוי: אבל אני אגיד לך משהו---
עודד ידעיה: לבנון וואלס עם בשיר לא היו נגד ישראל, להיפך.
אלכס מילר: לא, זה לא.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברים יקרים, באמת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול אותך כיוצר עד כמה בעצם אתה מעודד, כי אני חושבת שזו אחת הבעיות בתחום הקולנוע, אני באה מתחום התקשורת, הייתי ארבע שנים במועצת התרבות והאמנות ואני מכירה מאוד מקרוב את הבעיות של התחום הזה, אבל אני חושבת שיש קצת בעיה לעודד גם נבחרי ציבור לעזור לקולנוע, כי אנחנו שמים לב באיזה שהוא מקום שברגע שזכינו זה בדרך כלל סרט אנטי ישראלי, ואני שואלת האם אתם כבר מלכתחילה, בגלל שאתם יודעים שזה המצב, לא מעודדים אנשים שבאים ללמוד אצלך ללכת לנטייה פוליטית מסוימת, לעשות סרטים עם נטייה מסוימת, כי האפשרות לזכות היא יותר קלה?
דיוויד נוי: חלילה.
דיוויד נוי: אני מלמד את הסטודנטים שלי דבר אחד מרכזי, אנחנו מלמדים אותם הרבה דברים אבל הדבר הכי חשוב זה ללכת עם משהו שהם מאמינים בו, וזה לא משנה כרגע מה הדעות הפוליטיות שלהם.
דיוויד נוי: יש לי הרבה סטודנטים מגוונים בדעות, יש פה סטודנטים שגרים בשטחים, יש מגוון של סטודנטים, זה לא מעניין אותי מה בדיוק האג'נדה הפוליטית שלהם, מה שמעניין אותי זה שהם יהיו מחוברים לאיזה שהיא אמת.
דיוויד נוי: אני כן רוצה יוצרים שחיים במדינה ומעורבים ורוצים להגיד משהו, זה לא בהכרח אנטי, להיפך, זה צריך להיות בעד.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אתה מסכים איתי שרוב הסרטים שזכו הם סרטים---
רונית ידעיה: צריך לבדוק את זה.
רונית ידעיה: אני לא בטוחה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תני לי סרט שזכה שהוא לא.
רונית ידעיה: של הבת שלי, אור.
רונית ידעיה: זכה בפסטיבל קאן במקום ראשון, אור, הוא סרט על משפחה, יחסים בין אם ובת.
רונית ידעיה: זה לא.
רונית ידעיה: אבל, יוליה, את צריכה להבין---
צלילית בן נבט: המטרה של בתי ספר לאמנות בעיניי היא לפתח חשיבה ביקורתית, גם באוניברסיטאות, גם בהנדסה.
צלילית בן נבט: מי שקיבל היום או אתמול פרס נובל בכימיה הוא בן אדם ששנים היה לו קשה לשכנע, אבל הוא האמין באמת שלו.
רונית ידעיה: לא קשה לשכנע, שעשה הפוך וצחקו עליו.
עודד ידעיה: שלושה פרופסורים אמריקאים אמרו שהוא הוזה.
צלילית בן נבט: ---המוסדות להשכלה הגבוהה, כולל קולנוע, חשיבה ביקורתית.
צלילית בן נבט: השאלה היא למה בסופו של דבר, מדינות אחרות, יש להן עניין.
צלילית בן נבט: איך משווקים פה עוד סרטים אחרים, זה לאו דווקא היוצרים, יש עוד סרטים, צריך לראות איך---
אלכס מילר: יוליה, השאלה שלך היא לדיון אחר, היא לדיון שיותר קשור לתקצוב המדינה בסוגיות כאלה ואחרות לפי קריטריונים שהמדינה יודעת לתקצב.
אלכס מילר: זו סוגיה שיכול להיות שיכול להיות שנעלה, אבל בלי שום קשר לכאן, פה נותנים כלים, לא מאמין שיש מישהו שיגיד לסטודנט---
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יושבת פה צלילית שאמרה עכשיו שצריך לחנך לחשיבה ביקורתית, גם לי יש ביקורת קצת.
עודד ידעיה: נכון, התקבלת לבית הספר.
צלילית בן נבט: אני לא יודעת כמה אתם מודעים, מנשר, כמו שאתם יודעים, יושב במבנה שכור, גם הם בהתקשרות עם העירייה חיפשו הרבה זמן מקום אחר ובפעולה משותפת עוברים לתחנה המרכזית הישנה, קיבלו מהעירייה שלושה דונם לבנייה בהקצאה ללא תמורה, כשאת הבנייה הם עושים.
צלילית בן נבט: שוב, זה יחסוך שכר דירה ודברים כאלה, זה לא יחסוך בארנונה, זה ישחרר איזה שהוא חלק מהתקציב, מצד שני יהיה להם שטח הרבה יותר גדול.
עודד ידעיה: אנחנו, על חשבוננו, והלכנו לדרום תל אביב ולא לצפון תל אביב, למר ות שהציעו לנו גם שם---
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בתוך התחנה המרכזית?
עודד ידעיה: בתוך התחנה, בשטח של הרציפים, שיש שם לא רק פליטים, דרך אגב, יש שם גם המון תושבים.
צלילית בן נבט: בעצם כל הרציפים שם זה שטח של עשרה דונם, הכוונה של העירייה להכניס מוסדות כדי לשדרג את כל השכונה, אבל זה עוד דוגמה ל---
איתמר גורביץ: מאיפה הכסף לזה?
עודד ידעיה: אמור להיות ממשרד התרבות ומהסטודנטים.
מיכל שדות: ממשרד התרבות, אבל לא 100%.
עודד ידעיה: לא, ומהסטודנטים ומחיסכון.
עודד ידעיה: לכן אני אומר, אנחנו כל שנה מגרדים את עצמנו.
אלכס מילר: טוב, רבותיי, אנחנו ממשיכים הלאה.
עודד ידעיה: תודה רבה לכם.
עודד ידעיה: סיור בבית צבי
מיכה לוינסון: ברוכים הבאים לבית צבי, לבית ספר לאמנויות הבמה.
מיכה לוינסון: זה תומר כהן, רכש חדש.
מיכה לוינסון: גם אני חדש, קודם כל אני במאי תיאטרון, ניהלתי את פסטיבל ישראל הרבה שנים, שמונה פסטיבלים, אני פה שנתיים וקצת וקראתי לדיוויד ותומר, שיושב פה שנה וחצי.
מיכה לוינסון: צוות דולפין, ענת ואושרת ועוזרתי שובל, זה אנחנו.
מיכה לוינסון: יש כמה דברים.
מיכה לוינסון: האמת היא שאני מעדיף לענות על שאלות, אבל אני אתן סקירה מהירה.
מיכה לוינסון: בית הספר נולד לפני 50 שנה, הוא הוקם על ידי משרד החינוך והתרבות אז, אז זה היה אותו משרד, על ידי המועצה לתרבות ואמנות של משרד החינוך אז והוא בבסיס בית ספר למשחק.
מיכה לוינסון: בשנים האחרונות פתחנו מסלול, שתומר מרכז, של הפקה וניהול הצגה, דבר שמוכיח את עצמו כמקצוע שבו יש עבודה ובינתיים ניזון מתלמידים שמאוד מחוברים לנושא אבל לא יהיו שחקנים, ואגב, אם צריך לומר, בוגרי המחזור האחרון, שני בוגרים, שניהם עובדים, אני מניח שהרקורד הזה יישמר גם הלאה וזה ממש כל ההיבטים הטכניים והאחרים של תיאטרון מאחורי הקלעים, לא על הבמה, וההסבה למחול או למוזיקה, או אפילו לקולנוע, היא די מזערית, כי זה במידה רבה אותה עבודה.
מיכה לוינסון: בתיקים שחילקנו לכם אנחנו מציינים הרבה בוגרים.
מיכה לוינסון: אני מוכרח לומר שנוכחות של בוגרי בית צבי בתיאטרון ובקולנוע ובטלוויזיה ואפילו בדברים עוד יותר מרוחקים ממשחק היא נוכחות מאוד גבוהה, בוגרי בית ספר, נאמר של שנה שעברה, הוא בפירוש מספר גבוה, 60% מהם עובדים במקצוע.
מיכה לוינסון: למען ההגינות צריך לבדוק מה קורה אחרי איקס שנים ומה קורה אחרי עשר שנים, אבל אלה אחוזים שקשה לתאר כמה הם גבוהים.
מיכה לוינסון: אחת הדרכים לתאר את זה היא לומר לכם שמעודכן מניו יורק סטייט, מדינת ניו יורק, אחוז בוגרי בתי הספר שעובדים הוא טיפה פחות מ-5% ואנחנו מדברים על 60%.
מיכה לוינסון: זה גם נובע מזה שנפתחו הרבה יותר אפשרויות תעסוקה לבוגרים, יש עשייה בתיאטרון.
מיכה לוינסון: אנחנו יצרן בכלל של אמנויות די מטורף, לא בפרופורציה לגודל המדינה, ועל זה אני רוצה לומר מלה בהמשך.
מיכה לוינסון: בכל אופן אפשרויות התעסוקה לשחקנים צעירים גדלו באופן מטאורי בגלל פעילות ענפה מאוד בתיאטרון הציבורי, נאמר המיינסטרים, בעשרות קבוצות פרינג', תיאטרון אלטרנטיבי, כל הכינויים האלה אבל של עשייה אחרת וכמובן בסדרות טלוויזיה, בדרמה לטלוויזיה ולקולנוע, שחטף ברוסט רציני לטובה, בין השאר בעיניי בגלל חוק הקולנוע.
מיכה לוינסון: אין ספק שזה אחד התמריצים לזה שהיום הקולנוע הישראלי מוצג לא רק בפסטיבלים ובמסגרות אמנותיות, אלא גם בבתי קולנוע מסחריים בעולם.
מיכה לוינסון: נושא שמאוד הייתי רוצה להעלות בפניכם, כי הוא מציק לי מהיום הראשון שאני פה.
מיכה לוינסון: הביוגרפיה שלי לא כל כך חשובה, אני בעיקר במאי ורוב חיי הייתי בחדרי חזרות ועשיתי המון הצגות, יותר מדי, בכל התיאטראות ובאופרה וכן הלאה.
מיכה לוינסון: אני במקרה עם שלל תארים אקדמאים, אבל זה מה שמציק לי בבית צבי, בבית צבי לומדים שלוש שנים, בשנה א' מ-9 בבוקר עד 4.5 עם אפשרות לעשות תרגיל שזה סוחב אותנו לתוך הערב, להיות מאוד דייקן, בשליש א' ו-ב', אנחנו עדיין בשלישים, יש תרגיל בחירה ובשליש ג' יש תרגיל לכולם.
מיכה לוינסון: תרגיל הוא הצגה מלאה ללא פרודקשן ווליו, זאת אומרת ללא תפאורה, ללא תאורה, ללא תלבושות, כמעט ללא מוזיקה, מכבים את האור, מקסימום לוחצים על טייפ וגונבים שמלה ממחסן התלבושות, שהוא אגב יפה מאוד ואני מקווה שנעבור בו, והקהל הוא אך ורק תלמידים ומורים, אין לא הורים ולא משפחה, זה באמת תרגיל בתוך עבודה.
מיכה לוינסון: זה בניגוד להצגות שנה ג', שהן הצגות מלאות, מבוימות, מעוצבות, עם תפאורה, תלבושות, מוזיקה, תאורה, כוריאוגרפיה, בתהליך מאוד דומה לתהליך בתיאטרון וההצגות מוצגות למורים, תלמידים, משפחה וכן הלאה ולקהל הרחב.
מיכה לוינסון: מוכרים כרטיסים ולא מעט.
מיכה לוינסון: המספרים נראים בסך הכול בעלייה גדולה בשנתיים האחרונות, אני אבקש מתומר תיכף לפרט בעניין.
מיכה לוינסון: בשנה ב' לומדים מ-9 בבוקר עד הלילה, בשנה ג' מתעסקים בעיקר, זה מזיגה בין בית ספר לתיאטרון, מתחילים להריח את ההתנהגות של הג'ונגל בחוץ ויש שיעורים מאסטר קלאסס, פחות שיעורים, הם בעיקר מגויסים ל-30 הצגות מלאות, זה יותר מכל תיאטרון, שמועלות על ידי תלמידי שנה ג', מה שמבטיח שלכל תלמיד יש חמישה-שישה אתגרים משחקיים, לא אומר תפקיד ראשי, אבל אתגרים משחקיים מגוונים, קלאסיקה, מודרני, ישראלי, קומדיה, טרגדיה---
קריאה: 30 הצגות זה 30 הפקות שונות?
מיכה לוינסון: שונות לגמרי, כולן לפני קהל ועל כל זה אין תואר אקדמאי.
אלכס מילר: אדוני, אתה בטוח שאתה רוצה תואר אקדמאי?
מיכה לוינסון: אני אומר לך ביושר רב, אף שחקן לא צריך תואר אקדמאי, אף אחד לא יקבל תפקיד כי יש לו בי.
מיכה לוינסון: איי ואף אחד לא יקבל תפקיד כי אין לו בי.
מיכה לוינסון: איי.
אלכס מילר: אז בשביל מה אתה צריך תואר?
מיכה לוינסון: בשביל אותם אלה, והלוואי והם יהיו רק 40%, בינינו הם הרבה יותר, שלא נהיים שחקנים ואז בי.
מיכה לוינסון: איי הוא---
אלכס מילר: ביקשתם בקשה להכרה מהמועצה להשכלה גבוהה?
מיכה לוינסון: כן.
מיכה לוינסון: המועצה להשכלה גבוהה לא התעסקה איתנו, אנחנו קטנים מדי---
אלכס מילר: לא, יש הרבה יותר קטנים מכם.
אלכס מילר: מתי הגשתם בקשה?
מיכה לוינסון: אנחנו היינו בקשר עם המועצה להשכלה גבוהה לפני שנתיים, אחרי שעשיתי פגישות עם חמישה גורמים אקדמאיים, שכולם לא רק מוכנים לשתף פעולה---
אלכס מילר: לאיזה מסלולים ביקשתם?
אלכס מילר: הרי לא ביקשתם לכל המסלולים, ביקשתם בטח לאחד או שניים.
מיכה לוינסון: המסלול המרכזי זה משחק.
מיכה לוינסון: אני מוכן להיכנס לזה, באמת הקדשתי לזה שנה שלמה ויש לי הסכם מוכן לחתימה עם אוניברסיטת תל אביב ושנקר נורא רוצים ומכללת רמת גן נורא רוצה---
אלכס מילר: אתה לא צריך היום, אני כבר אומר לך, אבא או אמא בעניין הזה, אתה יכול להיות לבד לגמרי.
מיכה לוינסון: מסתבר שלא, אבל אני אשמח לדבר איתך.
מיכה לוינסון: הם לא מוכנים לדבר, לא איתנו---
אלכס מילר: מי זה הם?
קריאה: המועצה להשכלה גבוהה.
מיכה לוינסון: גם לא עם בית הספר לקולנוע סם שפיגל.
אלכס מילר: אם אתה באמת שלם עם עצמך ואתה אומר 'אני רוצה כאן תואר ראשון', יש משמעויות, גם בהיבט הכלכלי.
אלכס מילר: אתה מכללה פרטית לכל דבר, אתה תגבה את שכר הלימוד שאתה קבעת לעצמך לגבות, אף אחד לא יתערב לך.
אלכס מילר: ברגע שאתה מכניס את המועצה להשכלה גבוהה כרגולטור למתן תואר ראשון, הרי אתה מבין שברגע שאתה מקבל הכרה והסטודנטים שלך הופכים להיות חלק מהמנגנון שהמדינה יצרה אותו והרגולטור זה המועצה להשכלה גבוהה, זאת אומרת סילבוסים, מרצים לפי הקריטריונים, כל העניין---
מיכה לוינסון: אני לא מעוניין.
מיכה לוינסון: אני לא מעוניין באקדמיזציה של בית הספר.
מיכה לוינסון: זה נראה לי אבוד, זה נראה לי חלק---
אלכס מילר: אבל אתה לא יכול היום במדינה להמציא תואר משלך בלי הרגולטור לעניין של תואר.
אלכס מילר: יש לך מנגנון שהוא אמנם פשוט אבל די מסובך בהיבט של---
מיכה לוינסון: אבל אני לא רוצה לעשות ויכוח, ההיפך, אני מבקש עזרה, אבל Rada בלונדון, ג'וליארד בניו יורק, סנט פטרסבורג בסנט פטרסבורג---
אלכס מילר: כולם כפופים לרגולטור.
מיכה לוינסון: ארנסט בוש בברלין, נותנים תארים לתלמידים שלהם על פי---
אלכס מילר: אבל הם כפופים לרגולטור של מי שמכיר בהם לתואר ראשון אצלם במדינות.
מיכה לוינסון: אבל הם מכירים בתואר ראשון, על פי מה?
תומר כהן: בניגוד לאוניברסיטה הם שם פטורים מהדרישה ללימודים שהם תיאורטיים, הקורסים המעשיים שלהם---
מיכה לוינסון: ואנחנו מלמדים תיאורטית יותר מכל בית ספר למשחק.
אלכס מילר: היום יש אולי רק בית ספר אחד, לדעתי זה בצלאל, שמעניק תואר אקדמי ללימודי אמנות.
מיכה לוינסון: גם שנקר.
אלכס מילר: כן, אבל הוא לא עולה על במה.
אלכס מילר: צריך לבדוק---
מיכה לוינסון: גם בבצלאל אין במה.
אלכס מילר: אני אומר לכם, אין לי בעיה לקדם את העניין הזה ועם קצת מאמץ ועם קצת לחץ אפשר להצליח, מה שחשוב לי שאתם צריכים להבין מה המשמעויות של העניין הזה.
אלכס מילר: יש יתרונות ויש חסרונות לכל דבר, ברור שבסופו של דבר, כשאתה מעניק תואר ראשון לבוגרים שלך, זה יכול לעזור להם בכמה וכמה מקומות, זה דבר שהוא מבורך, אבל עדיין הרגולטור הוא זה שיאשר לך את הסילבוס, הוא יכול להתערב בנושאים כאלה ואחרים, לא ברמה אקדמית, לא ברמה של איך אתה מלמד ומי מלמד אצלך, אבל יש סוגיות כאלה ואחרות, בגלל זה המדינה נתנה לאקדמיה חופש פעילות הרבה יותר רחב מכל דבר שקשור היום למדינה.
אלכס מילר: יש סעיף 15 על חופש אקדמי, זה הסעיף שכל האקדמיה נהנית ממנו, אבל עדיין יש את הפרמטר הזה.
אלכס מילר: אז יכול להיות שמצד אחד אתה תצטרך קצת---
מיכה לוינסון: אני לא רוצה לגזול את הזמן לכולם.
מיכה לוינסון: אם תסכים לדבר איתנו על זה.
מיכה לוינסון: ..
מיכה לוינסון: אני לא מעוניין בזה, משום שאני אבגוד אז בעינוגים המקצועיים של משחק שדורשים איקס שעות משחק, איקס שעות תנועה, איקס שעות דיבור, איקס שעות פיתוח קול, ופה אנחנו נותנים, אגב, יותר מאחרים, מסיבה, לא כדי להתחנף, שלל קורסים דיוניים שנוגעים לתולדות הדרמה, תולדות הקולנוע, שזה כולה המאה ה-20, תולדות המוזיקה, אבל אין לי עניין לתת עכשיו עוד יותר שיעורים אקדמאיים ועל ידי פרופסורים---
אלכס מילר: תואר לאמנות על במה, אם אין תואר כזה היום בישראל, אז בטח כשיבנו את המסלול יבנו אותו יחד איתכם.
אלכס מילר: המנגנון של זכאות לתואר ראשון של כמה נקודות זכות אתה צריך בשביל לקבל תואר ראשון, בטח יבנו את זה יחד איתכם ויחד עם המשרד---
מיכה לוינסון: בנו.
מיכה לוינסון: 30 נקודות הם מוכנים לתת לשלוש שנות לימוד בבית צבי.
אלכס מילר: לא, אם אנחנו נלך, אנחנו נלך בכיוון אחר.
אלכס מילר: אני לא רוצה שנגיד היום אוניברסיטת תל אביב תהיה זאת שנותנת תואר אקדמי לבית צבי.
אלכס מילר: זה לא יהיה ככה, זה לא עבד ולא הצליח במקומות אחרים, בגלל זה הפרידו את כל המכללות שהיו בישראל מהאוניברסיטאות.
אלכס מילר: פעם כל מכללה נגזרת של אוניברסיטה, תחת קורת גג של אוניברסיטאות ונותנים תעודות של אוניברסיטאות, היום כולם נפרדו, היום כל אחד לבד.
אלכס מילר: אתה לבד יכול היום, בעיקרון כביכול, לתת תואר ראשון באמנות הבמה, צריכים לבנות את זה בצורה מסודרת איתם והם צריכים לתת לך, כמכללה, הכרה למתן תואר אקדמי במסלול כזה וכזה, כמובן כשהם קובעים בעצם כמה שעות לימוד, כמה נקודות זכות הוא צריך לקבל בשביל... זה לא בעיה.
אלכס מילר: אם אתם מוכנים, אנחנו יכולים להוביל.
אלכס מילר: בסופו של דבר אתה מבין שברגע שנותנים לך, אז גם האחרים ינסו ליישר קו וגם לקבל אותו דבר.
אלכס מילר: זו צריכה להיות החלטה ברמה עקרונית, האם בנושא של אמנות הבמה צריך לתת תואר ראשון או לא.
אלכס מילר: אם מקבלים החלטה שצריך לתת תואר ראשון, אז אני כבר אומר לכם, אני לא ממליץ לכם ללכת תחת קורת גג של מוסד כזה או אחר כי אתם מאבדים את הייחודיות שלכם, וגם היום החוק מאפשר לכם לעשות את זה לבד.
אלכס מילר: אין שום מניעה.
מיכה לוינסון: אבל צריך לעבור את המועצה להשכלה גבוהה.
אלכס מילר: כמובן.
אלכס מילר: אין לך גוף אחר שיכול להכיר בך.
מיכה לוינסון: והמועצה להשכלה גבוהה, נכון ללפני שנתיים, התעסקתי בזה באופן מאוד נמרץ, נראה היה לי גוף שיש בו איזה שהיא סנוביות---
אלכס מילר: רבותיי, את המועצה להשכלה גבוהה תשאירו לי, מה שחשוב שאתם תהיו סגורים עם ההחלטה הזאת שיש צורך היום במדינת ישראל להכיר באמנות הבמה לתואר אקדמי, זה כבר מהלך שצריך לעשות אותו בצורה נפרדת, בלי שום קשר, לא לשנקר ולא לאוניברסיטת תל אביב, שכל אחד עם הכבוד שלהם, אבל זה משהו שצריך לקבל כהחלטה עקרונית.
מיכה לוינסון: אבל הכבוד היה דו סטרי, כי למשל אוניברסיטת תל אביב אמרו 'ואז תלמידינו יבואו ללמוד משחק אצלכם', כי בהיותם היום באמת מחלקה אקדמאית ומאוד עיונית---
אלכס מילר: אבל אתה מבין שאוניברסיטת תל אביב זו אוניברסיטה ציבורית שעובדת כמוסד מתוקצב, אתה מכללה פרטית, אתה לא תתחיל עכשיו לגבות שכר לימוד כמו באוניברסיטה ואחר כך לחפש איך לממן את המוסד.
מיכה לוינסון: לא, אני אומר את זה לא מההיבט של שכר לימוד, אלא העובדה שבשנים האחרונות אתה לא יכול למנות שחקן אחד מהאוניברסיטה, להוציא דן שפירא.
מיכה לוינסון: וזו מחלקת מחקר מצוינת.
אלכס מילר: קודם כל עצם העובדה שאנחנו הצלחנו בחוק להכיר בסטודנטים שלומדים במוסדות לאמנות ולעיצוב כסטודנטים מן המניין, וזה היה חוק שלי שעבר השנה, זו כבר הייתה מקפצה.
מיכה לוינסון: מודה לך מאוד.
אלכס מילר: כביכול הסטודנטים היום שלכם שווים לכל סטודנט לתואר ראשון.
מיכה לוינסון: באוטובוס.
אלכס מילר: לא רק באוטובוס, בכלל.
קריאה: זה גם חשוב.
תומר כהן: אנחנו מחפשים דרך שבה יהיה ניתן לשמור על אופיים ולא רק שלנו אלא של כלל המוסדות שמלמדים משחק ואמנויות הבמה, מבלי להפוך אותם לבתי ספר פרונטאליים אקדמאיים שעוסקים בניתוח ובביקורת, אגב, גם אם זה אומר מבלי לעבור שימוע של המועצה להשכלה גבוהה, אלא להסתמך על הקריטריונים שבשעה טובה נחקקו לבתי ספר למשחק לדוגמה.
תומר כהן: הרי מוגדר מספר השעות ומוגדרים הצרכים האקדמאיים ומוגדר הכול.