GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס מילר: אני אשמח, כי יכול להיות, אנחנו ראינו את זה במקומות אחרים, כל הנושא למשל של ספורט, בגלל שלא מגישים כתבי אישום אז אנשים גם לא כל כך רצים להתלונן.
אלכס מילר: זאת אומרת התיקים נסגרים מחוסר עניין לציבור, לא מגישים כתבי אישום ואותם התלמידים עוברים את החוויות של חקירה ו---
אסף וינינגר: רוב התיקים נסגרים, מבדיקה שאנחנו עשינו.
אלכס מילר: יש לך את הנתונים?
אסף וינינגר: הם לא נמצאים כאן, אבל מהנתונים שראיתי רוב די גבוה של התיקים שנפתחו בסופו של דבר נסגרו כשהסיבה לזה היא חוסר עניין לציבור.
אסף וינינגר: זו הסיבה העיקרית לסגירת התיקים.
נסים זאב: מה קורה לגבי י"ב, למשל, שהם גבוליים לגבי הגיל?
נסים זאב: זה משנה אם זה 17.5 או 18 ויום?
ליאת לב: כאן הנתונים הם עד גיל 17.
ורדה רפפורט: בגלל זה הנתונים נשמעים לי לא לגמרי...
ורדה רפפורט: בשירות המבחן לנוער, וזה נכון לגבי המשטרה, הם מפנים אלינו נערים בגיל אחריות פלילית.
ורדה רפפורט: גיל אחריות פלילית זה גיל 12 עד 18.
ורדה רפפורט: זאת אומרת נער שעבר ביום, לשאלתך, את גיל 18, לא יטופל כבר במסגרת שירות המבחן לנוער ואז המשמעות אחרת.
נסים זאב: המספרים שהיא הצביעה זה עד 17 או עד 18?
ורדה רפפורט: אם אתם רוצים מספרים, היא ציינה גם עברות וזה שונה, כי מספר העברות הוא אחר ממספר המופנים.
ורדה רפפורט: מופנים זה נער, נער שמופנה.
ורדה רפפורט: מספר הנערים שהופנה בגין עברות אלימות בשנת 2010 הוא 7,671 נערים שהופנו לשירות המבחן לנוער, זאת אומרת נחקרו במשטרה בגין ביצוע עברת אלימות---
אלכס מילר: משרד החינוך מעביר איזה שהיא מודעות לילדים מגיל 12 שיש להם אחריות פלילית?
עינב לוך: בנושא הזה אני יכולה להגיד שחברנו לשתי תכניות, יחד עם פרקליטות המדינה, תכנית מסר, יחד עם הסנגוריה הציבורית וגם עם קצינים למבחן לנוער, הם מגיעים לבתי הספר ומעבירים הרצאות בבתי הספר לגילאים המותאמים.
עינב לוך: מה שחשוב לנו באמת להכניס את זה כחלק מהתכנית, גם תהליך חינוכי, כשהם מבינים מה האחריות שלהם, וגם הרצאה על ידי נציגים מהפרקליטות שמעבירים את המסרים בבתי הספר.
אלכס מילר: נעמי, בבקשה.
נעמי ריפתין: אני יודעת שיש בעיה עם אלימות בכל התחומים, אבל אני רוצה דווקא להביא את החצי המלא.
נעמי ריפתין: המזכירות הפדגוגית נותנת מדי שנה פרס בנושאים ירוקים.
נעמי ריפתין: בשנה שעברה נתנו פרס לבתי ספר שעוסקים במניעת אלימות.
נעמי ריפתין: קיבלנו 70 תכניות מערכתיות של 70 בתי ספר בכל הארץ, בכל המגזרים, של מורים וצוותי מורים שעשו יוזמות יפהפיות, עם הקהילה, עם ההורים, עם התלמידים, בנו פינות חי, פינות ירוק, חוקים שהילדים כותבים, דרך אמנות, דרך מוזיקה, עבודות נפלאות.
נעמי ריפתין: כלומר עשרות בתי ספר, נכון, זה לא מכסה את המערכת כולה, מורים מיוזמתם, מנהלים, קהילות, עושים עבודה יפהפייה.
נעמי ריפתין: אני תמיד אומרת, לו התקשורת היתה דקה בשבוע נותנת תמונה של עשייה של מערכת החינוך, של הדברים היפים, כולנו היינו זוקפים את הגב ואומרים איזה יופי של מערכת, למרות שאני יודעת, אני לא עיוורת, יש גם חצי ריק, אבל יש חצי מלא, של מאות בתי ספר שעושים עבודה---
נסים זאב: אין תכניות חינוכיות בטלוויזיה?
נעמי ריפתין: מאוד חינוכיות, ממש מרתקות בחינוכן.
נעמי ריפתין: אז אני רוצה שנראה גם את החצי המלא.
נסים זאב: אני מאוד רציני, כשאת אומרת דקה, את מתכוונת בחדשות?
נעמי ריפתין: בחדשות.
נסים זאב: לא בתכנית לימודית, כי יש תכנית לימודית.
נעמי ריפתין: לא, בחדשות, דקה בשבוע.
אתי אלוני: אני רוצה לדעת מתוך הנתונים, האם קיים פער או האם נבדק איזה שהוא פער בין מידת האלימות של בני נוער, בין במוסדות חינוך ובין מה שאנחנו קוראים הבלתי פורמלי.
אתי אלוני: אני חושבת שפה תתגלה לנו התמונה ואני בכוונה מכוונת לזה כי, אני מרגישה כמו איזה מטיף בשער, אני רוצה לבוא לומר כאן בוועדה שאני חושבת שזה לא מספיק שמטפלים בזה, את הדגשת את זה מאוד, בהשקעה המערכתית ובעבודת צוות בית הספר.
אתי אלוני: אני רוצה להגיד שאותי לא מעניין המורה, אני בכוונה אומרת את זה, אותי מעניין התלמיד.
אתי אלוני: אותי מעניין אותו תלמיד שכשהוא יוצא ב-12 או 2 משערי בית הספר, מה קורה איתו בין 2 ל-2, או 2 ל-10 בערב, ובסופו של דבר האם למה שקורה בבוקר יש השלכה על מה שקורה אחר כך, ואנחנו יודעים כמה מקרי אלימות, ונדליזם, , קורים בדיוק אחרי אותו טיפול שעשו או לא עשו בבית הספר.
אלכס מילר: בשביל זה יש את הפרויקט של עיר ללא אלימות.
אתי אלוני: לא הכול תחת אותה עין בוחנת.
אתי אלוני: אני רוצה לכוון ולומר שזה חוזר לנו להרבה מאוד דברים שאנחנו מדברים עליהם בהסתכלות האורך ולא הסתכלות הרוחב ומבחינתי אני מסתכלת כרשויות מקומיות ואני אומרת כאן ליושב ראש, ואתה שאלת לגבי תקציבים, אדוני חבר הכנסת, אם היו מספיק תקציבים אז אולי לא היו רק 16 תחנות טיפוליות אלא 216 תחנות טיפוליות, אני מגזימה.
אתי אלוני: אני חברה בפרס ועדת החינוך היישובי ואני רואה כמה יישובים בשיניים מתמודדים מכספם, מדברים שאין להם, כדי לשים תחנות כאלה, סיירת הורים, עוד פטנטים כאלה ואחרים כדי להתמודד עם סיפור האלימות.
אתי אלוני: זאת אומרת, אם זה נושא שברמה הלאומית הוא נושא חשוב, אני חושבת, אדוני היושב ראש, שהדבר הזה לא יכול להיות רק ב-16 תחנות בארץ.
אתי אלוני: אנחנו צריכים לקחת את הדבר הזה ושהוא יהיה טיפול אורכי, טיפול אנכי, טיפול שנותן לכל האורך ושלא רק המורה המוגן בבית הספר.
אתי אלוני: אותי לא מעניין המורה המוגן, לצורך העניין, ושתהיה לו סביבה, אותי מעניין אותו תלמיד שיש לו צוותי התערבות בבית הספר, אבל אחרי זה הוא מגיע הביתה וחוטף את מה שהוא חוטף ואחרי זה הוא מגיע למגרש המשחקים ובועט וזורק ועושה, ו... ו... ו... ובסופו של דבר אני חושבת שהדבר הזה לא מטופל באופן הזה, הוא מטופל במן פאזל לא מסודר כזה, בחלקים, הוא לא מטופל באופן סיסטמתי ואני אומרת לכם שזה בסוף מגיע לראשי הרשויות המקומיות, כשכל אחד בתבונות וביכולות שלו, מתרומות כאלה ואחרות.
אתי אלוני: מכיוון שאין תקציב מוגדר ומסומן לעניין הזה, אז הוא עושה מה שהוא יכול, אז הוא מגדיר, 'אז תהיה לי סיירת אחת', 'יהיו לי שמונה', 'יהיה לי מרכז לאלימות, תהיה לי עין בוחנת', יש פטנטים נהדרים, כמו שאת אומרת, באמת יפים, אבל אלה פטנטים מקומיים ואני לא חושבת שיש עיר שלא מתמודדת עם הסיפור הזה, זאת אומרת זאת מחלה לאומית, זה משהו שצריך ללכת בו לרוחב ולהסתכל על כל התמונה ולבוא ולהגדיר, כן, צריך להיות סעיף, אקלים בטוח צריך להיות לא רק בתוך מוסד בית ספרי, אקלים בטוח גם צריך להיות בבנק וגם צריך להיות בקופת חולים וגם צריך להיות במקום אחר.
אתי אלוני: אני מתייחסת לתלמיד או לנער הגדל ובסופו של דבר צריך להתייחס לכלל הממשקים שאיתם הוא בא במגע.
אתי אלוני: אז אולי להכשיר לא רק את מורי בית הספר, אולי גם את מאמני הספורט, אולי גם את כל הרבדים האחרים שבאים באותו מגע חינוכי עם הילד הזה.
אתי אלוני: גם הם סובלים.
אתי אלוני: אז לכן אני אומרת, יש פה משהו מקוטע.
נסים זאב: אבל אי אפשר לתת טיפול בכל מקום.
נסים זאב: בכל מקום, אי אפשר להתחשב עד כדי כך.
אתי אלוני: אז לכן אני אומרת שאנחנו פה בראייה לאומית וההסתכלות שלנו לא יכולה---
אלכס מילר: מועצת התלמידים?
גל פליישמן: דיברתם על המקרים הקיצוניים והאם באמת יש ירידה.
גל פליישמן: אז מה שקורה, באמת המקרים הקיצוניים הם אלה שאנחנו שומעים עליהם, אבל האלימות הפכה למשהו שאנחנו חווים אותו כל הזמן, זה חלק מהחיים שלנו, גם כי אנחנו מאוד חשופים אליו, הן לאלימות המילולית והן לאלימות הפיזית, אם זה בטלוויזיה או באינטרנט, כמו שציינתם קודם.
גל פליישמן: וזה לא נהיה דבר חריג, כי תרבות של אלימות מילולית, בין חברים אפילו, קיימת כל הזמן, ותרבות של אלימות פיזית, שוב גם בין חברים, קיימת כל הזמן, בגלל זה זה לא נראה חריג.
גל פליישמן: אני חושב שכדי לפתור את הדברים האלה, אנחנו גם כמובן צריכים להשקיע באכיפה ומשמעת, אבל לא רק זה, לצד האכיפה והמשמעת, להשתמש גם בחינוך, כי אם יהיו תכניות חינוכיות בבית ספר...
גל פליישמן: אומרים שיש, אבל לפי מה שאנחנו רואים הן לא מספיק מתקיימות, מהכיתות הנמוכות יותר ועד הכיתות הבוגרות יותר.
גל פליישמן: שתלמידים, מכשהם בכיתות הנמוכות ילמדו שאלימות היא דבר רע ומה ההשפעות שלה, אבל ילמדו גם איך מתמודדים עם זה, מה אפשר לעשות במקום, איך אתה יכול לנהל דיון או שיחה גם כאשר שני הצדדים חושבים דברים שונים ואיך אתה פותר את המצב הזה בלי אלימות.
גל פליישמן: כרגע המצב הוא שאנחנו שומעים על אלימות בערך פעם בשנה, בדרך כלל ביום רבין, מדברים איתנו על זה אם יש טקס בבית הספר או שיעור חינוך, אבל במהלך השנה אין, לא מדברים על זה ואין כל כך התייחסות לזה.
גל פליישמן: לכן אני חושב שאנחנו צריכים להרחיב את זה לתכנית מערכתית, ארוכת טווח, מהתחלה ועד הסוף, כדי שזה ישנה בעצם את התפיסה ויביא לשינוי תודעתי בקרב בני הנוער ואז זה ישפיע גם מחוץ לבית הספר.
עינת וילף: קודם כל אני מאוד שמחה שהדיון הזה מתקיים ומתקיים היום בכנס שדרות לחברה, כי אני חושבת שהנושא הזה בעצם עומד בבסיס ההצלה של החינוך הציבורי.
עינת וילף: אני חושבת שבלי הדבר הזה ובלי ההתמודדות הראויה עם בעיית האלימות ובכלל עם האווירה בתוך בתי הספר, כל שאר התכניות היפות שקיימות בבתי הספר בעצם לא יוכלו לבוא לידי ביטוי.
עינת וילף: רק לפני שבועיים, אני חושבת, היה רגע מעניין שבו היה מפגש בין המנהל הכללי של משרד החינוך היוצא לבין זוכה פרס נובל החדש, והמנהל הכללי היוצא, להפתעתי, דיבר על העובדה שהבעיה היא המורים, אני חשבתי שהוא כבר סיים עם האמירה הזאת, אבל הוא אמר את זה ואז זוכה פרס נובל, דן שכטמן, אמר לו, 'על מה אתה מדבר?
עינת וילף: אני רציתי ללמד, יש לי חברים טובים, מדענים, כולם נכנסו לבתי הספר חדורי תחושת שליחות, מעוניינים ללמד והם ברחו מהכיתות אחרי שהם ראו מה קורה בכיתות ואת ההפקרות והבלגן והאלימות'.
עינת וילף: אז כל התכניות, אני רואה את זה בהרבה הקשרים, תכניות להסבת אקדמאים, תכניות חותם, כל התכניות האלה כולן נכשלות אל מול מה שקורה בכיתות.
עינת וילף: כלומר אם אנחנו רוצים להציל את החינוך הציבורי, הסיבה שהורים מוציאים את הילדים שלהם לכל מיני בתי ספר לזה ובתי ספר לזה, זה הכול בגלל מה שקורה בכיתות ברמה הזאת, חוסר היכולת ללמד, להתקדם בחומר.
עינת וילף: אלה הדברים.
עינת וילף: לכן בעיניי זה הבסיס ואם אנחנו לא נעסוק בזה, כל שאר הדברים הופכים להיות שוליים.
עינת וילף: מה שיש, הצגתם התקדמות מסוימת וזה טוב וזה חיובי ואני גם מאוד מברכת על המגמה, במיוחד של שר החינוך, לשים את זה בראש סדר היום, לתת גיבוי למורים, לדבר על הגיבוי, לדבר על הכללים, לשים את זה בצורה מאוד ברורה במרכז, ולשים אתכם גם במקום משמעותי מבחינת הפעילות.
עינת וילף: אני טוענת שאפשר להיות הרבה הרבה הרבה יותר אמביציוזיים ושאפשר להגיע למצב, ברמה הכי בסיסית, שנכנסים לבית ספר ובבית ספר לומדים.
עינת וילף: אני ישבתי גם הרבה עם מיכל בראמ"ה, כל הניטור הזה, הגדרת המטרה, ירידה של 20% במדדי האלימות, אני חושבת שאפשר ללכת על מדד הרבה יותר פשוט, ביקורות פתע בבתי ספר ופשוט לראות מה קורה.
עינת וילף: הכי פשוט בעולם.
עינת וילף: אני עושה את זה מדי פעם ויש בתי ספר שנכנסים אליהם ואתה עובר ואתה לא מאמין שיש תלמידים בבית הספר, שקט במסדרונות, שקט בכיתות, ויש מקומות שזה מבהיל ואתה יכול גם לראות ונדליזם.
עינת וילף: אתה נכנס לבית ספר, האם הוא אנדרטה לפוסטר קרוע מלפני שלוש שנים והקירות.
עינת וילף: ..
עינת וילף: או שאתה נכנס לבית ספר והוא נראה מטופח ויפה, וזה לא קשור לכסף.
נסים זאב: יש צבעי קבוע.
עינת וילף: בדיוק זו הטענה.
עינת וילף: כלומר הדברים האלה גם משפיעים, למשל, על עלויות הבינוי בבית הספר, הדברים האלה גם שווים הרבה כסף.
עינת וילף: אם יש התנהגות ראויה ביחס לרכוש בית הספר, אז גם לא צריך צבע קבוע, כי צובעים בקיץ וזה נשאר יפה למשך כל השנה.
עינת וילף: לכן אני טוענת שצריך להיות הרבה יותר אמביציוזיים, צריך להגדיר את זה לא כ-10% או 20% ירידה במדדים, פשוט בשיטת ה-you know it when you see it, כניסה לבתי ספר ושבאופן מובהק מתקיימים לימודים.
עינת וילף: אני גם חייבת להגיד, אני מאוד לא אוהבת את הדיבור על תכניות, 'יש לנו תכנית זה ותכנית זה ותכנית זה ותכנית זה'.
עינת וילף: זה חינוך, ככה צריכים להתקיים הלימודים בתוך בתי הספר, זה לא תכנית, היא לא מתחילה, היא לא שונה, את הצבעת נכון על זה שזה המורים, זה צוות המורים, בסוף ככה צריך להיות המצב בבתי הספר, אלה לא תכניות, אלה לא דברים ייחודיים, זה החינוך.
עינת וילף: כלומר ילד צריך לדעת שהוא נכנס לבית ספר וככה מתקיימים לימודים וזו האווירה ויש התנהגויות שלא מכילים אותן ולא מקבלים אותן ומקומן לא יכירן בבית ספר.
עינת וילף: יש כמה דברים שאני חושבת שצריך לעשות באופן מובהק, אחד, הנושא של הציון.
עינת וילף: אני חושבת שזאת היתה טעות של ממש לא לאפשר הורדת ציון מקצועי על התנהגות לא ראויה, כי זה כלי אפקטיבי מאין כמוהו ואני אציין גם, מעבר לאפקטיביות שלו הוא כלי חינוכי מאוד.
עינת וילף: היום אנחנו משדרים לילדים שהם יכולים להיות לא נוכחים בבית ספר, לאחר, להתחצף, להעתיק את שיעורי הבית, להעתיק בבחינות, אבל אם הציון בבחינה הוא טוב, זה הציון שלהם.
עינת וילף: כלומר אין תפיסה חינוכית שאומרת שהציון משקף סט ערכים לימודיים, עבודה קשה, נוכחות, הקשבה בכיתה.
עינת וילף: אני חושבת שזו טעות קשה---
קריאה: יש בתי ספר שעושים את זה.
עינת וילף: יש בתי ספר שעושים את זה וזה עובד וזה אפקטיבי וזה נכון וזה חינוכי.
עינת וילף: לא רק הנוכחות, על הכול, על כל המכלול החינוכי של מה זה אומר להיות תלמיד.
עינת וילף: הדבר השני הוא גם, שאם מחליטים ללכת רק על ציון להתנהגות, שלציון ההתנהגות יהיו שיניים, שלא יעלו כיתה עם ציון ההתנהגות, שלא יישאר בבית ספר, אם ציון ההתנהגות לא ראוי.
אלכס מילר: ברגע שהם לא יעלו כיתה, ישאלו אותם במשרד החינוך מי יממן להם עוד שנה.
עינת וילף: אבל שיהיה ברור שלציון ההתנהגות הזה יש שיניים של ממש.
עינת וילף: אני חושבת שהדרך הנכונה יותר זה להכליל את זה בתוך הציון המקצועי ואני חושבת שזה הרבה יותר חינוכי.
עינת וילף: הדבר הנוסף, הכלי האפקטיבי ביותר, שגם עובד, זה להרחיק מהשיעור את מי שהתנהגותו אינה מאפשרת לשאר התלמידים בשיעור ללמוד.
עינת וילף: הבעיה היא שברוב בתי הספר לא מקדישים לכך לא את החדר ולא את האדם שיהיה אחראי על כך.
עינת וילף: אני טוענת שזה חשוב יותר מכלל הדברים האחרים, כי זה לא רק עוזר לילד עצמו.
עינת וילף: הרבה אנשים אומרים, 'היי, לילדים זה לא עונש שמרחיקים אותם מהשיעור, כיף להם לא להיות בשיעור', זה בכלל לא נכון, אתם יודעים את זה היטב, הם לא אוהבים לא להיות עם כל החברים שלהם, וכשעושים את זה, זה אפקטיבי בצורה משמעותית, צריך להשתמש בזה הרבה ובהתחלה ואחרי זה לא משתמשים בזה בכלל.
עינת וילף: הבעיה היא שיש נטייה לא ללכת לשם ואז מה שקורה זה שגם הילד שמתנהג לא בסדר לא מטופל וגם 30 ילדים אחרים בכיתה לא מקבלים את השיעור שלהם.
עינת וילף: לכן את הצעד הזה צריך לשים בקדמת הבמה.
עינת וילף: דבר נוסף, מעמד ההורים.
עינת וילף: דיברתם על מעורבות הורים בתכניות של מקרים קשים וכדומה, אבל יש בעיה חמורה של הורים שמתנהגים באופן בוטה, מתערבים, נכנסים לבתי הספר והדבר הזה הוא, אגב, יותר מכל מאיים על התחושות של המורים בבתי הספר, ואגב, גם בסוף פוגע בילד.
עינת וילף: ילד שההורים שלו רצים לבית הספר כל פעם שמשהו לא בסדר, הוא ילד שלא מפתח יכולת להיות אדם בוגר ואוטונומי.
עינת וילף: לכן צריך להסדיר את הנושא של מעמד ההורים בצורה ברורה.
עינת וילף: אני חושבת שגם צריך להתחיל לעבור לשיח לא של זכויות, אלא של זכויות וחובות התלמיד בבית הספר, ולבסוף אני חושבת שבמסגרת הניסיון להיות הרבה יותר שאפתניים, צריך להגדיר את תחילת השנה הבאה כשנה שבכל בתי הספר, זה לא תכנית שמיישמים בבית ספר אחד, בכל בתי הספר שמים על זה דגש ורק על זה דגש וביום הלימודים הראשון המורים נכנסים לכיתות ומסבירים לילדים את הכללים ואת ההתנהגות ובמשך כל הימים שלאחר מכן הם עוסקים רק בזה, גם על חשבון מה שנקרא ההתקדמות בחומר כי בסוף ברגע שיש אווירת לימודים בבית ספר, רצים בדברים האלה ומקבלים את התמיכה ומקבלים את הגיבוי.
עינת וילף: כך שבשורה התחתונה אני חושבת שזה הנושא החשוב ביותר להצלת המערכת הציבורית בישראל, רק על הבסיס הזה נצליח עם כל הדברים האחרים.
עינת וילף: אי אפשר לדבר על זה כתכנית, צריך לדבר על זה כחינוך, ככה צריכים להתנהל הדברים, זו לא תכנית פה או שם ואפשר להיות הרבה הרבה הרבה יותר שאפתניים ולהגיע למצב שפשוט נכנסים לבית ספר ובבית ספר מתקיימים לימודים.
נסים זאב: קודם כל אני רוצה לברך על הכינוס הזה, הוא מאוד חשוב.
נסים זאב: לכל אחד בתחום שלו למפגש הזה יש ערך, הייתי אומר, לשנה שלמה.
נסים זאב: הייתי רוצה להציע שאולי ישנן מסגרות שיש כמעט תכנית קבועה, כמו שיש ספר מוסר, יש שער הזריזות, יש שער השמחה, יש שער הכעס, אני לא אומר לכם לקחת ספרי מוסר, אבל אפשר להכין תכניות לילדים לפחות פעם אחת בשבוע, באופן כללי, שזה יהיה חלק ממערכת החינוך, בלי שום קשר לאלימות, אם קיים או לא קיים.
נסים זאב: זאת אומרת הייתי אומר טיפול מניעתי, כשהילד מקבל את זה מתוך לימוד, שזו דרך החיים, אז זה יכול להשפיע עליו הרבה יותר.
נסים זאב: אני אומר להכניס את זה ממש בתוך תכנית הלימודים בבתי הספר.
עינב לוך: רק להתייחס למה שאתה אמרת, על תכניות שגויות ותכניות אחרות, אז באמת יש כמה תכניות שמדברות לא באופן ישיר בהכרח על נושא אלימות, אלא על ערכים ועל ניהול קונפליקטים ואיך אני מתמודד בסיטואציות, אחת זה תכנית כישורי חיים שעובדת על הכישורים של התלמידים ועל היכולת שלהם להתמודד במצבי תסכול, מדברת על נושא של חברות ויחסים ואיך אני פותר דברים והתכנית השנייה היא תכנית מפתח הלב שמדברת על הערכים וכל חודש יש ערך אחר שמעלים אותו, יש התאמה של התכניות האלה גם לממלכתי דתי וגם לכל המגזרים.
עינב לוך: חשוב להגיד שהילדים האלה באופן שיטתי לומדים אחת לשבוע דברים שקשורים בערכים, יחסים אישיים, בין אדם לחברו, ובכל מגזר מתאימים את זה לקהילה ולצרכים של הקהילה, וזה לאו דווקא כמובן ישיר על אלימות, זה במסגרת של שיעור חינוך פעם בשבוע, ובחינוך היסודי יש שעתיים, שעה כישורי חיים ושעה מפתח הלב.
עינב לוך: אני רק רוצה להגיד שאנחנו באמת מאוד מאמינים שכדי להתמודד עם תופעת האלימות אנחנו צריכים לעבוד בשני ערוצים כל הזמן, בערוץ של הגבולות והמשמעת והסדר שאותו את הדגשת מאוד בדברים שלך, וחוזר מנכ"ל מדגיש אותו ובתי הספר בונים בתחילת השנה תקנון בית ספרי מותאם לחוזר מנכ"ל, מפרסמים אותו, הילדים חותמים, ההורים חותמים, המורים חותמים ובאמת הם לומדים איך להטמיע אותו ולהתנהל על פי התקנון וכל שנה נפתחת כך וכל שנה מחדש כותבים את התקנון.
עינב לוך: העברנו שאלון למנהלים, למעלה מ-90% מבתי הספר התאימו את התקנון הבית ספרי לחוזר המנכ"ל החדש, וזה דגש שבאמת בשנתיים האחרונות הוא מאוד חזק, אבל לצד המשמעת והחוקים והגבולות, אנחנו עובדים הרבה מאוד על היחסים בתוך בית הספר ועל האקלים הבית ספרי, על היחסים בין מורים לתלמידים.
עינב לוך: אנחנו יודעים שמורים שיש להם את היכולת גם למשמעת וגם את היכולת ליצור קשר משמעותי עם הילדים, הם אלה המורים שמצליחים ואתם רואים את אותו ילד בכיתה כזו ובכיתה אחרת, ולכן באמת כל הזמן העבודה היא על שני הערוצים האלה.
שוש צימרמן: אני רק רוצה להפנות את תשומת לב הוועדה לגוף מאוד מאוד רציני של ידע מחקרי שיש היום על השפעת השותפות עם הורים גם על אקלים בית הספר וגם על הישגי התלמידים.
שוש צימרמן: התפרסם בשנה שעברה דוח האקדמיה הלאומית למדעים שבדק וגם עשה סקירת ספרות ומחקרים מאוד רצינית מהעולם וגם בארץ והוא מעלה ששותפות עם הורים מעלה הישגים של תלמידים, לפעמים מהאחוזון ה-50 לאחוזון ה-70, זה מהיבט אחד, וזה גם מאוד משפר אקלים.
שוש צימרמן: אז נכון שכרגע הסיטואציה בין הורים למורים בארץ היא סיטואציה של מלחמה, אבל אנחנו צריכים לראות איך אנחנו עושים כאן איזה שהוא שינוי תרבותי ולוקחים את זה למקום של שותפות כי השותפות הזאת---
אלכס מילר: אתם צריכים להגדיר מה היחסים שצריכים להיות.
אלכס מילר: אם לא תגדירו את זה, אז... יש לכם בית ספר אחד שהורים קובעים יחד עם המורים את תכנית הלימודים ויש בית ספר אחד שלהורים אסור בכלל להיכנס לבית הספר, אז תגדירו מה אתם רוצים לעשות.
רוני דיין: עד 25% יכולה להיות התערבות של ההורים.
עינת וילף: אבל זה גם הרבה יותר מזה, כי תחת כל המלים האלה של דיאלוג ושותפות ברור שמעורבות ההורים בחינוך הילד היא מאוד חשובה, אבל הרבה הורים מפרשים את זה לא שהם יישבו עם הילד בבית על שיעורי הבית שלו ויוודאו שהוא עשה אותם במקום לעשות במקומו, אבל שעשה אותם, אלא הם מפרשים את זה כלהתקשר למורה ולהסביר לו שהציון שהילד קיבל הוא ציון לא בסדר, שהעונש שהילד קיבל הוא לא מידתי, שצריך לחנך אותו אחרת.
עינת וילף: כלומר זו הפרשנות שניתנת לקונספט הזה של מעורבות ודיאלוג ושותפות והרבה מורים נמצאים בצד השני ומקשיבים בטלפון שהורים צועקים עליהם וחושבים שהם חייבים להקשיב לזה כי כך נראית שותפות.
אלכס מילר: רבותיי, אנחנו כולנו, במדינה הקטנה שלנו, מבינים בחינוך, בפוליטיקה ובכדורגל.
אלכס מילר: כולנו מומחים.
שוש צימרמן: זה לא נכון, יש אנשים שיודעים יותר ואנשים שיודעים פחות.
נעמי ריפתין: אבל כל אחד חושב שהוא מבין.
שוש צימרמן: בסדר, אבל זה לא המצב האמיתי.
אלכס מילר: לעצם העניין, קודם כל שמענו את הנתונים ומבחינתנו המגמה של ירידה במקרי האלימות ופתיחת תיקים היא מגמה חיובית ואנחנו מברכים על כך, אם זה בא בעקבות הפעילות האינטנסיבית שנעשית על ידי מערכת החינוך ועל ידי משטרת ישראל וכמובן כל אותם הגופים שלוקחים חלק במניעת אלימות במערכת החינוך ובכלל בחברה הישראלית.
אלכס מילר: דבר שני, צר לי לשמוע שתלמידי מדינת ישראל, כך לפחות נשמע ממועצת התלמידים, נחשפים ברמה הכללית, לא נקודתית.
אלכס מילר: אנחנו באמת תומכים בכל אותם הפרויקטים והיוזמות, אבל כשאנחנו מסתכלים על התמונה הכללית, צר לי לשמוע שנחשפים לנושא של החינוך כנגד אלימות והסתה רק ביום ציון הירצחו של ראש הממשלה יצחק רבין ומבחינתנו זה דבר שצריך לטפל בו.
אלכס מילר: יש דבר שצריך לעשות אותו מערכתית, יש לכם מחנכים, יש לכם את אותם האחראים על הכיתות בבתי הספר שיכולים בשעות החברה שלהם, בשעות שיש להם, להעביר עם אותם התלמידים, לפחות בצורה מערכתית לקבוע שפעם בשבוע, פעם בשבועיים, תקבעו איזה שהוא מנגנון, תהיה תכנית הסברה לתלמידים, אם זה על ידי חומר מודפס, אם זה על ידי סרטונים, אבל שיהיה משהו מערכתי שאותם התלמידים שמגיעים.
אלכס מילר: אם תעשו היום סקר מתי פעם אחרונה דיברו איתם בצורה שוטפת על הנושא של אלימות, על הנושא של אלימות בכלל, על הנושא של אלימות ברשת והוא יגיד לכם כל שבוע מדברים איתו או כל חודש מדברים איתו ו'אני זוכר שמדברים איתי', אז כך לפחות אתם תקבלו תמונה הרבה יותר מדויקת.
אלכס מילר: אני גם מבקש ממשרד החינוך לעשות סקר השוואתי מול המדינות האחרות שאתם בדרך כלל עושים, או ב-OECD, או במדינות שאתם בוחרים לעשות מולם סקר, בנושא של אלימות, מבחינת הנתונים שקיימים כיום וגם כמובן על העניין של אלימות ברשת ודרכי התמודדות.
אלכס מילר: אני כן חושב וגם נאמר פה על ידי חברי הכנסת שלהנהלת בית הספר ולמורים צריך להיות מרחב פעולה כדי להתמודד עם הנושא של האלימות וצריכים להיות כללים ברורים וגב לאותם המורים שישתמשו בכלים הללו.
אלכס מילר: זאת אומרת שאותו מורה שמחליט להעניש או לנקוט בצעדים כאלה ואחרים לא ימצא את עצמו אחד מול כל המערכת המשפטית, שאותו הורה, או שהוא תובע או שהוא מתלונן למערכות שקשורות לשלטון המקומי וכולי, ואנחנו מכירים את אמצעי הלחץ שיש היום במערכות שונות.
אלכס מילר: למורה צריך שיהיה גב ברור ממשרד החינוך, אבל הוא גם צריך לדעת איזה כלים יש לו, שלא יתחיל להמציא כל פעם את הגלגל מחדש.
אלכס מילר: זו גם בקשה לתלמידים, רבותיי, אני חושב שהרבה מאוד גם יכול לצאת מכם.
אלכס מילר: אי אפשר להשאיר את זה כל הזמן במגרש של המחוקק או במגרש של המשטרה או במגרש של המורים שלכם או המנהלים, אתם יכולים בעצמכם, אתם מספיק מבוגרים, קודם כל לעשות סדר בשכבה שלכם וגם להשפיע על הקטנים שבכם, בתוך בתי הספר.
אלכס מילר: זה אומר שאם מועצת התלמידים פעם אחת תיקח על עצמה גם יוזמה בצורה מערכתית להילחם בתופעות של האלימות, אתם גם יכולים, בכלים שיש לכם, להתמודד עם הרבה מאוד מקרים.
אלכס מילר: וכמו שאתה ציינת, האלימות הפכה להיות משהו שבשגרה, אתם התחלתם להתרגל לכל העניין הזה וזה נורא, כי בסופו של דבר היום אתם מתרגלים לכך שאחד יכול לקלל את השני, מחר אתם תתרגלו שאחד יכול להכות את השני ומחרתיים אלוהים יודע מה יכול לקרות ואם הדברים האלה לא ייצאו החוצה, אם הדברים האלה לא יהיו בשיח הפנימי שלכם, יחד עם המורים.
אלכס מילר: ומי שהוא במועצת התלמידים, צריך לדעת שבן האדם שנבחר הוא לא נבחר בשביל לחייך לחברים שלו ולהתעסק רק בחלק החיובי של ייצוג התלמידים, אלא יש גם דברים שהם לא הכי פופולאריים, עדיין יש התחייבות ויש אחריות כלפי אלה שבוחרים אתכם לייצג אותם ואתם צריכים גם לטפל בתופעות שהן לא תופעות הכי פופולאריות לטיפול.
גל פליישמן: זה קיים גם.
גל פליישמן: יש בעיקר הסברה של מועצות התלמידים לשאר התלמידים.
אלכס מילר: שוב, אנחנו חוזרים חזרה לאותן ההערות שהיו גם עם משרד החינוך; כשזה נקודתי זה בסדר גמור, אבל זה צריך להיות מערכתי, צריכה להיות החלטה של מועצת התלמידים, צריכה להיות פעילות שהיא פעילות שוטפת בכל בתי הספר, יחד עם משרד החינוך, הם עם הכלים שלהם, אתם עם הכלים שלכם, אתם יכולים גם לבקש ולדרוש ממשרד החינוך שהמחנכים יעבירו שעות בנושא של מודעות לאלימות, אפשר לדרוש את זה, אתם יכולים לשבת עם ההורים ולבקש במסגרת של 25% לפחות שעה, שעה וחצי, לכל העניין הזה.
אלכס מילר: תאמינו לי, זה יכול לפתור המון בעיות, זה יכול לפתור בעיות עם ההישגים, שחצי כיתה לא מצליחה ללמוד כי מפריעים, זה יכול לפתור בעיות של מוטיבציה של המורים, כשהם נכנסים ללמד, כשהם נכנסים לכיתה ורק להעביר את השיעור ולברוח, אלא הם נכנסים עם מוטיבציה כי הם יודעים שיש משמעת והם יודעים שבאים להקשיב להם.
אלכס מילר: זה יכול לפתור הרבה מאוד בעיות, כשמכניסים לשם תקציבים אדירים כדי להעלות את ההישגים ולא מצליחים להבין איפה הבעיה.
אלכס מילר: אז אני חושב שדווקא בנושאים האלה אפשר להתקדם, אבל צריך להיות פה שיתוף פעולה של כל הגורמים.
אלכס מילר: אנחנו נמשיך לעקוב אחרי כל אותם הסקרים והמחקרים שהולכים להתפרסם בחודשים הקרובים.
אלכס מילר: כנראה שנעשה עוד ישיבה במשך המושב בעניין זה ואם כך אנחנו נשמח אם באמת תהיה התקדמות, כי אנחנו דנים ודנים ודנים ובסופו של דבר חוזרים לאותם הדברים.
אלכס מילר: פיילוטים זה לא החלטות מערכתיות.
אלכס מילר: בוקר טוב לכולם, נפתח את ישיבת ועדת החינוך לתאריך 5 בדצמבר 2011, ט' בכסלו תשע"ב, הנושא – מצב פרוייקט פרח, פרוטוקול מספר 507.
אלכס מילר: אני קיבלתי כאן דו"ח על מצב פר"ח, ואני רוצה להגיד לכם רבותי, המצב הוא מאד בעייתי מבחינתי.
אלכס מילר: אני ראיתי שבמשך העשור היה קיצוץ מאד גדול בפרויקט הזה, ראיתי גם כך שיש בעצם עיכובים של משרדים כאלה ואחרים בהעברת תקציבים לפר"ח.
אלכס מילר: ראיתי שאין עדכונים כמו שקיימים בכל שאר המלגות בעניין של מדד וכל מה שצריך להיות סביב העדכונים התקציביים של המלגות.
אלכס מילר: ובשל כך, אני אשמח היום לשמוע למה אנחנו הגענו למצב שאחד המפעלים הכי חשובים במדינה, לטובת תרומתם של הסטודנטים לחברה, הולך ומדרדר ונסגר.
אלכס מילר: אני גם רוצה להגיד לכם שבמקביל לכל אותם היזמות שמובילה אותן הממשלה עם בתי הספר, שהסטודנטים נכנסים ונותנים שם את המלגות, עם המלגות שנותנים למשוחררים מצה"ל של שנת לימודים אקדמאית בחינם במכללות, יחד עם זאת אנחנו צריכים לדאוג לכך שהפרויקטים שהצליחו וממשיכים להצליח, ימשיכו בדרך שבאמת היינו רוצים לראות את כל העניין הזה מתקדם, ולא להיפך מצטמצם.
אלכס מילר: אז נשמח עכשיו לשמוע בעצם את הפרטים של הדו"ח.
אלכס מילר: נתייחס גם כל מי שנמצא כאן אצלנו, שהוא בעצם מייצג את הגופים, גם אם זה המועצה להשכלה גבוהה, משרד החינוך והתמ"ת גם אני יודע שצריך להיות כאן ומכך אנחנו נתקדם הלאה.
אלכס מילר: אתה מפר"ח, נכון?
אלכס מילר: אז בוא תיתן לנו את הסקירה על הדו"ח ואחר כך נעבור הלאה.
עמוס כרמלי: בשמחה רבה.
עמוס כרמלי: בוקר טוב, שמי עמוס כרמלי, אני מנהל פר"ח ואני הייתי רוצה ברשותכם להתייחס בעיקר לשתי נקודות.
עמוס כרמלי: הנקודה הראשונה היא זאת שלצערי הופיעה במעריב האחרון, ומתייחסת לפר"ח שנובל.
עמוס כרמלי: אז על זה הייתי רוצה כמה מילים; והנקודה השנייה, או החלק השני של העניין,מתייחס באמת לדברים שאתה אמרת, כבוד יושב הראש, שנוגע באמת לתקציבים ובעיקר לגובה מלגת פר"ח היום.
עמוס כרמלי: בכמה מילים רק, פר"ח התחיל השנה את שנתו ה-38.
עמוס כרמלי: הוא נולד בשנת 74' במכון ויצמן ברחובות, על ידי מדענים וסטודנטים של המכון, ומאז הלך וצמח מרבית שנותיו.