GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס מילר: בגיבוש התקציב של 2013 שכנראה שהולך להיות איפה שהוא בתחילת מאי – יוני מתחילים המשרדים להגיש את הבקשות לתקציב למשרד האוצר, האם זה חלק מתוך הגשת תקציב 2013 בעניין?
נעה טייך-פייר: כל נציגי המשרדים בוועדה הבין-משרדית אמורים ללכת למשרדים שלהם ולדאוג שהמשרד יתקצב את החלק שלו בתוך התוכנית הכללית.
אלכס מילר: כלומר, אנחנו הולכים לראות בתקציב 2013 הרחבת פיילוט בעניין של מניעת התאבדויות בקרב הנוער בכלל ארצי בפרישה של כך וכך שנים שזה יהיה סעיף נפרד.
אלכס מילר: תודה רבה בעניין זה.
נעה טייך-פייר: אני רוצה להמשיך ברשותך, לשקף אחד שחשוב לי.
נעה טייך-פייר: אני אדלג על האחרים.
נעה טייך-פייר: מה קורה ביישוב שאין בו תוכנית פיילוט, לעומת ישוב שיש בו תוכנית ומתקיימת ביישוב התוכנית הפיילוט?
נעה טייך-פייר: במצב שיש אמירה או איום אובדני או ניסיון אובדני ומגיעה ליועצת בית הספר, לאנשים בבית הספר שצריכים להפנות במקום שאין פיילוט להערכה, ישנו מצב שגורם להעריך סיכון.
נעה טייך-פייר: מי שעומד לרשות היועצת היום בבית הספר, להפניה, או השפ"ח שלא כולו מיומן בערכת סיכון, מרפאות בריאות הנפש שהתור היום עומד על שלושה חודשים ויותר כדי להגיע לאיזה שהיא קבלת מענה.
נעה טייך-פייר: קופות החולים , המצב להגיע היום לפסיכיאטר עבור ילד היום דרך קופות החולים כמעט ובלתי אפשרי בטווח של חודשים, בפריפריה אפילו עוד יותר.
נעה טייך-פייר: חדרי המיון מופנים אליהם הרבה מאד תלמידים שלא לצורך וחוויה של ילד שהגיע למיון בשל אמירה או ניסיון אובדני היא לא תמיד מיטיבה איתו.
אברהם מיכאלי: יש כמות גדולה של ילדים, שגם לא מגיעים למיון.
נעה טייך-פייר: יש כמות גדולה של ילדים, שלא מגיעים בשל הסטיגמה ולא מקבלים את הטיפול הראוי להם.
נעה טייך-פייר: לעומת זאת, ביישוב שמתקיים בו פיילוט, אני יכולה לומר שיש שפ"חים, שהוכשרו לכך.
אלכס מילר: תגדירי את המינוחים.
נעה טייך-פייר: שפ"ח, שרות פסיכולוגי חינוכי.
יהודית גידלי: מה ההבדל בין שפ"י לזה?
נועה טייך פייר: שפ"י זה שרות פסיכולוגי ייעוצי, שפ"חים זה ברשויות המקומיות שבהכנות של השרות הפסיכולוגי החינוכי.
נועה טייך פייר: היום השירותים הפסיכולוגיים החינוכיים מיומנים בהערכת מסוכנות.
נועה טייך פייר: מה שקורה בסופו של דבר שישנו סינון משמעותי ופחות ילדים מגיעים לחדרי המיון לקבל את הטיפול וכן אפשר להגיד עוד דבר, שמבית הספר ישנה גם מקום להיוועצות, ללמידה, תשתיות הידע נרחבות יותר וכך ילדים מקבלים טיפול בקהילה ולא מוצאים מהקהילה ולעיתים אפילו לא מקבלים טיפול.
אלכס מילר: רבותי, כשילד או נוער מגיע כבר למיון, זה כבר השלב שהמערכת נכשלה.
אלכס מילר: מבחינתי אנחנו צריכים למצוא דרך שאותם הילדים לא יגיעו למצב שהם צריכים לגשת למיון.
אלכס מילר: כי ברגע שהנוער אותו נער או נערה ילד, או ילדה, רק חושב ללכת על מהלך של התאבדות זה כבר כשלון של המערכת.
אלכס מילר: חד משמעי.
אלכס מילר: זו הנקודה שהמערכת כביכול לא הצליחה לזהות ולטפל במצב אותו ילד או ילדה הגיעו שהם כבר חושבים על העניין הזה.
אלכס מילר: יש חשיבות רבה, למצוא דרך לזהות את הדברים האלה לפני.
אלכס מילר: שיתוף הפעולה הזה, חייב להיות בין מערכת החינוך אלה שלוקחים על עצמם אחריות על הילדים, על התלמידים בזמן שאינם נמצאים בבית.
אלכס מילר: היום אלו שנבחרים לייצג את התלמידים שזה מועצת התלמידים שהם נמצאים בכתות שנמצאים בבתי ספר, שהם יודעים לזהות, שהם לוקחים על עצמם אחריות לייצג את התלמידים שלהם מול כל המערכות ההנהלה, או מערכות של מערכת החינוך הארצית וברגע שיודעים לזהות ונותנים להם כלים להתמודד עם הנושא הזה, אתם רק בדרך הזאת תוכלו למנוע את המצב הזה שאנחנו יושבים כאן ודנים על כל המערכות של ייעוץ ושל מיון, זה כבר מצב שכבר כיבוי שריפה.
ימימה גולדברג: אתה צודק, זה אחת האסטרטגיות שלנו.
ימימה גולדברג: אני מסכימה אתך כי זו אחת האסטרטגיות.
אלכס מילר: אתמול נפגשתי עם מנהלת אופק החדשה, של מועצת התלמידים.
אלכס מילר: אני כבר שנה מנסה להרים פרויקט של האמנה שיחתמו עליה כל ילדי ישראל על התנהגות נאותה ברשת.
אלכס מילר: זה חייב לצאת מהתלמידים.
אלכס מילר: הם חייבים להיות עם יד על הדופק ואני גם פונה אליך גברתי המנכ"לית, חייבים לתת כלים היום למורים להתמודד עם הנושא הזה.
אלכס מילר: חייבים לתת כלים, התלמידים חייבים לדעת שאם הם עושים אלף או בית יש גם סנקציות.
אלכס מילר: ואני חושב שדווקא בעניין של הרשת הרבה יותר קל לזהות כי יש תיעוד , אפשר לראות את זה.
אלכס מילר: אני לא כל כך מסכים שהמורים לא צריכים להיות חלק מהעולם הזה כי אם הם לא שם הם לא יראו את זה .
אלכס מילר: צריך להיות איזה שהיא מגבלה של איפה המורים כן נכנסים, איפה המורים לא נכנסים, באיזה דרך הם משתתפים, לא משתתפים בצ'אט אבל ברגע שלמורה אסור להיות בכלל בתוך המרחב הוירטואלי של תלמיד כזה או אחר,זה פרוץ לגמרי, איך הם יוכלו לזהות שמשהו קורה, אם למשל מעליבים מישהו, אם הם משתמשים בתכנים שהם תכנים לא חינוכיים שהם מעבירים אינפורמציה כזו או אחרת שהיא יכולה לפגוע בילד.
אלכס מילר: אני חושב שדווקא בעניין זה, זה כן צריך להיות איזה שהוא מצב שלמורים כן תהיה אפשרות להיות שם וגם הם צריכים לתת איזה שהוא דווח בכל מה שקורה, יכול להיות שהם פשוט לא יודעים לזהות גם .
אלכס מילר: אני לא יודע אם קיים היום במערכת החינוך מנגנון איך מזהים תופעה של פגיעה ברשת בילד אם זה נגיד קללה שהייתה שמוותרים עליה או שזו פגיעה מכוונת שנמשכת במשך תקופה.
אלכס מילר: אני לא אומר שהמורים שלנו יתנהגו כמו משטרת אינטרנט, אני כן חושב שמי שיכול לעשות את זה אלו הנציגים של התלמידים שכן יודעים לזהות, שהם בשיח מתמיד עם החברים שלהם בכתות וככה לדעתי ברגע שכל המערכת יודעת איך לטפל ולא נמצאת באיזה שהוא הלם שלא יודעים איך להתייחס לאלימות ברשת, לדעתי, תהיה כן שינוי ואני מברך על הפיילוט ואני כן חושב שניתן לעשות דברים אבל מערכת החינוך חייבת לקחת את העניין בידיים.
אלכס מילר: שיח בין תלמידים לבין מורים שיש לשני הגופים האלה הבנה בכלל, מה הגבולות, מה אפשר לקחת ולהתמודד איתו ומה אסור ומי צריך לטפל בזה.
אלכס מילר: אני לא יודע אם קיימת היום חקיקה שמונעת בהיבט הפלילי בנושא של רשתות חברתיות.
אלכס מילר: אז צריך לחשוב גם על הדברים האלו.
נעה טייך-פייר: אני אוכל ברשותך להוסיף עוד משפט?
נעה טייך-פייר: אתה התייחסת לזירת הרשתות ואני רוצה להתייחס לזירה של בית הספר, של מפגש מורים עם תלמידים ובמפגש הזה שפי פיתח תוכניות מניעה, תוכנית "בוחרים בחיים" שכן מועברת גם במסגרת הפיילוט וגם במסגרות אחרות, במסגרת תוכנית "כישורי חיים " שנעשות תוכניות משמעותיות ליועצים ולבתי ספר, בנושא של הכשרה ואיתור גורמי סיכון שאחר כך המנכ"לית תתייחס לזה בחוזר מנכ"ל שיצא ממשרד החינוך.
אלכס מילר: חשוב לציין שהנתונים שהוצגו בפנינו שבוע שעבר בשדרות בנושא של אלימות, יש ירידה בכל התחומים.
אלכס מילר: אז אנחנו רואים שכאשר מדובר בנושאים שהם פיזיים בתוך המערכת, כנראה שהצלחתם בכל המערכות במשך השנים לטפל בסוגיות האלה.
אלכס מילר: אנחנו כן מתמודדים עם סוגיות חדשות שזה העולם הוירטואלי שהוא כן צריך להיות מטופל ברמה הרבה יותר אינטנסיבית כי ברגע שמפספסים אז פשוט אנחנו נכנסים לאיזה שהוא כאוס שאי אפשר להשתלט עליו כי גם לא ידועים איך להתמודד איתו .
אלכס מילר: אז מקבלים כל מיני החלטות מהירות שהם לא יכולים להגיד שהם לא יעילות או פחות יעילות אבל לדעתי חייבת להיות פה איזה שהיא אסטרטגיה מתחילת הדרך של התלמידים שמתחילים להשתמש ברשתות חברתיות בעולם הוירטואלי עד בעצם שהם יוצאים ממערכת החינוך ועוברים הלאה אם זה צה"ל או מנגנון אחר.
אלכס מילר: דרך אגב, רק לא מזמן חוקקנו חוק שמחייב ספקי אינטרנט לספק תוכנות סנון לכל לקוח ללא תשלום.
אלכס מילר: השאלה גם אם הנושא הזה קיים גם בתוך מערכת החינוך שגם מוסבר להורים בשעות החברה שמחנכים עושים, שהם כן צריכים לעשות ויש להם כלים ללא תשלום להגן על הילדים מחשיפה שלהם לתכנים פוגעניים.
אלכס מילר: אני לא יודע עד כמה היום מחנכים יודעים לשבת עם ההורים בשעות מסוימות או תלמידים ולהסביר להם על הסכנות האלו.
אלכס מילר: זה חייב להיות חלק מכוחות ההדרכה שמעבירים למורים על כל העולם הזה.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לכם שאני רואה מורים שהם מעולים שיודעים להעביר את החומר, שהם עשרים שלושים שנה במערכת ודווקא בעניין הזה אין להם מידע כי הם לא מכירים את זה, הם לא חיים מול האינטרנט, הם חיים מול עולם המחשב רק כשהם צריכים לעדכן את ציוני התלמידים והם לא נכנסים לעולם הרשתות החברתיות, הם לא שם.
אלכס מילר: אז איך אדם שלא מכיר, איך הוא יכול להסביר את הסכנות?
אלכס מילר: אז אני חושב שאתם כן צריכים לפחות באותם שעות ההשתלמות שאתם עושים, להבהיר את העניין של הפגיעה בעולם הוירטואלי וכמובן ההמשכיות שיש לכל הנושא האלימות הפיזית וכל הסכנות שיש סביב הנושא הזה, זה חלק מן העניין אבל שם אנחנו רואים שיפור משמעותי.
אלכס מילר: אני רוצה להמשיך.
אלכס מילר: בבקשה, ד"ר שירי דניאלס.
שירי דניאלס: אני המנהלת המקצועית הארצית של עמותת "ערן" ואני רוצה לספר לכם קודם כל לערן מתקבלות מאה חמישים אלף פניות בשנה מתוכן 4000 מהפניות הם פניות בעלי תוכן אובדני.
שירי דניאלס: במהלך 750 פניות שאנחנו מקבלים בשנה, מדובר באירועים אובדניים ממש.
שירי דניאלס: כלומר אנחנו יכולים לקבל פניה מבן נוער שבלע כדורים או מחייל שנמצא בשמירה עם מחסנית מלאה ומתכוון להתאבד.
שירי דניאלס: במסגרת התוכנית הלאומית למניעת אובדנות, אנחנו פעילים בשני תחומים, תחום אחד הפעלת קווים חמים בכלל זה בני נוער.
שירי דניאלס: תחום שני הפעלת קו יזום לקשישים וזקנים בדיכאון.
שירי דניאלס: יש כרגע 45 קשישים שמקבלים סיוע במסגרת התוכנית הזו.
שירי דניאלס: יש שתי מסקנות מרכזיות בנושא הזה.
שירי דניאלס: קודם כל החשיבות של להנגיש את שירותי הסיוע הרגשי כשהסיוע יהיה זמין.
שירי דניאלס: עמותת "ערן" פועלת 24 שעות ביום, שבעה ימים בשבוע.
שירי דניאלס: צריך לזכור שכאשר בני נוער נמצאים במצוקה, הם רוצים עזרה עכשו.
שירי דניאלס: החברה עזבה אותי, אנחנו יודעים גם שאובדנות לפעמים הוא אקט של אימפוסילביות ולכן דווקא בשעה הזו בני נוער חייבים שיהיה שירות נגיש וזמין ואנונימי כדי שיגבר המוכנות לפנות אליו.
שירי דניאלס: חשוב גם הצורך לפתח דרכי סיוע שמותאמות לגיל ולאוכלוסיית היעד.
שירי דניאלס: אנחנו כרגע עובדים על פיתוח סיוע למניעת אובדנות באמצעות אס אמ אס.
שירי דניאלס: זה שירות שעובד במדינות אירופה, שירות מאד במגמת התפתחות, המדיום הזה זמין לכל בן נוער והסיכוי שהוא יפנה לסיוע במצוקה אובדנית מאד עולה באמצעות הערוץ הזה.
שירי דניאלס: לסיכום, ברצוני להודות למנהלי התוכנית למניעת אובדנות שהאמינו קודם כל במסר מאד חשוב שמניעת אובדנות היא תפקיד של כולנו גם של מתנדבים מאומנים וזה לא היה קל, ואגב זו אחת הגישות שמאד מתפתחת של הפסיכולוגיה הקהילתית שגם מתנדבים שמקבלים הכשרה יכולים לסייע לאנשי מקצוע.
שירי דניאלס: יש לנו 1000 מתנדבים ואנחנו נשמח להיות חלק ולסייע ולהיות בדיאלוג ובסיוע עם מערכת החינוך והדבר האחרון שאני רוצה לומר זה שבשלושה בינואר מתקיים לבקשת "ערן" יום ההקשבה הלאומי ויהיו ועדות בכנסת, במליאה ואני חושבת שזה אומר משהו שפעמיים בחודש הכנסת מקיימת דיונים בנושא הכל כך חשוב הזה.
אלכס מילר: אתם בדקתם גם את מה שאנחנו מדברים חלק מהנושא הזה של עולם הוירטואלי של הרשתות החברתיות, איך אתם מתייחסים לסוגיה הזו?
שירי דניאלס: קודם כל חמש עשרה אלף פניות של בני נוער מגיעות באמצעות האינטרנט.
שירי דניאלס: "ערן" נבחרה על ידי פייסבוק העולמי להיות הגורם אמון על מניעת אובדנות במדינת ישראל.
אלכס מילר: אם אני שואל אותך שאלה תיאורטית לפי אותם הפניות והנתונים שאת מקבלת, מה הגיל שהיום אפשר להגיד שבגיל מסוים כך וכך, ילד או נער או תלמיד מתחיל להפעיל שיקול דעת מבוגר בכל מה שקשור לעולם הוירטואלי, איפה בעצם העניין הזה הופך להיות יותר מבוגר מבחינת קבלת האינפורמציה, מבחינת ההתנהגות, איפה הגיל שהוא בוא נגיד, המשבר של אותם התלמידים?
שירי דניאלס: אפשר לומר באופן כללי מאד שבגיל בייחוד של חטיבות הביניים אנחנו רואים את המצוקה הגדולה ביותר אבל העניין הוא לא רק עניין של גיל אלא עניין של כמו שנאמר קודם, כישורי חיים של בשלות ויכולת להתמודד.
שירי דניאלס: מספיק לראות איך אנשים מבוגרים מתמודדים כאשר הם מקבלים איזה שהוא איזכור לא נעים באמצעות המייל שמופץ לכולם כדי לראות איזו מצוקה רגשית נגרמת לאדם.
שירי דניאלס: בכל הגילאים.
אלכס מילר: לא לזה התכוונתי.
שירי דניאלס: אתה מתכוון לבריונות ברשת?
אלכס מילר: באיזה גיל אתם רואים שילדים כבר יכולים להפעיל שיקול דעת מבוגר בעניין של צילום של חומר שהם מקבלים ברשתות האינטרנט?
אלכס מילר: כלומר, היום סתם לדוגמא, אין חוק היום שמחייב באיזה גיל אפשר לחצות כביש או לא.
אלכס מילר: יש המלצה שעד גיל 9 ההמלצה היא לא לתת לילד לעבור כביש.
אלכס מילר: עכשיו, אני יכול לשאול אותך, מבחינתכם, איך אתם רואים את העניין הזה של רשתות חברתיות, מאיזה גיל כהמלצה, אפשר להורים להגיד שמכאן והלאה, אנחנו לפי המחקרים ובדיקות , כן יודעים שהילדים יכולים להפעיל שיקול דעת ועד גיל זה לא מומלץ שתהיה לו נגישות לרשתות חברתיות.
שירי דניאלס: אני הייתי אומרת שהגיל צריך להקבע בגיל שבו אנחנו מספקים כמערכת , כמדינה, לילדים הכשרה בבתי הספר כיצד בעצם מתנהלים נכון ברשת.
שירי דניאלס: כי כמו שצריך רשיון נהיגה למכונית או לכלי אחר, צריך לדעת שהרשת יכולה גם להרוג וצריך להקנות את הכלים.
שירי דניאלס: זו אחריות שלנו.
שירי דניאלס: הייתי אומרת שברגע שהקנינו את הכלים האלה בסביבות בית הספר היסודי, מוקדם ככל האפשר, אפשר לקוות שהם ידעו להתנהל בחכמה רבה יותר.
יובל כחלון: תודה אדוני היו"ר, אני ממועצת התלמידים והנוער הארצית.
יובל כחלון: חשוב לי לציין שהנושא הזה הוא מאד בוער על סדר היום במיוחד לנו כנערים כי היום נער שחוזר מבית הספר הביתה והבית זה המקום הכי מוגן שלו, אין מקום יותר מוגן מהבית, הוא נכנס לרשת חברתית ושם הוא מותקף.
יובל כחלון: זה משהו שחייב להימצא לו פתרון.
יובל כחלון: הנושא של הפיילוט כמובן מבורך כמו שאמרנו אנחנו מריצים איתך את העניין הזה למניעה ברשתות חברתיות מהמקום שלנו כבני נוער שחלה עלינו אחריות.
יובל כחלון: בני נוער שהם במצב נפשי לא טוב או שבאמת נתקל בנושא הזה, לקחת חלק בין אם להודיע לגורמים ובין אם המקום שלנו לעזור בנושא הזה.
יובל כחלון: אני חושב, שמאד חשוב לקדם את זה כמה שיותר כי לצערי הנתונים בשטח לא טובים.
יובל כחלון: הרבה בני נוער מתאבדים מסיבות כאלו וכאלו.
יובל כחלון: אני יכול לתת לכם דוגמא מארצות הברית, הנושא הזה עלה על סדר היום ועשו פרויקט אינטרנטי ובני נוער שהולכים להתאבד הם פשוט אנשים מפורסמים פנו אליהם בשיח מאחד לשני ונתנו להם סיבה לחיות כי מי שרוצה להתאבד, יש אי אלו סימנים מקדימים כלומר הוא לא קם בבוקר וזהו.
יובל כחלון: יש סימנים, זה גם אחריות בעיני לא רק שלנו כנערים אלא גם של יועצים להיות ערניים.
יובל כחלון: אני חושב שכל יועץ צריך לדעת לפני בן נוער עומד להתאבד או שהוא במצב שהתדרדר טיפה, זו חובתו של היועץ, של הצוות החינוכי לדעת לעקוב ואני מקווה שגם הפרויקט שלנו ושאר הדברים יגרמו להצלחה בנושא הזה.
יובל כחלון: תודה רבה.
אלכס מילר: יצחק, אתה רוצה להתייחס?
יצחק קדמן: נכון שהרשת יצרה בעיות חדשות, אבל היא יוצרת גם סיכוי חדש.
יצחק קדמן: מפני שהרשת היא לא דבר טוב או רע השאלה איזה שימוש עושים בו וגם בנושא הזה של התאבדויות, ניתן לעשות שימוש מאד חיובי ברשת כי הרבה מאד מהילדים שמנסים להתאבד חשים בדידות וניכור ואת הדברים האלה אפשר לנסות ולסייע באמצעות הרשת.
יצחק קדמן: נכון שיש גם שימושים מאד שליליים, יש ברשת לכל מי שמכיר את זה יודע שיש מקומות ואתרים שנותנים עצות איך להתאבד, שמעודדים אנשים להתאבד.
יצחק קדמן: זה מטורף לגמרי.
יצחק קדמן: פה צריך להיכנס המחוקק ולראות מה עושים כדי למנוע אתרים כאלה.
אלכס מילר: מה אם ההורה גם היה לוקח אחריות?
אלכס מילר: גם המנכ"לית האירה את תשומת לבי, גם להורים יש אחריות.
אלכס מילר: להורים יש אחריות בהיבט של, ברגע שהילד נכנס לאינטרנט, גם צריך לקחת אחריות ולדעת איפה הוא גולש.
אלכס מילר: יש היום מערכות סינון מאד מקצועיות ללא תשלום שיכולים לסנן את כל אותם האתרים הפוגעניים שמדובר עליהם.
אלכס מילר: ההחלטה של הורה האם לילד מותר שיהיה לו דף ברשת חברתית, זו החלטה שמתקבלת בסופו של דבר בין הורה לבין הילד אבל יש את האתרים שהם אתרים שכל מערכת יודעת פשוט לחסום אותם בצורה מיידית ולזה לא צריך להיות אישור.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לך כשאני מסתכל על הילד שלי, אני כן חושב בגיל נגיד תשע , עשר, עדיין מוקדם שיהיה להם כניסה לרשתות חברתיות.
יצחק קדמן: אתה יודע שבאופן רשמי הגיל המינימאלי שפייסבוק קבע הוא גיל 13 אלא שזה לא מתקיים בכלל.
יצחק קדמן: מספיק שהילד מצהיר.
אלכס מילר: בגלל זה אני אומר, שאם ההורים יודעים את זה, הם גם יודעים להתנהג בהתאם.
אלכס מילר: אם להורים אין אינפורמציה וזה לא מועבר במפגש שיש בין מחנכת להורה פעם בחודשיים שלושה, היא כבר קוראת לאותו הורה בוא נשב ונדבר על הילד שלך שעושה כך או כך.
אלכס מילר: אם יעבירו את האינפורמציה הזו, אז בסופו של דבר יתן להורה לגיטימציה להיכנס בכלל למרחב הזה.
אלכס מילר: אז אני כן חושב שזה צריך להיות הרבה יותר בהיבט הסברתי כמו שאני חושב שהיום כל הורה יודע שלילד אסור לחצות כביש עד גיל 9 לבד, כך כל הורה צריך לדעת שעד גיל 13 כמה שקבעו בהיבט של קונסנזוס, אסור שיהיה לו כהמלצה כמובן אבל גם שמישהו יבוא ויגיד תשמע, יש פה המלצה ולילד שלך יש את דף הפייסבוק הזה ואני מציע לך כמחנכת להורה, שים לב כי הוא נמצא במרחב שעלול להזיק לו.
יצחק קדמן: אני כמובן מסכים, אבל אני רק אוסיף בעניין הזה ואני אומר לך שאתה ודאי יודע שהאוריינות האינטרנטית של הילדים מסיגה את של ההורים בשנות דור.
יצחק קדמן: יכול מאד להיות שאחד התפקידים, אני אפילו לא יודע של איזה משרד, זה לעבוד הרבה יותר על מתן כלים להורים לאוריינות אינטרנטית כדי שהם ידעו בכלל מה נעשה שם, איך מתחברים מה קורה שם.
אלכס מילר: אני בטוח שאם תעשו מחקר, ודרך אגב נעשה כבר.
אלכס מילר: אני בטוח שאם תעשו היום מחקר כמה הורים מודעים לאיפה הילדים שלהם גולשים, אתם תגיעו למצב שקרוב ל 70% אין להם שמץ של מושג מה קורה בעולם הזה.
יצחק קדמן: זה נכון וזה אגב לא רק בישראל.
יצחק קדמן: רק אני רוצה להגיד עוד מילה אחת גם בלי קשר לרשת.
יצחק קדמן: יש בשנים האחרונות לפי נתונים שלנו למעלה מ 700 ניסיונות אובדניים מדווחים של ילדים עד גיל 18.
יצחק קדמן: אחד הדברים הכי מחרידים הוא, שיש מספרים לא מבוטלים של ילדים מתחת לגיל 9 שעשו ניסיונות התאבדות, כלומר זה מתחיל מאד מוקדם.
יצחק קדמן: עם כל ההערכה שיש לי לתוכנית הלאומית, אני רוצה להזכיר, אתם מדברים על שלושה יישובים, בישראל יש למעלה ממאתיים רשויות מקומיות, אם אנחנו נמשיך להתקדם בקצב הזה, ייקח עשרות שנים עד שנגיע לכל הילדים בישראל.
יצחק קדמן: בלי קשר לתוכנית הלאומית, המערכת של משרדי הממשלה לא נותנת היום מענה כמו שצריך לקשיים של ילדים.
יצחק קדמן: אני מזכיר שירותי בריאות נפש קהילתיים על סף התמוטטות מוחלטת.
יצחק קדמן: כבר עשר שנים מדברים על רפורמה בבריאות הנפש ובגלל הרפורמה קצצו במערך בריאות הנפש הקהילתית.
יצחק קדמן: היום כשילד רוצה להגיע לדבר על הקשיים שלו במערך בריאות הנפש הקהילתית, הוא צריך לחכות במקרה הטוב חודשים על גבי חודשים.
יצחק קדמן: אין לילדים זמן לחכות.
יצחק קדמן: גם המערך הפסיכולוגי במערכת החינוך, לוקה מאוד בחסר.
יצחק קדמן: אם יש פסיכולוגים במקומות מסוימים אחד לאלף, אחד לאלפיים, אחד לחמשת אלפים תלמידים, זה לא שירות.
יצחק קדמן: ואגב עם כל הערכה שלי לשפי, כל המחקרים בעולם מראים שהילדים, כאשר הם נמצאים במצוקה מאד קשה, הם לא פונים ליועצת, הם אפילו לא פונים למורה, הם מפחדים שהדברים יתגלו.
יצחק קדמן: הוכח בכל המחקרים בעולם, אם בכלל הילד מספר על המצוקות שלו, זה לחבר טוב בן גילו ואת החלק הזה אנחנו צריכים מאד לחזק.
יצחק קדמן: אני לא רוצה להפוך את כל התלמידים ואת מועצת התלמידים לפסיכולוגים ולאנשי טיפול, אבל אנחנו לא מספיק מעריכים את זה שאלה הם ילדי הנוער עצמם, הילדים פונים כשרע להם.
יצחק קדמן: אנחנו צריכים לחזק מאד אותם, את אלה שמקשיבים ויכולים לתת מענה ולפעמים אנחנו יכול להגיד גם על אלה ש"מלשינים" כי חשוב לדעת, סוד רע אסור לשמור.
יצחק קדמן: אם ילדים יודעים שילד אחד בא וסיפר להם על המצוקות שלהם אנחנו מוכרחים ללמד אותם לאן להפנות את זה הלאה.
יצחק קדמן: אין ספק שהדרך הכי טובה לטפל באובדנות ובניסיונות אובדניים, זה דרך המניעה.
יצחק קדמן: מניעה היא זולה יותר, היא מוכיחה את עצמה שילד כבר מגיע לחדר מיון, הרבה פעמים זה מאוחר מידי גם אם הוא לא הצליח בניסיון הזה, יש מאמר מאד מעניין על אובדנות שנקרא:
יצחק קדמן: "בפעם השלישית זה הצליח".
יצחק קדמן: ילד שעשה ניסיון אובדנות ולא טופל, יעשה ניסיון נוסף ובפעם השלישית למרבה הצער זה יצליח.
אלכס מילר: משרד התמ"ת, בבקשה.
זהבה ספיר: שמי זהבה ספיר, אני מפקחת טיפולית במשרד התמ"ת.
אלכס מילר: יש גם בבעלותכם חלק לא קטן במערכת החינוך.
זהבה ספיר: נכון.
זהבה ספיר: אני מייצגת בעצם את מערכת הנוער, בני הנוער נמצאים במערכת שלנו מכתה ט' עד י"ב בכוון של הכשרה מקצועית והמערכת שלנו משקיעה הרבה מאד משאבים לכל תחום הטיפול ובמיוחד לנוער בסיכון.
זהבה ספיר: חלק גדול מהמערכת שלנו כולל נוער בסיכון.
זהבה ספיר: רציתי להגיד קודם כל שאנחנו כשגרה מכשירים את כל היועצים וזה דבר שהוא לא מובן מאליו ודורש ככה אחזקה.
זהבה ספיר: לגבי השיח בנושא אובדנות, זה נראה מאד פשוט לעשות את זה אבל לשוחח כדי לזהות ולאתר ולהפנות בנושא אובדנות זה לא פשוט.
זהבה ספיר: לשתף את הוועדה במחקר שעשינו בשנתיים האחרונות עם עשר מדינות מהאיחוד האירופאי יחד עם בית חולים שניידר ועם פרופסור אלן אפטר, שאמור היה להיות כאן, אבל אני לא רואה אותו.
זהבה ספיר: אני אדבר גם בשמו, כי פרופסור אלן אפטר שמנהל את המערך הפסיכיאטרי בשניידר, היה שותף למחקר מאד גדול שנעשה במערכת כשניסינו לבדוק מה אפקטיבי לאיתור וזיהוי ילדים בסיכון ודווקא ממצאים שלנו הראו שעבודה עם החברים ועם שומרי סף לא שהם לא יעילים, אבל הכלי היעיל ביותר לאיתור ילדים בסיכון לאובדנות הוא דווקא באמצעות שאלונים ישירים ובעיקר בשתי שאלות עיקריות.
זהבה ספיר: בכנס היועצים שהיה רק בשבוע שעבר באוניברסיטת חיפה, זה הוצג כשאנחנו יכולים לשאול באופן ישיר את הילדים גם לגבי מחשבות אובדניות שהיו להם במהלך השבועיים האחרונים או ניסיונות אובדנות שהיו להם במהלך השלושה חודשים, הם שתי שאלות שמזהות במהירות ילד בסיכון.
זהבה ספיר: אנחנו נמצאים כרגע מבחינת משרד התמ"ת שהקצה העברת שאלונים בתחילת כל שנה, בין היתר שתי השאלות נמצאות ומייד כשאנחנו מאתרים, הפסיכולוגית והיועצת מתחילים לטפל.
אברהם מיכאלי: אתם שותפים בוועדה הבין-משרדית, עשיתם את זה כבר שם, אני הבנתי.
זהבה ספיר: נכון, אנחנו בשיתוף פעולה עם הוועדה.
זהבה ספיר: ורציתי להגיד עוד נקודה לגבי הפסיכולוגים.
זהבה ספיר: אנחנו בעצם הקמנו מערכת פסיכולוגית בתוך בתי הספר.
זהבה ספיר: ראינו שלעיתים הפניה של ילדים החוצה לגורמים בקהילה מעלה שאלה גם של סטיגמה ונגישות וזמינות ובנינו מערך בעצם בכל בית ספר ישנו פסיכולוג חינוכי או קליני שכמובן נותן מענה ראשוני גם הפניה החוצה, אבל ודאי לגבי אובדנות נותן מענה.
זהבה ספיר: אין בית ספר שאין לו פסיכולוג שמגיע לפחות יום אחד בשבוע לתוך בית הספר ואז הילדים מסתדרים במהרה.
אלכס מילר: "עתיד ילדנו", בבקשה בקצרה.
יעקב בן יששכר: אני חושב שלעומת כל הגורמים המוסדיים פה, אנחנו מטפלים כמו שמדינת ישראל מטפלת בסימפטום ולא בשורש הבעיה ואני רוצה להבהיר כמה נקודות.
יעקב בן יששכר: בכנס שהיה בז’נבה שהיינו שותפים לו, באנו וטענו שיש מאה חמישים אבות שמתאבדים מידי שנה.
יעקב בן יששכר: אנחנו לא קוראים להם מתאבדים, אנחנו קוראים להם הרוגים ואנחנו נבהיר בדיוק למה.
יעקב בן יששכר: מאה חמישים אבות גרושים מתאבדים בישראל, זה עכשו גם מופיע בדו"ח מטעם האו"ם.
יעקב בן יששכר: ב- 13 או 14 לחודש, היה דיון בועדת האו"ם בז’נבה.
יעקב בן יששכר: נשלחו נציגים ממשרד הרווחה, כדי לסתור את התלונה שלנו באו"ם, של קואליציית האבות.
יעקב בן יששכר: משרד המשפטים הודה שזה הנתון ומפה אנחנו רוצים רגע להסביר מהו שורש הבעיה.
יעקב בן יששכר: בנתונים, גם לגבי התאבדויות ילדים מתחת לגיל 9, בשנת 2009 היו שמונה מקרים מתחת לגיל 9 .
יעקב בן יששכר: אנחנו מסתכלים על קשר של שתיקה שקורה גם בארץ וגם בעולם וגם בפנימיות באחריות משרד הרווחה גם באחריות משרד החינוך.
יעקב בן יששכר: אנחנו מקבלים עשרות תלונות על אלימות בתוך בתי הספר, לא פעם אני פניתי למשרד החינוך ללשכת השר, דברתי גם עם שר החינוך גדעון סער, לצורך העניין, משרד החינוך אפילו לא מגיב אפילו בתשובה אם התלונה מוצדקת או לא מוצדקת באלימות שבתוך בתי הספר.
יעקב בן יששכר: ילד שחווה אלימות בתוך בתי הספר ויש תלונה, במקום לעסוק בהסברה נגד אלימות שזה מה שביקשנו לפחות מבית ספר אחד בנתניה, רק אחרי שפרסמנו את זה לכל העולם באמצעות האינטרנט, פתאום לקחו את כל הילדים אחרי שלושה חודשים של תלונות חוזרות ונשנות, ובמקום את הילד הפוגע להעניש אותו, פשוט ניסו להעניש את הילד הנפגע ואמרו לו שמע אמא שלך מאד בעייתית היא מפריעה לדימוי של בית הספר ואז מנסים להעניש את הילד הנפגע.
יעקב בן יששכר: זה דבר אחד.
יעקב בן יששכר: אין נתונים לגבי פנימיות הרווחה שג'וינט ישראל מתקצב אותם, עשיתי ביקור פתע עם באמצעות חבר הכנסת רוברט טבייב עם ערוץ 9, אנחנו אחראים היום על ביקורי פתע בכל המקומות, אז תבינו.
יעקב בן יששכר: לוקחים ילדים שהם ילדים בריאים לכל דבר, נותנים להם תרופות פסיכיאטריות שחלק מהתסמונות שלהם זה בעיות קשות שגורמות לדיכאון.
יעקב בן יששכר: תסתכלו רק בהוראות של אותה תרופה ותבינו שפה שורש הבעיה.
יעקב בן יששכר: אבל מה עושים כולם רוצים שקט.
יעקב בן יששכר: כל פנימיה כזו מגלגלת מאות מיליונים של שקלים כתרומות.
יעקב בן יששכר: הדימוי שיהיה לאותה פנימיה הוא גרוע ביותר אז יש פה קשר של שתיקה וזה מוביל לזה שיש ילדים שמדברים על התאבדות כי הם חושבים שאם הם יבקשו להתאבד הם יצאו או לבית חולים או שהם יצאו מהמקום הזה, הם לא מבינים שזה רק יחמיר את המצב שלהם.
יעקב בן יששכר: והמערכת לא רוצה לטפל.
יעקב בן יששכר: אותם פסיכיאטרים שעובדים גם במקומות האלה, גורמים לנזק הפוך כלומר הכי טוב לתת לילד תרופה פסיכיאטרית או לאיים במעון נעול או לחילופין בבית החולים לילדים בנס ציונה שאני לא יודע מי ערך ביקור לאחרונה במקום הזה אבל זה פשוט פגיעה בילדים.
יעקב בן יששכר: אני טוען דבר אחד וזו עובדה קיימת.
יעקב בן יששכר: בכל דבר שעסקו בהסברה בתוך בתי הספר על אלימות על איך להיכנס לאתרי אינטרנט, אפילו יזמינו את ההורים.
יעקב בן יששכר: קחו לדוגמא את הבת שלי שהיום בת 17 נכנס לראות איפה פחות או יותר איפה היא נכנסת.
יעקב בן יששכר: ההורים פשוט מפחדים מהילדים, הם אפילו לא עוקבים, יש היום כל מיני אביזרים, לא תוכנות שאפשר לראות לאיפה הילד נכנס ופשוט לקחת את הילד לשיחה אם לא עושים את זה, אם לא עוסקים בהסברה בתוך בתי הספר, אתם אחר כך רוצים להשקיע שניים שלושה, עשרה, חמישים מאה מליון בבעיות עצמם.
יעקב בן יששכר: אחרי שאנשים התאבדו?
יעקב בן יששכר: למה לא לעשות את זה מראש?
יעקב בן יששכר: כמו שעושים בתאונות הדרכים ויש הרבה מאד הסברה.
יעקב בן יששכר: אתם עוסקים בסימפטומים והמערכת הזו תגדל ותגדל ובעוד שנתיים שלוש תגידו שיש עוד בעיות כתוצאה מזה.
אלכס מילר: גבירתי המנכ"לית, אני אתן לך רשות דיבור.
אלכס מילר: רבותי, אנחנו ברבע שעה מעל למתוכנן.
משה אברג'יל: תודה.
משה אברג'יל: קוראים לי משה אברג'יל מהעמותה "עתיד" לילדי הגירושין.
משה אברג'יל: קודם כל אני רוצה לברך שאמא של דוידאל פה הורידה את הדברים ממספרים וסטטיסטיקות לדברים ממש, ממש לחוש את הכאב ואת האובדן הזה.
משה אברג'יל: ואני רוצה לדבר על תופעה שלא צריכים לחפש אותה אלא צועקת ממש וזו בעיית תופעת האבות הגרושים.
משה אברג'יל: אני העליתי את זה בקצרה לפני חבר הכנסת מיכאלי.
משה אברג'יל: אפילו שמדובר באבות ולא בילדים, יש השלכה גם על הילדים.
משה אברג'יל: מדובר בתופעה צועקת ומתדפקת על דלתות ולמעשה היום אחוז גבוה מהגברים הגרושים במדינת ישראל הם חומר גלם בפוטנציה להתאבדות.
משה אברג'יל: כלומר גבר גרוש היום נכנס,
אלכס מילר: זה נושא נפרד אדוני.
משה אברג'יל: כבוד היו"ר, אני אגיע עם זה לילדים.
משה אברג'יל: הילדים יש פה קבוצה הולכת וגדלה של ילדים שגדלה בצל המעשה ההתאבדות האלה ולמעשה הם שואלים את עצמם , רגע האם אני כשאגדל אהיה כמו אבא, אוכל להחזיק מעמד, על כל המשתמע מכך, אני אתחתן?
משה אברג'יל: אני אתגרש?
משה אברג'יל: מה החיים האלה מכינים לי?